ריפוי עצמי

ריפוי עצמי הוא התנהגות אנושית שבה אדם עושה שימוש בחומר או בהשפעה חיצונית (אֶקְסוֹגֶנִית) כלשהי, מתוך מטרה לטפל בתחלואה גופנית או נפשית שהוא סובל ממנה, בכוחות עצמו ללא ייעוץ או מעקב רפואי.
הריפוי העצמי הוא חלק מהטיפול העצמי, שיכול לתרום באופן משמעותי לבריאותו הנפשית והפיזית של האדם.
לשימוש מושכל וזהיר בריפוי עצמי יכולים להיות יתרונות רבים, כמו חיסכון כלכלי והסתמכות עצמית.
כמו כן, שימוש ראוי בריפוי עצמי יכול לתרום בצורה משמעותית למערכות הבריאות, ולבריאות הציבור, כמו למשל נטליה עצמאית של תרופות למניעת מחלות כמו איידס ומלאריה.
עם זאת, ישנן סכנות רבות בשימוש בלתי ראוי בריפוי עצמי, כמו למשל: אבחנה עצמית שגויה, אינטראקציות מסוכנות בין תרופות, אופן נטילה שגוי, מינון שגוי, בחירה שגויה של סוג הטיפול, מיסוך של מחלה רצינית, פיתוח תלות והתמכרות.

חומרים המשמשים לריפוי עצמי

תוספי תזונה ותרופות שלא מצריכות מרשם רופא, הם בין החומרים הנפוצים ביותר המשמשים לריפוי עצמי. על פי רוב, חומרים אלו משמשים לטיפול ביתי בבעיות רפואיות שכיחות.
תוסף תזונה הוא מוצר המכיל ויטמינים, מינרלים, חומצות אמינו, רכיבים צמחיים או רכיבי תזונה אחרים. הם מיוצרים במפעלים ייעודיים ונמכרים בצורות שונות, כמו למשל: כמוסות, טבליות או משקאות. להבדיל מתוסף תזונה המתווסף לתזונה הכללית כמוצר נפרד, תוסף מזון מתייחס לרכיב בתוך מוצר מזון כגון צבעי מאכל, ממתיקים וכו'. עקב הדמיון בשם יש נטייה בציבור הרחב להתבלבל בין שני המושגים.
הבחנה בין תוסף תזונה לתרופה מבוססת על הצורך של הגוף במרכיביהם לשמירה על בריאותו.
החומר הפעיל של התרופות אינו חיוני לפעילות התקינה של תאי הגוף. כתוצאה מכך חומרים תזונתיים כמו פחמימות, חלבונים, שומנים ומים, אינם נחשבים לתרופה, אלא לתוספי תזונה.
צריכת תוספי תזונה מומלצת במטרה לספק חומרים חיוניים כגון ויטמינים, מינרלים, חומצות שומן או חומצות אמינו החסרים או לא מספיקים, בדיאטה הרגילה. לשימוש נכון ומותאם בתוספי תזונה, יש לפנות לייעוץ ומעקב של דיאטן קליני.

היפותזת הריפוי העצמי

על פי היפותזת הריפוי העצמי, אנשים צורכים חומרים פסיכואקטיביים כדי להפחית רגשות שליליים.
בהתאם לכך, היפותזת הריפוי העצמי היא הסבר אפשרי לקשר בין מצוקה רגשית והתמכרות. למעשה, המוטיבציה לריפוי עצמי ממגוון של בעיות פסיכיאטריות ומצבים נפשיים כואבים, היא אחת הסיבות המרכזיות לשימוש יתר ולפיתוח תלות בחומרים פסיכואקטיביים, כך שמצבים אלו אינם נובעים רק מחיפוש פשוט אחר אסקפיזם, אופוריה או נטייה להרס עצמי.
הקשר בין הפרעת קשב להתמכרות לסמים ולאלכוהול, מוסבר בין היתר על ידי הנטייה לשימוש בחומרים ממריצים או בתרופות הרגעה לריפוי עצמי בגיל ההתבגרות. נטייה זו גוברת עם הזמינות של אותם חומרים ובמיוחד בהיעדר טיפול.
אחד הפתרונות הראשונים של אנשים עם הפרעת קשב לריפוי עצמי בהיעדר טיפול הוא השימוש בקפאין, שהוא בעצם חיקוי של הטיפול בממריצים. בהתאם לכך, הרבה אנשים עם הפרעת קשב מדווחים על צריכה גדולה של משקאות כגון קוקה-קולה וקפה. במצבי קיצון ומצוקה, יש המגיעים אף לשימוש בממריצים לא חוקיים.

הבדלה בין שימוש רפואי לשימוש לרעה

ההבדלה בין חומרים פסיכואקטיבים שנחשבים לסמים ובין כאלו שלא, מתבססת בעיקר על אופן השימוש בהם ולא על סוג החומר. לדוגמה בחומר מורפין ניתן לעשות שימוש רפואי כתרופה משככת כאבים וניתן גם לעשות בו שימוש לרעה כסם משכר שעלול להוביל להתמכרות. בעקבות זאת, ברוב העולם ישנם מנגנונים פיקוח והסברה מגוונים, המיועדים לאפשר את השימוש הראוי והמועיל בחומרים פסיכואקטיביים, תוך הימנעות או צמצום מרבי של השימוש לרעה בחומרים אלו.

פיקוח והסברה ציבורית

כאמור, השימוש בריפוי עצמי יכול להיות הן לטובה והן לרעה.
משום שלא ניתן למנוע את השימוש בריפוי עצמי, על מערכות הבריאות ואנשי המקצוע נדרשים להשכיל את הציבור על היתרונות והחסרונות של ריפוי עצמי, כמו גם על אופן השימוש הנכון בו.
כמו כן, ישנם חומרים אשר יכולים להועיל לאדם בנסיבות מסוימות, אך להזיק באחרות. כדי לאפשר שימוש ראוי באותם חומרים ולצמצם ככל הניתן את השימוש לרעה, ברוב העולם יש פיקוח על ריפוי עצמי. פיקוח זה בא לידי ביטוי בין היתר בכך שסוגי תרופות מסוימים זמינים רק באמצעות מרשם רפואי. 
למשל, פקודת הסמים המסוכנים התשל"ג-1973 היא פקודה (חקיקה שמקורה בתקופת המנדט) המגבילה את העיסוק בסמים במדינת ישראל.