הקטאיוס איש אבדרה

ביוגרפיה

הסודא, האנציקלופדיה הביזאנטית מהמאה ה-10, מספרת שהקטאיוס חי בתקופת יורשיו של אלכסנדר הגדול. יוסף בן מתתיהו מספר  שהתפרסם כבר בתקופת אלכסנדר הגדול ולאחר מכן אף היה מקורב למלך מצרים תלמי הראשון, ושהיה "פילוסוף וגדול בכשרון המעשה יחד".
דיוגנס לארטיוס מספר שהקטאיוס, יחד עם טימון מפליוס ואחרים, היה תלמידו של פירון מאליס וכולל אותו בין ה"פירונים".דיודורוס סיקולוס מספר שהקטאיוס ביקר בתבאי בזמנו של תלמי הראשון וכתב חיבור היסטורי על מצרים. חיבור זה שימש כמקור העיקרי לתיאור מצרים בספר הראשון של דיודורוס, שמוסיף כי היו יוונים נוספים שנסעו למצרים וכתבו עליה באותה תקופה.
הקטאיוס פתח עידן חדש בתחום האתנוגרפיה, כשם שתוקידידס לפניו עשה זאת בהיסטוריוגרפיה. הוא חתר לסנן או לפחות להרחיק עצמו מפיסות מידע שנראו לו בלתי אמינות ובהתאם לכך נזף באופן בוטה בהרודוטוס על חוסר סלקטיביות וביקורת מצדו.
הסודא מספרת, שהיה פילוסוף ומשום שלמד דקדוק כונה גם "מדקדק ביקורתי".

חיבוריו

יצירות שלמות של הקטאיוס לא שרדו עד זמננו. גם רשימת חיבוריו בסודא לא שרדה, והמידע שיש בידינו על כתביו קיים רק בקטעים שנמצאים בחיבוריהם של סופרים יוונים ולטיניים מהעת העתיקה, ובראשם דיודורוס, שהאתנוגרפיה שלו על מצרים (ביבליותקה היסטוריקה, ספר 1) כולל את רובם המוחלט. דיודורוס לרוב רק מתייחס לדבריו של הקטאיוס ואינו מצטט אותו ישירות.
הקטאיוס כתב את החיבור "אגיפטיאקה" (Aegyptiaca) או "על המצרים" (כשמו של חיבורו המאוחר יותר של מנתון), שהוא תיאור המנהגים, האמונות והגאוגרפיה של מצרים. הקטע הגדול ביותר מתוך חיבור אבוד זה הוא כנראה תיאורו של דיודורוס את הרעמסאום, מקדש הנצחה לרעמסס השני.
חיבור נוסף של הקטאיוס, "על ההיפרבוריאים", נזכר על ידי דיודורוס, אפולוניוס מרודוס ופליניוס הזקן.
על אף שלא ידוע לנו שום שם של חיבור פילוסופי מאת הקטאיוס, על פי הסודא, הוא כתב ספר על שירתם של הומרוס והסיודוס, אך דבר מהם לא שרד.

הקטאיוס על היהודים

התייחסות של הקטאיוס ליהודים ניתן למצוא בשני מקומות שונים אצל דיודורוס סיקולוס. ניתן להסיק שהראשונה מביניהן קיימת בסקירתו את הגירת המצרים לארצות זרות, אולם תיאור מפורט הרבה יותר של יהודים, שהקטאיוס הוא מקורו באופן מפורש, הגיע לידינו בספר 40 של דיודורוס דרך הביבליותקה של פוטיוס (פטריארך קונסטנטינופול מהמאה ה-9). בשל טעות מעתיק, הדברים מיוחסים שם להקטאיוס איש מילטוס (סביב 500 לפנה"ס), אבי הז'אנר האתנוגרפי, אולם יש הסכמה אחידה שצריך לתקן ל"הקטאיוס מאבדרה". הקטע הזה מופיע לאחר קטע אחר מאת דיודורוס עצמו ובו האשמות קשות נגד היהודים (ובכללן עלילת המצורעים ועלילת פולחן החמור בבית המקדש). שני הקטעים מצוטטים על ידי פוטיוס כדי להוכיח את טענתו שדיודורוס פיזר שקרים על העם היהודי.
זהו התיאור העתיק ביותר של מוצא היהודים (אם כי לא האזכור הראשון שלהם) בספרות היוונית. דיודורוס אינו מציין באיזה מחיבוריו של הקטאיוס הוא השתמש או באיזה הקשר הוא מצא את החומר הנוגע ליהודים, אך תיאור זה, שהוא הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים, הופיע ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס סביב שנת 300 לפנה"ס.

דבריו אצל דיודורוס סיקולוס

"כאשר בימי־קדם התרגשה ובאה מגפה קטלנית על מצרים, ייחסו פשוטי העם את צרותיהם ליד אלוהית; שהרי עם שלל זרים מכל סוג ומין שחיו בקרבם וקיימו פולחנים שונים של דת והעלאת קרבנות, יצאו הטקסים המסורתיים שלהם עצמם לכבוד האלים מכלל שימוש. ילידי הארץ הניחו לפיכך שאלא אם כן יסלקו את הזרים, צרותיהם לעולם לא תבואנה על פתרונן. לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ, והבולטים והפעילים שביניהם חברו יחד, ולגרסת אחדים נחתו בחופי יוון ובכמה אזורים אחרים; מנהיגיהם היו אנשים דגולים, ומתוכם בלטו דנאוס וקדמוס. לעומתם, הקבוצה הגדולה יותר גורשה לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם. בראש המושבה הזאת עמד איש בשם משה, שהיה משכמו ומעלה הן בחכמתו והן בעוז רוחו."
עם ההשתלטות על הארץ, הוא ייסד, מלבד ערים נוספות, את העיר המפורסמת מכולן כיום, הנקראת "ירושלים". בנוסף לכך, הוא הקים את המקדש אותו הם מכבדים בהערצה, וקבע את מנהגי הפולחן, החוקים ומוסדות השלטון שלהם. הוא גם חילק אותם ל-12 שבטים, משום שמספר זה נחשב כמספר המושלם ותואם את מספר חודשי השנה.
אולם "הוא לא רצה שייעשה להם ולו צלם אחד של האלים, מאחר שסבור היה שאלוהים אינו בן דמות אנוש; אלא שהרקיע העוטף את הארץ רק הוא אלוהי ומושל ביקום. סדרי הקרבנות שהוא ייסד שונים מאלה של עמים אחרים, וכך גם אורח חייהם (של היהודים), מאחר שכתוצאה מגירושם הם ממצרים הוא הנהיג אורח חיים שהיה במידת־מה בלתי חברותי ועוין כלפי זרים".
הוא בחר את האנשים הטובים ביותר ובעלי היכולת לעמוד בראש האומה כולה, ומינה אותם לכהנים והורה שיעסקו במקדש ובזבח לאלוהיהם.
הוא מינה אותם להיות שופטים בכל המחלוקות העיקריות והפקיד בידם את המשמר על החוקים והמנהגים. מסיבה זאת, ליהודים לעולם אין מלך, והמרות על העם בדרך כלל מופקדת בידי אותו כהן "אשר נחשב מורם מעמיתיו הכוהנים בחכמתו ובמוסריותו". הם מכנים את האיש הזה "הכהן הגדול" ומאמינים שהוא מתפקד כשליח של מצוותיו של האל אליהם. הוא זה שבאספותיהם והתכנסויותיהם מכריז על מה שמצווה, והיהודים כל כך צייתנים בעניינים אלה שמיד הם נופלים לארץ וקדים בפני הכהן הגדול בזמן שהוא מסביר להם את המצוות. בסוף חוקיהם מצורפת ההצהרה: "אלו הן המילים שמשה שמע מאלהים ואומר ליהודים". המחוקק שלהם הקפיד גם להתכונן למלחמה ודרש מהגברים הצעירים לטפח גבריות, איתנות ובאופן כללי עמידה בכל קושי.
הוא הוביל מסעות צבאיים נגד השבטים השכנים, ולאחר שסיפח שטחים גדולים הקצה חלקות אדמה שוות בין אזרחים פרטיים וחלקות גדולות יותר לכהנים, כדי שאלה, על ידי כך שיקבלו הכנסות גדולות יותר, לא יהיו טרודים ויקדישו עצמם באופן רציף לעבודת האל. אסור היה לאזרחים הפשוטים למכור את חלקותיהם האישיות, שמא יהיו כאלה שלמטרת תועלתם האישית יקנו אותן ועל ידי דיכוי השכבות העניות יביאו לחוסר בכח אדם.
הוא דרש מאלה שהתגוררו בארץ לגדל את ילדיהם, ומאחר שניתן לטפל בצאצאים בהוצאה מועטה, היו היהודים מלכתחילה אומה רבת אוכלוסין. בנוגע לנישואין וקבורת המתים, הוא דאג לכך שמנהגיהם יהיו שונים באופן ניכר מאלה של בני אדם אחרים.
"ואולם לאחר מכן, כאשר הם היו נתונים לשלטון זר, כתוצאה מהתבוללותם בבני אומות אחרות (תחת שלטון פרסי וגם תחת שלטון המקדונים), התערערו הרבה מן הנוהגים המסורתיים שלהם".

גישתו ליהדות

אפילו סופרים מאוחרים יותר, שגישתם ליהדות הייתה שונה מזו של הקטאיוס, לטוב או לרע, הסתמכו במידה כלשהי, באופן ישיר או עקיף, על הקטאיוס, אף על פי שהייתה נגישות בזמנם למידע מפורט, מעודכן ואמין יותר. ומנגד, אין ספק שהאתנוגרפיה הזאת לא הייתה ידועה ליוסף בן מתתיהו (כמו גם חיבורו של דיודורוס, והוא אינו מזכיר אותו כלל), מאחר שהוא אינו מצטט ממנה דבר ב"נגד אפיון", כאשר התאמץ להראות שסופרים יוונים ידעו על עתיקותם של היהודים. ההוכחה שהוא מביא מתייחסת לתקופה הפרסית, בזמן שציטוט מתוך האתנוגרפיה של הקטאיוס היה מספק לו הוכחה שמתייחסת לתקופות מוקדמות הרבה יותר - לגלות במצרים ולכיבוש ארץ יהודה, אך על תקופות אלו מצוטטים ב"נגד אפיון" רק סופרים מצריים.
לסקירתו האתנוגרפית של היהודים, השתמש הקטאיוס גם במקור יהודי, ככל הנראה מקור בעל פה. מעידה על כך ההערכה הגדולה למשה ושימושו בהתייחסות כמעט ישירה בתנ"ך.
הוא מתאר באופן חיובי את המנהגים היהודיים והממלכה היהודית, אך יחד עם זאת מסביר שכתוצאה מטראומת גירוש עמו ממצרים, הנהיג משה אורח חיים שהיה "עוין כלפי זרים". הקטאיוס היה אם כן הראשון (אך ייתכן שהנטייה האנטי-יהודית הקלה שייכת למקור המצרי שקדם לו) שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים ובכך יצר טיעון חזק נגד היהודים.
גרסתו של הקטאיוס התגלגלה הלאה, עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר (מנתון, אפולוניוס מולון, ליסימכוס, אפיון, סטראבון וטקיטוס), שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים (למשל עלילת המצורעים), תוך שימוש במוטיבים של כפירה (אתאיזם), טומאה, שנאת זרים (Misoxenia) ואף שנאת אדם (מיזנתרופיה).
הדרישה שהקטאיוס מייחס למשה לגדל את הילדים היא ביקורת מוסווית על המנהג היווני של הרג הילדים ה"עודפים" (ekthesis), שהיה נפוץ בגלל חוסר המשאבים ביוון בתקופה הקלאסית. המשפט האחרון ("אולם לאחר מכן...") הוא ככל הנראה תוספת של דיודורוס.

פסאודו-הקטאיוס

הערכתו של הקטאיוס לדת היהודית, העולה מדבריו אצל דיודורוס, מודגשת גם באיגרת אריסטיאס, החיבור הפסאודו-אפיגרפי, שנכתב ככל הנראה מעט קודם לשנת 100 לפנה"ס, שם נכתב כי "ההתבוננות בהם (ספרי תורת היהודים) יש בה משום קדושה וטהרה, כמו שאומר הֵקָטָיוֹס אִישׁ אַבְדֵּירָה".
בספרו האפולוגטי "נגד אפיון", מצטט יוסף בן מתתיהו את הקטאיוס וטוען כי כתב על היהודים ספר שלם.
על הספר הזה מעיד גם אוריגנס, שמציין גם שהסופר הפיניקי הפגאני הרניוס פילון מביבלוס (141-64 לספירה) הטיל ספק באותנטיות שלו, כשטען שלא ייתכן שהספר הוא פרי עטו של ההיסטוריון הקטאיוס אלא אם כן הושפע מאד מהיהודים ונעשה מליץ להם.
לפיכך מקובלת ההשערה שקטעים מתוך האגיפטיאקה עברו שינוי על ידי יהודי הלניסטי, בהתאם להשקפתו, ופורסמו כחיבור נפרד תחת שמו של ההיסטוריון הידוע (כלומר, פסאודו-הקטאיוס).
יוסף בן מתתיהו מציין בספרו "קדמוניות היהודים" שהקטאיוס אף כתב חיבור נוסף, על אברהם.
חיבור זה מופיע תחת השם "אברהם והמצרים" ב"סטרומאטה" (Stromata, נכתבה בין 198 ל-203 לספירה) של קלמנס מאלכסנדריה.
ניתן להניח בוודאות כמעט מוחלטת, כי הספר על אברהם הוא תוצר של תעמולה יהודית דתית, מאחר שהוא כולל, על פי הכתוב בחיבורו של קלמנס, פסוקים מזויפים של סופוקלס בעלי צליל מונותאיסטי מיליטנטי.
לעומת זאת, האותנטיות של הקטעים מתוך "נגד אפיון" (הלקוחים מתוך הספר "על היהודים") נתונה במחלוקת בין החוקרים.
ידוע לנו בוודאות, כי סופרים יהודים אפולוגטיים ייחסו להקטאיוס לפחות ספר אחד שזויף על ידם, זה על אברהם, וייתכן והם עשו כך גם לגבי הספר על היהודים. ישנה גם השערה שמדובר באותו הספר.
כבר להרניוס פילון היו ספקות לגבי האותנטיות של הקטעים, אולם הספקות שלו מבטאים את רגשותיו האישיים בלבד, וכבן זמנו של אדריאנוס, סביר שלא יכול היה להבין את הסימפתיה ליהודים שהובעה על ידי הקטאיוס, שקדם לו בהרבה.
הנטייה הכללית המהללת ומשבחת בקטעים ב"נגד אפיון" שונה באופן משמעותי מזו המרוחקת בפרק היהודי אצל דיודורוס, אך יחד עם זאת, גם הקטעים המופיעים אצל דיודורוס חושפים את הערכתו הגדולה של הקטאיוס למשה ולחוקים היהודים. בנוסף לכך, קטעים אלה לקוחים מתוך האגיפטיאקה, על נקודת ההשקפה המצרית שלה, בעוד "על היהודים" אמור להיות חיבור עצמאי, שאולי נכתב בעזרת מקורות יהודים בעל פה.
יש לציין, כי הקטאיוס חי בתקופה בה העריכו את היהודים, אולם יש בקטעים הללו ביטויים שקשה ליחסם להקטאיוס האמיתי, ולכן נראה כי הספר בו השתמש יוספוס היה גרסה של ספרו של הקטאיוס שעברה שינויים, גם אם מעט, על ידי סופר יהודי (כנראה במאה ה-2 לפנה"ס במצרים), שבה הנימה כלפי היהודים הפכה למשבחת יותר.
יוספוס מוסיף שהספר נגיש ומכך ניתן להסיק שקוטלג בלפחות ספריה ציבורית אחת ברומא. אך אין אפילו הוכחה אחת ברורה בספרות היהודית או הלא-יהודית, שחיבור זה היה בשימוש או נקרא. הציטוט היחיד ממנו, שהובא על ידי אוסביוס, נלקח ישירות מיוספוס. גם היכרותו של הרניוס פילון עם החיבור יכולה הייתה להיות משנית בלבד, דרך יוספוס. האפשרות שהחיבור היה ידוע כזיוף, יכולה להסביר את ההתעלמות ממנו בספרות העתיקה, או שייתכן שהיה בלתי ידוע לחלוטין, מאחר שהחיבור נכתב לקהל יעד של קוראים יהודים.

דבריו אצל יוסף בן מתתיהו

ב"נגד אפיון" מצטט יוספוס מתוך הספר "על היהודים", שם מספר פסאודו-הקטאיוס את הדברים הבאים:
הפרסים הגלו רבבות יהודים לבבל, ואוכלוסייה יהודית גדולה עוד יותר עקרה לאחר מות אלכסנדר הגדול למצרים ופניקיה בגלל מלחמות היורשים בסוריה.
בזמן שהיה אלכסנדר הגדול בבבל, סירבו היהודים בתוקף להשתתף בעבודת שיקום מקדש בל, אף על פי שהסירוב היה כרוך בעינויים, עד שפטר אותם אלכסנדר מעבודה זו.
היהודים היו נאמנים לאלכסנדר ולכן הוסיף על נחלתם את ארץ שומרון ועשה אותה חופשית ממס.
לאחר ניצחונו של תלמי הראשון בסוריה, חזר איתו למצרים "חזקיה הכהן הגדול ליהודים" (לא ידוע על קיומו של כהן גדול בשם חזקיה), כאשר היו אז כ-1500 כהנים בקרב היהודים.
ארץ יהודה היא אדמה טובה ופוריה, שעליה יש ליהודים "הרבה מצודות וכפרים" אך רק עיר בצורה אחת, ירושלים, גדולה מאד ויפה מאד, המאוכלסת ב-120 אלף תושבים (ומוסיף תיאור מפורט של בית המקדש).
פסאודו-הקטאיוס מעיד על עצמו שהתלווה למסעות המלחמה של אלכסנדר ולאחר מכן של יורשיו. בנוסף למידע ה"היסטורי" על היהודים, הוא מוסיף סיפור על אחד ממסעות המלחמה בהם השתתף, כאשר ירד אל הים האדום ואחד הרוכבים המלווים היה יהודי בשם "משולם" (Mosollamus), שהיה אמיץ וחזק ונחשב בעיני היוונים שסביבו לטוב ביותר מבין כל הקשתים. כאשר פקד עליהם "המנחש" (ביונית Mantis, שתפקידו למצוא סימנים במעוף הציפורים) לעצור מיד במקומם, שאל משולם מדוע הם עוצרים, והמנחש ענה לו שכל זמן שהציפור לא זזה - גם עליהם לא לזוז, אם תמשיך לעוף קדימה – עליהם להמשיך, ואם תעוף בחזרה לכיוון ממנו באה – עליהם לעשות כך גם כן. משולם לא ענה, אלא רק דרך את קשתו, קלע והרג אותה. מעשה זה הביא עליו את זעמם של האנשים שאיתו, ואילו משולם רק לקח בידו את הציפור ואמר: "הן הצִפור הזאת לא ידעה כי עליה להציל את נפשה, ואיך תעוץ לנו עצה נכונה בדבר מסענו? הן אלו יכלה לדעת עתידות לא באה אל המקום הזה ביראתה את משולם היהודי פן יורה בה חץ וימיתנה!".