google/wiki40b huggingface dataset:
ישיבת ההסדר צפת

היסטוריה

בשנת 1997 ייסד הרב בניהו ברונר את ישיבת ההסדר צפת. הישיבה היא חלק מהמפעלים התורנים של הגרעין התורני "מרכז תורני לאומי" על שם רבי יוסף קארו. "בית המדרש לתורה ותפילה", ממוקם בעיר העתיקה בעיר צפת בצמוד לבית הכנסת האר"י האשכנזי, באזור המכונה "חקל תפוחין קדישין" כבר מאות שנים.
בישיבה מושם דגש על פנימיות בעבודת ה' - חסידות, ניגונים, שמחה, אהבה ויראת ה' ודיבוק חברים. כל אלה, עוטפים ומלווים לימוד 
גמרא בעיון ובקיאות וכן תוכניות הלכה, לימודי אמונה ותנ"ך ברוח הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבי נחמן מברסלב וגדולי החסידות, תוך הדרכה אי ותשומת לב לכל התלמידיםשית.
הישיבה מונה כ-120 אברכים ותלמידים. מראשית הישיבה עומד בראשותה הרב איל יעקבוביץ', כאשר המוסד נמצא בנשיאותו ובהדרכתו של הרב שמואל אליהו. בין הר"מים: הרב גד ליאור, הרב אב"י לוריא, הרב רן בן משה, הרב אורי רזיאל, הרב אלישע וולפסון, הרב אלעזר גלזר והרב אושר טביבי. בימי שישי אחרי תפילת ותיקין ובשבת, מעביר הרב שמואל אליהו שיעור בישיבה.
בשנת תשע"ז הישיבה הוציאה דיסק שירים בשם "אורייתא בניגונא" ובו שירים ולחנים פרי עטם של רבני ותלמידי הישיבה. השיר "כוכב שלום" מתוך הדיסק הוקדש לזכר בוגר הישיבה שלום שרקי (בנו של הרב אורי שרקי) שנרצח בפיגוע בירושלים.
שלמה דיקמן

שלמה דִיקמַן (Dykman;‏ 10 בפברואר 1917 – 17 במרץ 1965) היה מתרגם עברי.

ביוגרפיה

דיקמן נולד בשנת תרע"ז בוורשה בירת פולין. למד בגימנסיה העברית "חינוך", ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת ורשה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין נמלט לבוכרה. שם הוא עסק בהוראת עברית, עד שב-1944 נאסר ונאשם בפעילות ציונית ו"קונטרה-רבולוציונרית". תחילה נידון למוות, אך גזר הדין הומתק לחמש-עשרה שנות עבודות פרך. ב-1957 חזר לוורשה, וב-1960 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
דיקמן החל לפרסם תרגומים לעברית ומאמרי ביקורת עוד לפני מלחמת העולם. כמו כן תרגם מעברית לפולנית, וב-1939 הוציא את כל שירי ביאליק בתרגום לפולנית. דיקמן פרסם תרגומים רבים מהספרות היוונית, הרומית והלטינית הקלאסיות. מבין תרגומיו: הטרגדיות של אייסכילוס וסופוקלס, הפואמה "איניאיס" מאת ורגיליוס (שנחשבת לאפוס הלאומי הרומאי), היצירה הדידקטית ״De Rerum Natura״ (״על טבע הדברים״) מאת לוקרטיוס, ו"מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
ב-1962 זכה דיקמן בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, ובשנת 1965 (י"ג באדר ב' ה'תשכ"ה) נפטר בירושלים. פרס ישראל הוענק לו כחודשיים לאחר מותו.
בנו הוא המתרגם וחוקר הספרות עמינדב דיקמן.
אתה חי רק פעמיים

העלילה

ספינת חלל אמריקאית נחטפת על ידי כוחות מסתוריים בעודה במסלול סביב כדור הארץ.
ארצות הברית וברית המועצות, שתיהן, מטילות את האשם אחת על השנייה ודומה כי אם לא יפתר המשבר במהרה תפרוץ מלחמת עולם שלישית.
השירות החשאי של בריטניה לעומת זאת מאתר ספינת חלל מסתורית הנוחתת במימי יפן, מתוך חשד כי במזימה מעורב צד שלישי כלשהו נשלח הסוכן החשאי ג'יימס בונד לחקור בעניין.
לצורך ביצוע המשימה מבוים מותו של הסוכן החשאי וארונו מושלח למים בטקס קבורה בעיר הונג קונג, זאת מתוך כוונה לאפשר לג'יימס בונד לחקור את התעלומה מבלי לעורר חשד כלשהו.
ג'יימס בונד נמשה מן המים על ידי צוללת בריטית ויוצא ליפן שם הוא נפגש עם מנהיג השירותים החשאיים של יפן, "טייגר" טנאקה. בונד "מתחתן" פיקטיבית עם יפנית.
בונד מסתנן אל מפעל כימיקלים של חברת אוסטו ומגלה שם כי הם מייצרים כמויות גדולות של חמצן נוזלי, חומר הכרחי לצורך שיגור טילים לחלל.
אט אט מתפזר הערפל סביב התעלומה ומתגלה המוח האמיתי מאחורי המזימה: ארנסט סטאברו בלופלד שעומד בראש תאגיד ספקטר (S.P.E.C.T.R.E) וסין שמממנת את פעולותיו בכוונה להצית מלחמת עולם שלישית ולהשתלט על העולם בבוא העת.
בונד מסתנן אל בסיס המבצעים הסודי של ספקטר החבוי בתוככי הר געש כבוי אך נתפס על ידי כוחותיו של בלופלד.
טנאקה מסתער גם הוא על הבסיס בליווי כוח לוחמי נינג'ה אך המתקפה נכשלת.
בונד שמצליח להחלץ משוביו בשלב זה פותח את גג הר הגעש ומאפשר לכוחותיו של טנאקה להסתער על הבסיס בכוחות מחודשים, בחסות הקרב המתפתח מצליח בונד לפוצץ את ספינת החלל המסתורית בחלל בטרם השלמת משימתה, ובכך מונע מלחמת עולם נוספת.

הפקה

בתחילה תוכנן כי הסרט השישי בסדרה "בשרות הוד מלכותה" יצולם לפני "אתה חי רק פעמיים", אך לאחר מחלוקת בהפקה, הוחלט לצלם את "אתה חי רק פעמיים" קודם.
שלא כמו ממרבית עלילות סרטי הסדרה האחרות אשר מתרחשות במספר מדינות, רוב העלילה בסרט מתקיימת רק במדינה אחת- יפן.
לפני תחילת הצילומים, השחקן הראשי שון קונרי כי הוא עייף מהמשחק בסדרה ומהמחויבות לצילומים ולפרסום הסרט. לבסוף המפיקים הצליחו לשכנע אותו לשחק בסרט ואף הגדילו את שכרו, אך חיפשו לו מחליף.
צילומי הסרט התקיימו מיולי 1966 עד מארס 1967 והתרחשו בעיקר בטירת הימג'י במחוז היוגו ובמטרו של טוקיו. במהלך הצילומים בקיושו, המוני תושבים נהרו אל הסט על מנת לראות את "קרב היריות" המתוכנן. המשטרה אף נקראה לאבטח את הסט מתוך חשש לחדירות אליו. הסטים של בסיס הר געש נבנו במיוחד באולפנים. סצנת קרב המטוסים הייתה סצנה מאוד מורכבת מבחינת הצילום, ולבסוף צולמה בקוסטה דל סול, ספרד. תחנת הרדאר הסובייטית צולמה למעשה בנורווגיה. הסצנה בה בונד מזייף את מותו צולמה בהונג קונג ו"קבורתו" של בונד נערכה על ספינה אמריקאית ליד חופי גיברלטר.
הסרט היה הרביעי בסדרה שהפסקול שלו הוכן על ידי ג'ון בארי. שיר הנושא נכתב על ידי בארי ובוצע על ידי ננסי סינטרה, לאחר שאביה פרנק סינטרה וויתר על ההזדמנות.

שחרור הסרט וקבלתו

בכורת הסרט התרחשה בלונדון, ואף המלכה אליזבת השנייה נכחה בה.  הסרט הרוויח 43 מיליון דולר בארצות הברית ומעל 111 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט קיבל ציון של 72% באתר Rotten Tomatoes ובסך הכל קיבל ביקורות מאוד צוננות מן המבקרים.
שפות אלטאיות

שפות אלטאיות הן משפחת שפות מוצעת. לפי הערכות, המשפחה כוללת 66 שפות, והיא מדוברת על ידי כ-348 מיליון בני-אדם, בעיקר באזור מרכז וצפון-מזרח אסיה.
מקור השם הוא ברכס הרי אלטאי שבסיביר.
לפי המיון המקובל ביותר של השפות האלטאיות, נכללות בין השאר השפות הטורקיות, השפות המונגוליות והשפות הטונגוסיות. אולם, בעקבות מחקרים שנעשו בנושא, מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 רוב האלטאיסטים (דהיינו, התומכים בתאוריה שקיימת משפחה כזו) מכלילים גם את השפה הקוריאנית בין השפות האלטאיות. מאז שנות ה-70, גם היפנית נחשבה כזו. המכלילים כוללים בסך הכל 74 שפות, בהן משתמשים כ-558 מיליון איש.
בלשנים אחדים החלו להחשיב אפילו את שפת האיינו כשפה אלטאית, אבל רק כחלק מקשר הכולל גם את הקוריאנית והיפנית, השונה מהקשר מונגוליות-טורקיות-טונגוסיות.
הגרסה המקורית והעיקרית של השפות האלטאיות, כלומר הטונגוסיות, מונגוליות וטורקיות, נקראות לפעמים "מיקרו-אלטאיות", ואילו הגרסה היותר מורחבת, הכוללת גם את היפנית והקוריאנית, נקראת "מאקרו-אלטאית".
ניקולס כץ

קורות חיים

ניק כץ נולד בבולטימור, מרילנד. למד לתואר ראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ולתואר שני ושלישי באוניברסיטת פרינסטון. עם סיום לימודיו הצטרף לסגל המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, בשנת 1971 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1974 מונה לפרופסור מן המניין. משנת 2002 הוא מכהן כראש המחלקה. 
כץ היה סטודנט של ברנרד דורק ולאחר מכן שהה בצרפת, שם התאים שיטות מתמטיות שונות לתאוריה של תבניות מודולריות. מאוחר יותר יישם שיטות גאומטריות לחישובים מעריכיים שונים. כץ מילא תפקיד חשוב בביקורת העמיתים להוכחתו של אנדרו ויילס למשפט האחרון של פרמה, וגילה את הטעות בגרסה הראשונית של ההוכחה.
אילנה שזור

ביוגרפיה

נולדה למנחם אברהם סוגבקר ולאביגיל מוזס פנקר, בני קהילת בני ישראל מהודו, אשר עלו לישראל בתחילת ב-1953. היא צאצאית של החזן שמואל (באלאג'י) שלום סוגאוקר (1856–1937) מהכפר היהודי בורליי אשר בהודו.
שזור נולדה בקיבוץ יגור וגדלה במושב מצליח. בתיכון התנדבה למען ילדים נזקקים וחיילים בבתי חולים. במהלך שירותה הצבאי כמדריכה חיילת ופקידה ביחידת צנחנים, השלימה את לימודי הבגרות. למדה שלוש שנים ספרות כללית והכנת תוכניות לימודים במסלול דו-חוגי באוניברסיטת חיפה, ושם החלה להיות מעורבת ביוזמות פמיניסטיות וביוזמות שלום. עברה לתל אביב בתחילת שנות ה-80 והחלה לעבוד בבית הספר לשלום בנווה שלום וואחת אל סלאם.
נמנית עם מייסדות הפמיניזם המזרחי בישראל (1988). היא יזמה והקימה בחברת תקוה לוי וד"ר ויקי שירן את הפורום המייסד של הנשים המזרחיות ממנו צמחה תנועת אחותי - למען נשים בישראל. ניהלה בשיתוף את "בית הספר לנשים" שהיה פרויקט פמיניסטי רב תרבותי. ]. בית הספר פעל מתוך ארגון "קול האישה" בירושלים, ובהמשך נקרא עמותת "קהילת נשים לומדת".
בנוסף, היא פעילה בנושא השלום ובקבוצות לצדק חברתי. פעלה בחברת תקווה לוי ובחברת השחקן יוסף שילוח והסוציולוג פרופ' מאיר עמור ופעילים נוספים, בארגון "החזית המזרחית" ובין היתר השתתפה במפגש עם אש"ף במשלחת של ארבעים פעילי שמאל מזרחי, עם אבו מאזן ומחמוד דרוויש. הייתה חלק מנציגות שהגיע לוועידת האו"ם בז'נבה בנושא יישוב הסכסוך הישראלי פלסטיני. היא יזמת של פרויקטים חברתיים בנושאים של רב תרבויות, מגדר, וזהויות בישראל.
שזור כותבת מאמרי דעה וביקורת באתר האינטרנטי "העוקץ". עוסקת בכתיבה הקשורה לקולן של הנשים מ"בני ישראל" מהודו בישראל. בשנות השמונים עסקו ציוריה בנושאי זהות ועיקרם היו פורטרטים בעיקר במים אבל גם בפחם, גיר ושמן. שזור הפסיקה לצייר כעשר שנים וכשחזרה לצייר בתחילת המאה ה-21 החלה להשתמש במוטיבים של ציור הודי עממי בעיבוד חופשי ומודרני. היא מציירת באקריליק, בצבעי זכוכית ובעטים צבעוניים.
שזור ארגנה את קבוצת הנשים של קהילת הבני ישראל באזור רמלה-לוד מהודו בשיתוף פעולה עם ארגון הנשים יוצאות הודו "שטרי מנדל" ו"מהילה מנדל" ועם קבוצת נשים יוצאות אתיופיה "יסיטוצ' אנדנט". כמו כן עוסקת בתיעוד עדויות בווידאו עם דניאל ראובן והסופר אליעז ראובן-דנדקר של הדור הראשון של יוצאי הודו בישראל, למען הדורות הבאים.
בשנים האחרונות קיימה אירועים ציבוריים לחשיפת תרבות יוצאי הודו בארץ: "איצ'יקדנה שוברת שתיקה" בסינמטק ירושלים (2013) נשים שוברות שתיקה בענבל תל אביב (2013), שוברות קופסאות בטון בתיאטרון הערבי עברי ביפו (2014) "שפה ובלבה שירה" בבית יד לבנים בראשון לציון (2016), "שירים וסיפורים של בני ישראל" בענבל תל אביב (2017) "כרמלידה" בבית הקהילה שערי רחמים בחיפה בחברת הדור החדש של יוצאי הודו בארץ (2018).
הייתה נשואה לימין מסיקה ולהם בן ובת משותפים.
רופרט אוורט

קורות חייו

רופרט אוורט נולד בנורפוק, אמו היא שרה לבית מקלין ואביו מייג'ור אנתוני מייקל אוורט, היה איש עסקים ושירת בצבא הבריטי. מצד אמו הוא צאצא למשפחת הברונט ויוויאן מטרלווארן ומשפחת הברון הגרמני פון שמידרן. הוא אחיין של דונלד מקלין שהיה מרגל וסוכן כפול עבור הסובייטים, ושל הפוליטיקאי סר דונלד מקלין.
מגיל שבע התחנך בבית הספר פארלי שבהמפשייר, מאוחר יותר למד ב"אמפלפורת' קולג'" בית ספר של נזירים בנדיקטים ביורקשייר. בגיל 15 נשר מבית הספר ונסע ללונדון כשבכוונתו להיות שחקן. בראיון ל- US magazine סיפר שעבד למחייתו כזונה ממין זכר עבור כסף וסמים. הוא סולק מבית הספר "Central School of Speech and Drama" בגלל מרדנות, נסע לסקוטלנד ומצא עבודה ב"תיאטרון סיטיזן" בגלאזגו.

קריירה

הפריצה בקריירה שלו הייתה ב-1981 כששיחק במחזה "ארץ אחרת" בתפקיד תלמיד הומוסקסואל, לצידו של קנת בראנה. אחר כך גילם את אותה דמות בסרט הקולנוע באותו שם בהשתתפות קולין פירת'. ב-1985 שיחק בסרט "לרקוד עם זר" ועתידו הקולנועי נראה מבטיח. ב-1987 השתתף בסרט "לבבות האש" שהיה כישלון קופתי. באותה תקופה הקליט אוורט אלבום פופ בשם "Generation Of Loneliness" הקהל לא קיבל את השינוי בברכה. עד מהרה עזב את עולם הפופ, וחזר אליו רק בעקיפין כשהקליט קולות רקע לביצוע של מדונה לשיר "American Pie" ולשירו של רובי ויליאמס "They Can't Take That Away from Me".
ב-1989 עבר אוורט להתגורר בפריז שם כתב רומן בשם "Hello, Darling, Are You Working?". ב-1990 חזר לקולנוע בסרט "תשוקה זרה", ובהמשך הופיע במספר סרטים נוספים במידה שונה של הצלחה. בשנות התשעים שימשה דמותו של אוורט השראה לקומיקס האיטלקי דילן דוג, של טיציאנו סקלאבי. ב-1995 פרסם רומן נוסף בשם "The Hairdressers of St. Tropez".
הקריירה שלו קבלה חיזוק כשגילם את החבר ההומו בסרט "החתונה של החבר שלי" בכיכובה של ג'וליה רוברטס. ב-1999 שוב שיחק כהומוסקסואל בדמות ראשית בסרטה של מדונה "הדבר הטוב הבא". מאז הופיע בסרטים בדרך כלל בתפקיד ראשי.
בשנות האלפיים חזר אוורט לכתיבה. הוא כותב ועורך במגזין "ואניטי פייר". עוד כתב תסריט ומחזה על שנותיו האחרונות של אוסקר ויילד. בשנת 2006 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Red Carpets and Other Banana Skins", בו סיפר בין השאר על מערכת היחסים שהייתה לו עם שדרנית הטלוויזיה הבריטית פאולה ייטס.
ב-2007 הוביל אוורט את המצעד של המרדי גרא ההומו-לסבי בסידני. הוא השתתף בתפקיד כפול בסרט "טירוף של קולג'", והופיע בתוכניות טלוויזיה אחדות. ב-2009 הנחה תוכנית דוקומנטרית על המשורר לורד ביירון ששודרה בצ'אנל 4, בתוכנית הוא משחזר את צעדי המשורר בארצות הים התיכון ובאירופה. עוד ב-2009 שיחק בקומדיה "Wild Target" בכיכובו של ביל ניי.
הופעת הבכורה שלו בברודוויי הייתה בתיאטרון שוברט, במחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קווארד לצידה של אנג'לה לאנסברי.
בה"ד 16

בית הספר לתיאום וקישור

לאחר העברת בה"ד 10 לעיר הבה"דים, בית הספר לתיאום וקישור של יחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים הועבר לבה"ד 16, למרות שאינו תחת פיקוד העורף. 
בית הספר לתיאום וקישור הוא בסיס ההכשרה של יחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים, שמרכז את הכשרות היחידה. בית הספר מכשיר וממיין את קציני וחיילי היחידה לתפקידי תיאום וקישור בתחום האזרחי והביטחוני למול האוכלוסייה הפלסטינית. כמו כן, בבית הספר מועברים השתלמויות, הכשרות וימי עיון לסגל ולבעלי התפקידים בארגון, בתחומים המקצועיים בהם הם עוסקים. בבית הספר מתקיימים הטירונות והקורס של מש"קי היחידה, ההכנה וההשלמה של קציניה, קורסי קא"לים ועוד. בין היתר מתקיימים בבית-הספר שיעורים בשפות ערבית ואנגלית, אודות הסכסוך הישראלי-פלסטיני וכן מהות היחידה ופעילותה בשטח.
מפקד בית הספר היום הוא סא"ל קובי גרצוולף.
איש המסילה

תקציר העלילה

במהלך מלחמת העולם השנייה, אריק לומאקס הוא קצין בריטי שנשבה בסינגפור על ידי היפנים, ונשלח למחנה שבויים יפני שם הוא עבד על בניית מסילת הרכבת תאילנד-בורמה, צפונית לחצי האי המלאי. במהלך שהותו במחנה, לומאקס מעונה על ידי הקמפייטאי מכיוון שניסה לבנות מקלט רדיו.
שנים לאחר מכן, כשהוא עדיין נושא את טראומת המלחמה, לומאקס מחליט למצוא ולהתעמת עם אחד משוביו, שהוכרז כפושע מלחמה וברח.
יוסף-ז'וזף דדון

קורות חייו

יוסף דדון נולד בניס, צרפת, בשנת 1975. בשנת 1980 עלה עם אמו לישראל והתיישב באופקים. הוא התחנך במוסדות חינוך חרדיים של חסידות סאטמר במושב תפרח ובישיבות בירושלים ובני ברק. בשנות ה-90, במקביל ללימודיו בישיבה, יצר, כאוטודידקט, ציור ובו מוטיבים יהודיים, בסגנון גרפי.
דדון התפרסם בראשית שנות ה-2000 בצרפת ובישראל בזכות סרטו "ציון" (2006–2007), שהופק בתמיכת מוזיאון הלובר ובהשתתפות השחקנית רונית אלקבץ, הפך את דדון לאמן הישראלי הראשון שמוזיאון הלובר שיתף עמו פעולה ואיפשר לו לצלם בין כתליו. 
ב-2008 יצר את מחזור העבודות "במדבר", הבוחן את המציאות החברתית-תרבותית-כלכלית בעיירת הפיתוח אופקים. לצורך הפרויקט הפיק דדון סרטים, ליקט חומרי ארכיון, יזם סיורים מודרכים, הזמין עיתונאים וניסה לגייס אנשים רבים ככל האפשר בניסיון לחלץ את אופקים ממעמדה כ"לא מקום". מאז שנת 2010 הוא מתמקד ברישום ויוצר משטחי ענק משוחים בזפת שחורה, חומר שאותו הוא מוסיף גם לאובייקטים ולחומרים שונים. חלק מעבודות זפת אלו הוצגו בפונדסיון ריקאר (Fondation Ricard) בפריז ובמוזיאון פתח תקווה לאמנות. 
בין עבודותיו הבולטות ניתן לציין את "לוחות שנה בלתי אפשריים" (2013), שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות לרגל שנת ה-100 לתנועת הדאדא, ואת "יומן גבול" (Barrière protectrice, 2017), סדרת רישומי מלחמה אוטוביוגרפיים שראו אור כספר (Éditions Arnaud Bizalion). 
בשנת 2017 זכה דדון בתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם משרד התרבות הצרפתי. ביולי אותה שנה צורף הפרויקט "האביב הערבי" (233 תצלומים ו-17 עבודות וידאו שיצר דדון ב-2014) לאוסף מרכז פומפידו בפריז, ובאוקטובר הוזמן דדון לעיר ורסאי להתארח במהדורה השישית של אירוע האמנות "La Nuit de la création", שם הציג מבחר מעבודותיו הבולטות תחת הכותרת Sillons (תלמים). ב-2018 זכה בפרס האמנות מטעם קרן רנה ולאונס ברנהיים (Fondation Renée et Léonce Bernheim). 
עבודותיו של דדון הוצגו לאורך השנים בלמעלה מ-200 תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות במגוון חללים חשובים בארץ ובעולם, ביניהם FIAC (פריז); Espace Richaud (ורסאי); מוזיאון פתח תקווה לאמנות; Plateau / FRAC île-de-France (פריז); מוזיאון תל אביב לאמנות; פונדסיון ריקאר (Fondation Ricard) (פריז); ומוזיאון ישראל, ירושלים. עבודות הווידאו שלו הוקרנו ב-White Box, ניו יורק, וכן במוזיאון הציד והטבע (Musée de la Chasse et de la Nature), באודיטוריום מוזיאון הלובר ובפאלה דה טוקיו (Palais de Tokyo), שלושתם בפריז. עבודותיו מצויות באוספים חשובים שונים, ביניהם מרכז פומפידו, מוזיאון הלובר ו-FNAC בפריז, FRAC Normandy Rouen, מוזיאון ישראל בירושלים ומוזיאון פתח תקווה לאמנות.
פיטר ביגל

כתיבתו

בספריו ביגל משלב לעיתים שירים. הוא גם מוזיקאי חובב. את ספרו הראשון, 'מקום נעים ופרטי', כתב בהיותו בן 19 (1960). הספר מתרחש בבית קברות ניו-יורקי. בין ספריו האחרים: (I See by My Outfit' (1965', המתאר חוויות ממסע באופנועים לרוחבה של ארצות הברית, ו-'שירו של בעל הפונדק' (1993), סיפור פנטסיה אפל במקצת שמככבות בו שלוש נשים מסתוריות. 
כתסריטאי כתב ביגל, בין השאר, את התסריט לסרט המצויר של ראלף באקשי לפי 'שר הטבעות' של טולקין, (1978), את התסריט לסרט מצויר על פי ספרו שלו, 'החדקרן האחרון', אחד הפרקים היותר פופולריים ("סארק") בסדרת הטלוויזיה 'מסע בין כוכבים', ו-'סיפור מצרים' סרט מצויר המופץ בוידאו על עלילות משה במדבר (1998).

"החדקרן האחרון"

"החדקרן האחרון" נחשב היום בעיני רבים כיצירה קלאסית מסוגה, אחד מספרי הפנטסיה הגדולים בזמננו. הוא נמכר מאז פרסומו ביותר מחמישה מיליון עותקים, ותורגם כמעט לעשרים שפות. תרגום עברי יצא בשנת 2008. גיבורת הסיפור היא חד-קרן ממין נקבה, היוצאת לחפש את בני מינה החד-קרנים, לאחר שמסתבר לה שכולם נעלמו והיא נותרה החד-קרן האחרונה בתבל. בדרכה מצטרפים אליה שמנדריק, הקוסם הכושל, ומולי גרו, אישה טובת לב, שהחיים לא הטיבו עימה. במהלך הסיפור, החד-קרן, היצור האלמותי והמושלם, לומדת משהו על מעלותיהם של בני-התמותה. 
ייחודו של הספר הוא בכך שאינו מסתפק בסיפור עלילה רב-המצאות, אלא מנסה לבחון את מהותו של סיפור הפנטסיה עצמו. הספר מעמת, לפיכך, בין אגדה למציאות, בין הנצחי להיסטורי, בין הבדיה הספרותית לבין גיבוריה. "האם מעולם לא היית בסיפור אגדה?" שואל שמנדריק את מולי, כאשר זו תמהה על השתלשלות המאורעות. ההסתכלות העצמית הזו, שהיא אירונית ובה בעת פיוטית, הופכת ספר זה למיוחד במינו במסגרת הז'אנר של ספרות פנטזיה.
סרט מצויר על פי הספר הופק ב-1982. ב-2005 פרסם ביגל סיפור בשם 'שני לבבות' המהווה המשך לספר המקורי. הסיפור זכה בפרס הוגו לשנת 2006 ובפרס נבולה לשנת 2007. ביגל הודיע גם על כוונתו לפרסם טיוטות של 'החדקרן האחרון' ובהן דמויות שלא נכללו בנוסח הסופי, וכן פירוט של המקורות לשלל הציטוטים המשולבים באחת התמונות המבריקות שבספר, בה משוחחת חדת-הקרן עם פרפר פטפטן, חובב ספרות.
קרם עור וגידים

קרם עור וגידים הוא ביטוי לתיאור רעיון שהתגשם והיה למציאות. מקור הביטוי בפסוק בספר יחזקאל בחזון העצמות היבשות: "וְרָאִיתִי וְהִנֵּה עֲלֵיהֶם גִּדִים וּבָשָׂר עָלָה וַיִּקְרַם עֲלֵיהֶם עוֹר מִלְמָעְלָה". חזון זה שימש פעמים רבות את אנשי חיבת ציון, מחיי השפה העברית ותומכי הציונות, וממנו שאבו את הביטוי.

השימוש בפועל "קרם" על עור, גידים, בשר ועצמות

כבר בדברי רש"י במסכת סנהדרין: מופיע שימוש בפועל קרם לא רק על עור, כפי שמופיע בתנ"ך, אלא על בשר, גידים ועצמות: "שנקרם כולו בבשר וגידין ועצמות".
במאה ה-19, הפועל "קרם" נסוב בעיקר על עור, אך גם על בשר, גידים ועצמות, למשל במשפטים: "ויקרומו עור וגידים והיו לנפש חיה", "קרמה עליהן בשר, עור וגידים", "כמו קרם עליהן, על עצמות נפשות מתות, עור בשר וגידים ויפח בהן רוח" ובמשפט "הרגיזו את עצמותינו המפוזרות ויקבצון לגוף שלם והסוכה תקרום עליהם בשר וגידים ונהיה לעם אחד".
הביטוי "קרם עור" שימש למשמעויות שונות. הוא ציין ריפוי של פצעים ובהשאלה, התאוששות מכישלון או הפסד או שכחת בעיות ישנות. כן הוא ציין את חיות הכתיבה הנאה המנפישה דברים באופן הדומה למציאות, את החיות של עם ואת ההוצאה של רעיון אל הפועל, כפי הביטוי "קרם עור וגידים" בימינו.

תולדות השימוש בביטוי

במאה ה-19 נעשה שימוש בביטויים ארוכים, דוגמת "להתלבש בבשר וגידים ועצמות", "ולקרום עליה עור ולהעלות עליה בשר וגידים למען תצא מן האין אל היש", "העלה בשר וקרם עור", "יתלבש הרעיון הזה יתר ויתר בשר וגידים" או "נתעוררה ונתרקמה וקבלה עליה עור בשר וגידים" לבטא הוצאה לפועל של רעיון. בשנת 1894 מופיע בהצפירה הביטוי: "יקרמו עליהם עור בשר וגידים", בו משמש הפועל "קרם" גם על הבשר והגידים.
בתחילת המאה ה-20 נעשה שימוש בביטוי "קרם עור ולבש בשר". עם הזמן התקצר הביטוי למגוון של צירופים של שלוש מילים. היו שהשתמשו בביטוי "קרם עור ובשר", "קרם בשר ועור", "קרם בשר ועצמות", "קרם עור ועצמות", "קרם בשר וגידים", "קרם גידים ובשר" ו"קרם גידים ועור". כן הופיעו ביטויים עם פעלים אחרים, כמו "לבש עור וגידים" וכן צירוף קצר יותר של "קרם עור" וארוך יותר: "תקרום עור, בשר וגידים".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל להופיע בעיתונות העברית גם הביטוי "קרם עור וגידים". בפקודת יום בעת השבעת צה"ל נעשה שימוש בביטוי זה ובשנות ה-50 הוא גבר על שאר הביטויים.

הסבר

במילון השפה העברית מוסבר "קרם עור וגידים" כ"לעטוף את העצמות בעור וגידים". הביטוי אינו מוזכר במילון אבן שושן.
עוד מסוף המאה ה-19 מופיע לעיתים הפועל "רקם" במקום "קרם" המקראי, כך שאומרים "רקם עור וגידים". האקדמיה ללשון העברית מסבירה שחילוף זה שגוי.
לודוויג השני, מלך בוואריה

מורשתו של המלך

לודוויג זכור כאחד המלכים יוצאי הדופן בתולדות גרמניה, והוויכוח לגבי האופן בו יש לשפוט אותו ואת מעשיו נמשך עד לימינו. בקרב נתיניו אין ויכוח לגבי הפופולריות העצומה אשר רכש, הנובעת ככל הנראה מהימנעותו מיציאה למלחמה ומזהירות בכספי הציבור. לודוויג נמנע מלצאת למלחמה, אם מסיבת היותו פציפיסט ואם מפאת חוסר העניין שלו בתחום הפוליטי, למרות המלחמות הרבות שהיו באזור בתקופת שלטונו ובכך העניק לתושביו עידן של שלום ושגשוג. הסיבה השנייה לאהדת הציבור לה זכה היא הימנעותו משימוש בכספי קופת המדינה לצורך מימון בניית טירותיו הרבות. השימוש בהונו הפרטי לצורך הבניה הקל על קופת המדינה ועל משלמי המיסים. יתר על כן, מפעלי הבנייה העצומים אותם הנהיג היוו תמריץ נאה לכלכלת הממלכה.
אולם, בזבוז ההון המשפחתי של המלך על יצירות אמנות וארכיטקטורה הכעיסו רבות את קרוביו, ולא פעם עלה החשד כי מותו בטביעה לא היה תאונה. טענה זו לא הוכחה מעולם, אולם היות המלך שחיין מצטיין והעובדה שמי האגם במקום בו טבע הגיעו אך לגובה מותניו מחזקים עובדה זו. באופן אירוני משהו, מפעלי הבניה של המלך שכמעט והביאו לפשיטת רגל למשפחתו, משמשים היום כאחד ממקורות ההכנסה הראשיים בבוואריה בהיותם אתרי תיירות מהמעלה הראשונה בגרמניה.

לודוויג והיהודים

על אף העובדה שלודוויג היה ממעריצי המלחין האנטישמי ריכארד ואגנר, הוא עצמו פעל לקידום האמנציפציה ליהודים בבוואריה, שהחלה בדור שלפניו, וגילה הסתייגות תקיפה כלפי האנטישמיות. כאשר מימן לודוויג את הפקת האופרה פרסיפל של וואגנר הוא הורה כי היא תבוצע על ידי בית האופרה של מינכן, אשר המנצח הראשי שלה היה היהודי הרמן לוי. ואגנר התנגד בתוקף לכך כי הניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כפשרה העלה וואגנר את הרעיון כי לוי יתנצר לפני כן, וזכה לסירוב. בתשובתו לואגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך וואגנר הפגוע ענה כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות".

לודוויג ויחסו לאמנות

המלך לודוויג היה ידוע ביותר ביחסו לאמנות ושימש פטרון לאמנים רבים, הראשון שבהם היה ריכארד ואגנר. המלך העריץ את יצירותיו של ואגנר עוד מילדות, ובהשראתו עיצב את טירותיו המפורסמות. כחלק מהמחוות שנקט המלך אל בן חסותו היו הקמת בית האופרה של ביירוית, שם הציג המלחין את יצירותיו, וכן הזמנתו לגור בטירותיו החדשות ולחיות על חשבונו. הוא פיתח מאד את האמנות בעיר מינכן והעלה אותה לדרגה של אחד ממרכזי התרבות הגדולים בגרמניה.

מסדר הגוגלמאנר

מסדר הגוגלמאנר- Guglmänner- הוא מסדר גרמני סודי אשר טוען כי תפקידו לשמר את זיכרון המלך לודוויג השני. הם מבצעים לכבודו טקסים במקום בו טוענים כי הוא קברו האמיתי, לבושים שחורים ונושאים צלבים.
דרישתיו הפוליטית של המסדר הסודי קרובות לאלה של מפלגת בוואריה הגרמנית והם דורשים אוטונומיה לחבל בוואריה וכי תמונתו של המלך לודוויג השני תוטבע על מטבעות האירו.
הפארק הלאומי קאנג קרצ'ן

גאוגרפיה

הפארק מכסה שטחים מהנפות נונג יא פלונג, קאנג קרצ'ן ותא יאנג במחוז פט בורי, והואה הין במחוז פראחואף קירי חאן. עיקר הפארק הוא ביער הגשם שעל המדרון המזרחי של רכס טנאסרים. הנקודה הגבוהה ביותר בפארק שוכנת בגובה 1,200 מטרים. מקורות של שני נהרות עיקריים שוכנים בשטח הפארק, נהר פרנבורי ונהר פט בורי. נהר הפט בורי סכור על ידי סכר קאנג קרצ'ן בגבול המזרחי של הפארק. הסכר יוצר אגם המכסה שטח בן 46.5 קילומטרים רבועים. הסכר נבנה ב-1966.

היסטוריה

הפארק הוקם ב-12 ביוני 1981 כפארק הלאומי ה-28 של תאילנד. במקור הוא כיסה שטח בן 2,478 קילומטרים רבועים, הוא הורחב בדצמבר 1984 וכלל את שטח הגבול שבין המחוזות פט בורי ופראחואף קירי חאן.
הפארק נכלל ברשימת פארקי המורשת של ASEAN. ב-2005 הוא הוגש לאונסק"ו לשם הכרתו כאתר מורשת עולמית עתידי.
הרג פילי בר היא בעיה קשה בפארק כשהשלטונות אינם מסוגלים לשלוט על ציידים בלתי חוקיים. כמה מעובדי הפארק חשודים בסחר באיברי הפילים.
למרות מעמדו כפארק לאומי, יש מטעים פרטיים בתוך גבולות הפארק הלאומי קאנג קרצ'ן. חלקם מוקפים בגדרות חשמליות שביוני 2013 חישמלו למוות גור פילים.

צמחייה ובעלי חיים

היערות כוללים מגוון ביולוגי גדול של צמחייה טרופית, כולל מינים של עצים רחבי עלים טרופיים וסובטרופיים ודקלים. חמישים ושבעה מינים של יונקים ויותר מ-400 מיני עופות זוהו בפארק.