מגש הכסף

מגש הכסף הוא שיר עברי נודע של נתן אלתרמן, שפורסם במדורו "הטור השביעי" שבעיתון "דבר" ב-19 בדצמבר 1947.
השיר נעשה אהוד ביישוב ולאחר הקמת המדינה, ומקובל לקוראו בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. 
הוא הולחן על ידי נורית הירש, על ידי נחום היימן ועל ידי אורי קריב. שלושת הלחנים הם בביצועו של יהורם גאון.
שם השיר הפך למטבע לשון המתאר את תרומתה של גבורת הלוחמים במלחמת העצמאות להקמת המדינה.

תקופת כתיבתו ויצירתו

השיר פורסם ב-19 בדצמבר 1947, שלושה שבועות בלבד לאחר כ"ט בנובמבר 1947, שממנו ואילך נפתחה מלחמת העצמאות. השיר פורסם שנית בלקט של ארבעה מטורי "הטור השביעי", שהופיע ב"דבר השבוע" ב-26 במרץ 1948 לכבוד צאתו לאור של ספרו של אלתרמן "הטור השביעי: שירי העת והעתון".
גלומה בשיר התייחסות לאירועי שנות המרד והמרי של ארגוני המגן העבריים בשלטון הבריטי בארץ ישראל, שהתגברו לאחר רדיפות היהודים באירופה והשואה במהלך מלחמת העולם השנייה. בעת כתיבת השיר נאבקו כוחות המגן העבריים על משמר היישובים ונערכו להתמודדות הצפויה עם יציאת הכוחות הבריטים מהארץ. 
אלתרמן התכתב בשירו עם מילותיו של חיים ויצמן, מי שכיהן כראש ההסתדרות הציונית (ונבחר לאחר הקמת המדינה לנשיא), אשר צוטטו בעיתון "הארץ" ב-15 בדצמבר 1947. בעיתון תואר נאומו של ויצמן בוועידה הארצית של "המגבית המאוחדת" באטלנטיק סיטי שבארצות הברית, בעצרת שנועדה לגיוס כספים, ובה נכלל הציטוט הבא מפיו: "שום מדינה אינה ניתנת על מגש של כסף... תוכנית החלוקה אינה מקנה ליהודים אלא סיכוי" (במקור באנגלית: "no state has been handed to us on a silver platter"). מילותיו של ויצמן, בנוסח "אין מדינה ניתנת לעם על מגש של כסף", מצוטטות כמוטו בשירו של אלתרמן.

תכנים ואמירות

אלתרמן הביא בשירו עיקרים מהרעיון הציוני. המילים "מדינת היהודים" מתכתבות עם ספרו בכותר זה של בנימין זאב הרצל על הצורך בהקמתה של מדינה יהודית עצמאית בכברת ארץ מוגדרת. הנכונות להקרבה למען זאת, ותפיסת העצמי ככלי בלבד לנוכח צורכי האומה, בוטאה בדבריהם של חלוצים בני העלייה השנייה. רעיונות אלו נשזרו בשירו, מעודכנים באירועי המרי העברי, החלטת החלוקה של האו"ם בכ"ט בנובמבר וההכנות לסיום המנדט הבריטי בארץ, הקמתה העתידית של מדינת ישראל והידיעה על מערכות צבאיות קשות אשר היו צפויות להתחולל כנגד הכוונה להקימה על ידי היישוב.
בשיר המחורז חמישה בתים.

הבית הראשון

הבית הראשון פותח בהכרזה על מצב גאופוליטי חדש בארץ ישראל, שמתאפיין לכאורה בשלווה: "והארץ תשקוט", צמד מילים הרומז לביטוי המצוי בפסוקי התנ"ך. 
קוראי השיר או שומעיו מתרשמים כביכול כי עתה נוצרו תנאי מחיה רגועים בני קיימא או לפחות הפוגה, לאחר ימים רבים של סערה, ולאחר מערכה כבדה.
המילים הבאות מפרטות את מצב האומה: מהימים הסוערים והרועשים נותרו אדמומיות "עין שמים”. במצב זה, על פי המשורר, מצבה של האומה: 
"קְרוּעַת לֵב אַךְ נוֹשֶׁמֶת…

לְקַבֵּל אֶת הַנֵּס הָאֶחָד אֵין שֵׁנִי."
זיוה שמיר מצביעה על כפל המשמעות של המילה "נס": "מסירת סיפורה הפלאי של הקמת המדינה, מסירת דגל המדינה, סמל הריבונות, כבטקסים לאומיים ממלכתיים".

הבית השני

הבית השני מתחיל במילים:
"הִיא לַטֶּקֶס תִּכּוֹן ..."  
בתפאורת השיר משתתפים הלילה ואור הלבנה.
"האומה" - דמות ראשית ביצירה: "עוטה חג ואימה”. המשורר מתאר את חוויתה, או חוויתם הקיבוצית של אנשי היישוב ערב הכרזת המדינה. לאחר תיאור הנוף הנפשי המעורב של האומה, מובאת עלילת התרחשות של מפגש; "מנגד" ו"אל מול" פני האומה החוגגת והחרדה, מציב המשורר שתי דמויות: אישה ואיש צעירים, לוחמים חמושים שבאו בלבושם מהקו הראשון של החזית, והכוונה, מבלי שהדבר צויין במפורש, אל חברי הארגונים הצבאים שלפני הקמת המדינה.

הבית השלישי והבית הרביעי

בבתים אלה משורטטות הדמויות, אשר הצעירוּת היא מקווי דמותם העיקריים:
"נַעֲרָה וָנַעַר

וְאַט-אַט יִצְעֲדוּ הֵם אֶל מוּל הָאֻמָּה.

לוֹבְשֵׁי חֹל וַחֲגוֹר, וְכִבְדֵי נַעֲלַיִם
 
...

וְנוֹטְפִים טַלְלֵי נְעוּרִים עִבְרִיִּים...
 
דֹּם הַשְּׁנַיִם יִגְּשׁוּ וְעָמְדוּ לִבְלִי-נוֹעַ"
אל הצעירות שקטת המבע, מצרף המשורר אמירה מהותית על קיימותם של שתי הדמויות; המילים רומזות על אפשרות למותם העתידי או לידיעה שכבר אירע: 
"וְאֵין אוֹת אִם חַיִּים הֵם אוֹ אִם יְרוּיִים." 
והמילים, יוצרות את הרושם, שהדמויות אינן בחיים ושצעדיהן אל מול פני האומה הוא כזיכרון לחייהם, נכונותם ולהקרבתם עבורה, רושם המתחזק בהמשך השיר בשורה: 
"כָּךְ יֹאמְרוּ. וְנָפְלוּ לְרַגְלָהּ עוֹטְפֵי-צֵל."
אבל הדמויות הצעירות והחמושות, לכאורה אינן מוכרות לאומה; כך מתברר מן השאלה אשר שם המשורר בפיה בבית החמישי.

הבית החמישי

השאלה שהמשורר שם בפיה היא:
"אָז תִּשְׁאַל הָאֻמָּה, שְׁטוּפַת דֶּמַע-וָקֶסֶם,

וְאָמְרָה: מִי אַתֶּם?"
אי ההכרה הראשונית מוחלפת בהמשך ברגשות עמוקים של פליאה - "קסם", וצער עמוק על קורבנם של הצעירים - "דמע", המתעוררים אצל "האומה", "אל מול" הופעתם של הצעירים לובשי המדים, לנוכח נפילתם הפאטית לרגליה, המסמלת את מותם בקרבות,
עונות בשלווה שתי דמויות הלוחמים ומודיעות כי הן "מגש הכסף", כלומר הכלי שעל גבו הוקמה הריבונות העברית בארץ; ומאבקם, וגם אם מותם, במסירות נפש ובהקרבה מודעת הוא למענה:
"וְהַשְּׁנַיִם, שׁוֹקְטִים,
 יַעֲנוּ לָהּ: אֲנַחְנוּ מַגַּשׁ הַכֶּסֶף
 שֶׁעָלָיו לָךְ נִתְּנָה מְדִינַת-הַיְּהוּדִים."
הפגישה והדו-שיח בין האומה לבין שתי הדמויות מסתיים בנפילתם לרגליה, ובכך מסתיימת עלילת הפגישה המורכבת מניגודים (כמו "דמע" ו"קסם", "חג" ו"אימה") והנסערת ("ונפלו לרגלה", "דמע").
המילים: "והשאר יסופר בתולדות ישראל” ניתנות להתפרש בכמה אופנים. מבחינה פואטית הן מבדלות בין התרחשות המפגש ועלילתו המפורטים בשיר (שהחלו לאחר המילים "והארץ תשקוט"), מפגש פואטי ומטאפורי שהוא מעבר למהלך הזמן, ומחזירות את המאזינים לדובר אל ה"תולדות” - ההיסטוריה, הזמן והמשך מהלך החיים. באמצעות המפגש המתואר הציב אלתרמן את מלחמת העצמאות והקמת המדינה כאירוע מכונן "בעל משמעות אדירה בתולדות העם היהודי"; כמו גם תובנות רבות על מצב החברה היישובית ועם ישראל בכללו באותה תקופה. על פי דן לאור, השיר מעגן את מאורעות תש"ח ומלחמת העצמאות בתוך: "רצף של היסטוריה יהודית שהייתה והיסטוריה יהודית שעוד תבוא". דן מירון קבע כי השיר עומד "במרכזה של המודעות הישראלית העצמית", וכי הנער והנערה המוסרים לאומה את "נס העצמאות" הם במוקד התפיסה העצמית הישראלית. על פי חוקר האמנות גדעון עפרת: "השיר הפך למרכיב חובה בטקסי יום העצמאות ולנכס-צאן-ברזל של תודעת ה"קוממיות" המאחדת גאווה ואֵבל".

אזכורים נוספים של הביטוי

ביולי 2009 התבטא הנשיא שמעון פרס בנוגע לאפשרות למשא ומתן בין ישראל לסוריה באומרו ש: "סוריה לא תוכל לקבל את רמת הגולן על מגש של כסף בעודה ממשיכה לשתף פעולה עם איראן וחזבאללה". כעבור ימים אחדים שר החוץ של סוריה, ואליד אל מועלם, ענה לפרס כך: "אנחנו רוצים לקבל את הגולן על מגש של זהב. זוהי אדמתנו!".