google/wiki40b huggingface dataset:
אביחי שלי

אביחי (דוד) שלי (באנגלית: Avichai Sheli, נולד ב-15 באוגוסט 1983, ו' באלול התשמ"ג) הוא חתן חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי לשנת 2002 (במשותף עם מאיר בן אדמון), והעיוור הראשון שזכה בחידון התנ"ך לנוער.

ביוגרפיה

אביחי שלי הוא בנם של יששכר, חשמלאי ועירית, גננת; ולו ארבע אחיות. אחותו הבוגרת נהרגה בתאונת דרכים בגיל 17 בשנת 1999.
שלי נולד בנתיבות וגדל בה. כשהיה בגיל שנתיים נפגעה שמיעתו, כתוצאה מסיבוך של מחלה שלקה בה. בעקבות זאת הוא גם לא דיבר, וחשבו שהוא חירש-אילם. בגיל ארבע הוא נבדק אצל פרופסור רבקה כרמי, ובבדיקה זו התגלה כי שמיעתו נפגעה חלקית בלבד. הותאמו לו מכשירי שמיעה מיוחדים, ובזכותם הוא שמע שוב. בגיל זה, גיל ארבע, הוא התמודד עם בעיה רפואית נוספת - בעקבות פציעה, החלה ראייתו, להיחלש באופן הדרגתי, עד כמעט עיוורון (בעין אחת הוא מסוגל להבחין רק בין חושך לאור).
למרות לקויותיו הפיזיות, הוא למד בבית ספר יסודי רגיל ולא בממסגרת חינוך מיוחד, וזאת הודות למאבק ממושך של הוריו ברשויות. בבית הספר היסודי, הילדים התקשו לקבלו בשל היותו כבד שמיעה וכבד ראייה, ובתקופה זו הוא סבל מאוד מבחינה חברתית.
בתיכון שלי למד בישיבה התיכונית "בית יהודה" בכפר מימון שבנגב, שם זכה להכרה ולהערכה מחבריו לכיתה. בכיתה ט' התחיל ללמוד לחידון התנ"ך העולמי בעידודה של הישיבה. הוא התמסר ללימודי התנ"ך, ורוב זמנו הקדיש למטרה זו.

חידון התנ"ך ואחריו

שלי ניסה להשתתף בחידון התנ"ך העולמי ארבע פעמים. בשלוש הפעמים הראשונות הוא לא הגיע לשלב הסופי, אולם בפעם הרביעית בשנת 2002 הוא השתתף בחידון התנ"ך העולמי ביום העצמאות. עקב העיוורון, הונגשו השאלות עבורו והוגשו לו בכתב ברייל. שלי זכה במקום הראשון, והיה לחתן התנ"ך העולמי לשנה זו. הניקוד הסופי שצבר עבור תשובותיו היה 99 מתוך 100.
שלי התנדב לשירות בצה"ל. לאחר מאבק קשה הוא התקבל לחיל המודיעין ושירת שירות מלא כאיש מחקר ביחידה 8200. בתום שירותו החל ללמוד לימודים אקדמיים. הוא השלים תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון, ותואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן. את שני התארים הוא סיים בהצטיינות.
שלי עבד במשך 9 שנים כמנהל השקעות בבית ההשקעות "פסגות" שבתל אביב, והחל מ-2016 מבקר ויועץ לבתי השקעות ובנקים בדלויט. בנוסף, הוא מתנדב בארגון "פעמונים", מייעץ בנושאים כלכליים באתר "גלגלים ברשת", ועוסק בספורט ימי.

פעילות חברתית

שלי מרצה בפני קהלים שונים ומעביר באופן קבוע הרצאות לבני נוער, ולמבוגרים. בהרצאות הוא מספר את סיפור חייו ומעניק השראה למאזיניו, על ידי תיאור התמודדותו בהצלחה עם אתגרים בחיים למרות המגבלות לכאורה בכבדות השמיעה והעיוורון, ולמרות הסטיגמה החברתית הנילוות למגבלות.
בשנת 2013 התמודד שלי בבחירות למועצת העיר נתיבות מטעם מפלגת "אחדות".

חיים אישיים

נשוי לעו"ד צילה ניהוז ואב לבן.
הפיגוע בתחנת הרכבת בבנימינה

הפיגוע

ביום שני סמוך לשעה 7 וחצי בערב, הגיע לאזור התחנה מחבל במטרה לבצע פיגוע בתחנת הרכבת. המחבל נידאל מוסטפא אבו שדוך מהכפר בורקין שליד העיר ג'נין, ניסה להיכנס לתחנת הרכבת בבנימינה כדי לבצע פיגוע. בשל התראה ממוקדת לביצוע פיגוע בתחנת הרכבת בבנימינה, תוגברה האבטחה בתחנה ולכן המחבל לפוצץ עצמו מחוץ לתחנה. הוא ניגש לתחנת האוטובוס הפונה לכיוון זכרון יעקב והפעיל את מתג המטען, ששקל 20 קילוגרם, והכיל מסמרים ורצועות מתכת. מן הפיצוץ נהרגו רב"ט אבי בן הרוש ורב"ט חנית ארמי. מעוצמת הפיצוץ נגרם נזק לרכבים שעצרו בסמוך כדי לאסוף נוסעים.
רשת אל מנאר של החזבאללה דיווחה מיד לאחר הפיגוע כי הג'יהאד האיסלאמי נטל אחריות לביצוע הפיגוע.
בתגובה לפיגוע תקפו כוחות צה"ל מבנים של הביטחון הלאומי הפלסטיני ושל כוח 17, באזור טולכרם ובאזור ג'נין.
דונלד דיואר

ביוגרפיה מוקדמת

דיואר נולד בגלאזגו כבן יחיד להוריו. למד בבית הספר הפרטי היוקרתי אקדמיית גלאזגו, והמשיך בלימודיו באוניברסיטת גלאזגו, שבה למד משפטים ואמנות. באוניברסיטה פגש את חברו הטוב ג'ון סמית', לימים מנהיג מפלגת הלייבור. כסטודנט כיהן כנשיא "איחוד אוניברסיטת גלאזגו", אחד מאיגודי הסטודנטים באוניברסיטה.

חבר פרלמנט

דיואר היה חבר במפלגת הלייבור ברמה האזורית (סקוטית) וברמה הארצית (בריטית). הוא עבד כפרקליט בגלאזגו לפני שנבחר בבחירות 1966, בגיל 28, לפרלמנט הבריטי, כנציג אברדין דרום. ב-1967 התמנה לעוזרו הפרלמנטרי של שר החינוך הבריטי אנתוני קרוסלנד. תפקיד שבו החזיק עד 1969.
למרות הצלחתו הפוליטית המוקדמת, חייו האישיים היו שמחים פחות. ב-1964 נישא לאליסון מרי מקנייר, ולזוג היו שני ילדים. ב-1970 עזבה אותו לטובת עורך הדין והפוליטיקאי הסקוטי דרי אירויין. הזוג התגרש ב-1973 ודיואר מעולם לא נישא מחדש. שני הגברים לא התפייסו, אף כשישבו יחד באותה ממשלה החל ממאי 1997. באותה שנה שבה עזבה אשתו, איבד דיואר את מקומו בפרלמנט בעקבות בחירות 1970.
לאחר קיפאון פוליטי בשנות ה-70, חזר דיואר לפרלמנט מטעם מחוז גלאזגו גרסקדן בבחירות הביניים ב-1978. הוא התקדם במהרה במעמדו והפך לחבר בקבינט הצללים ב-1984. ב-1992 התמנה על ידי ג'ון סמית' לשר הרווחה של קבינט הצללים. ב-1995 מינה אותו טוני בלייר, שהחליף את סמית' בהנהגת המפלגה, למצליף המפלגה, וכאשר ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות 1997, מונה דיואר לשר לענייני סקוטלנד.
בשלב זה עמל דיואר במרץ רב על "חוק סקוטלנד", שמכוחו הוקם מחדש הפרלמנט הסקוטי אחרי כמעט 300 שנה, וכן הוקמה רשות מבצעת מקומית לסקוטלנד.

השר הראשון של סקוטלנד

הבחירות הראשונות לפרלמנט הסקוטי נערכו ב-6 במאי 1999, כאשר דיואר עומד בראש מפלגת הלייבור הסקוטית. לאחר הבחירות דיואר התמנה לחבר הפרלמנט הסקוטי מטעם גלאזגו אניסלנד. לאחר שהוקמה ממשלת קואליציה של מפלגת הלייבור והמפלגה הליברל-דמוקרטית, מונה דיואר לתפקיד השר הראשון של סקוטלנד.

מותו והלוויתו

הקמת הפרלמנט החדש הייתה כרוכה בלחץ נפשי רב ובעומס עבודה, שגבו מחיר מבריאותו של דיואר. במאי 2000 עבר ניתוח לב פתוח. שלושה חודשים מאוחר יותר חזר לתפקידו כשר הראשון. ב-10 באוקטובר באותה שנה עבר דיואר שבץ מוחי, שאפשר שנגרם מן התרופה למניעת קרישת דם שלקח אחרי ניתוח הלב. הוא מת למחרת, בבית חולים באדינבורו, בגיל 63. הלוויתו נערכה בקתדרלת גלאזגו.
"אף שהפך לאגדה פוליטית, דונלד תיעב כל ניסיון להפכו למעין קדוש חילוני. הוא היה מבועת אילו ראה את היגון המלאכותי המוחצן, נוסח הנסיכה דיאנה, על מותו בטרם עת."
— איאן מקווירטר, סאנדיי הרלד, 15 באוקטובר 2000
עבודתו של דונלד דיואר למען מוסדות השלטון העצמי בסקוטלנד זיכתה אותו בכינוי "אבי האומה" בסקוטלנד.
במאי 2002, חשף ראש הממשלה טוני בלייר פסל של דיואר ברחוב ביוקנן בגלאזגו. הפסל נלקח לניקוי באוקטובר 2005 ובדצמבר אותה שנה הוצב מחדש על בסיס בגובה שני מטרים, כדי למנוע את הוונדליזם ממנו סבל הפסל. על בסיס הפסל חרוטות המילים הראשונות של חוק סקוטלנד: "יוקם פרלמנט סקוטי".
פוקימון (אנימה)

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתמקדת בילד בן 10 בשם אַש קַטְצָ'אם ועוקבת אחר הרפתקאותיו בדרכו להגשים את חלום חייו להפוך למאמן הפוקימונים הגדול בכל הזמנים - פוקימון מאסטר.
בדרכו הוא פוגש בחברים חדשים כמו מיסטי, ברוק, טרייסי, מיי, מקס, דון, אייריס, סיילן, אלכסה, קלמונט, בוני, סרינה, לילי, קיאווה, סופוקליז, מאלוו ולאנה וגם באויבים כמו ג'סי וג'יימס.
לאורך הסדרה אש מבקר במקומות רבים, נלחם בקרבות הנקראים "קרבות מכון", ומנסה לזכות בתגים (פרס המוענק לו אם ניצח בקרב מכון). איסוף התגים מקנה לאש את הזכות להשתתף בליגת הפוקימונים.

ספיישלים טלוויזיוניים

במהלך שנות השידור של פוקימון בטלוויזיה, הופקו מספר ספיישלים טלוויזיוניים שהבולטים ביניהם היו "מיוטו חוזר", המציג את הניסיון של צוות רוקט לתפוס מחדש את מיוטו, ו"אגדת הרעם" המציג את הניסיון של צוות רוקט לתפוס את ראיקו.

סדרות בת וסדרות אינטרנט

הסדרה "Pokemon Chronicles" (ובשמה העברי "פוקימון דברי הימים") היא מעין סדרת המשך של סדרת האנימה "פוקימון". הסדרה שודרה לראשונה ביפן בין השנים 2002 עד 2004. הסדרה כוללת 22 פרקי ספיישל חדשים של פוקימון המספרים על אירועים שמתרחשים מחוץ לעלילת הסדרה המקורית, ומתמקדים בדמויות משניות בסדרה ובצוות רוקט. הסדרה עצמה נפתחה בספיישל "אגדת הרעם", שדובב לאנגלית וחולק לשלושה פרקים.
הסדרה Pokemon Origins סיפרה את סיפורו של רד, חבר ילדות של גרי ואש, שבחר בצ'ארמנדר כפוקימון שלו ויצא למסע קצת לפני אש. המטרה של רד הייתה להשלים את הפוקדקס של קאנטו ולהפוך למאסטר פוקימון, ויריבותו עם בלו שהפך לאלוף קנטו מניעה אותו במהלך הסדרה. רד מנצח את רביעיית העילית של קאנטו ואת בלו, והופך לאלוף קנטו. בפרק האחרון של הסדרה, מצליח רד לפתח את צ'אריזרד שלו במגה התפתחות למגה צ'אריזארד X, וללכוד את הפוקימון ה-150 בפוקדקס, מיוטו, כך שנשאר לו רק פוקימון אחד על מנת להשלים את הפוקדקס, מיו הפוקימון האגדי, והוא יוצא למסע בעקבותיו. הסדרה שודרה בין עונה 16 לעונה 17.
הסדרה Pokemon Generations עלתה בספטמבר 2016 לערוץ היוטיוב של פוקימון. הסדרה מספרת בפרקים בני שלוש עד חמש דקות על התרחשויות בעולם של פוקימון, ועל פוקימונים.
הסדרה "פוקימון התפתחות מגה" מספרת על סיפורם של אלאן ומאירין. הסדרה מתרחשת במקביל לסדרה המקורית. הפרק הראשון שודר בתחילת עונה 17. הפרק השני שודר באמצע עונה 17. הפרק השלישי שודר באמצע עונה 18. הפרק האחרון שודר בין עונה 18 לעונה 19.
הטיהורים הגדולים

הטיהורים הגדולים או "הטרור הגדול" הם כינוי למדיניות בה נקט יוסיף סטלין, בשנות השלושים של המאה העשרים, על מנת לבסס את שלטונו בברית המועצות, שבמרכזה חיסול בכוח של כל התנגדות אפשרית לשלטון, בין אם אמיתית ובין אם מדומה.
טרור ממשלתי זה הופנה בעיקרו כלפי ראשי השלטון והצבא. גנרלים רבים בצבא האדום חוסלו, סופרים, אמנים, ומדענים היו קורבנות הטיהורים לצד אזרחים פשוטים שעלה נגדם חשד קל לפקפוק בשלטונו של סטלין.
במהלך השנים 1937–1938 נעצרו עד כ-1.5 מיליון איש, מהם כמחצית הוצאו להורג. באותו זמן אוכלסיית ברית המועצות מנתה כמאה וחמישים מיליון איש (היינו, כ-1% מאוכלוסיית ברית המועצות נאסרו, וכ-0.5% מאוכלוסיית ברית המועצות הוצא להורג).

ביצוע הרצח

סטלין נעזר במנגנון טרור גדול ומסועף של משטרה חשאית שנקראה בתחילתה צ'ה קה ולאחר מכן לסירוגין או גה פה או, נ.ק.ו.ד. וק.ג.ב.. בראשה עמדו גנריך יגודה, אשר הוצא להורג באשמת "טרוצקיזם" בשנת 1938, ולאחר מכן מחליפו יז'וב אשר אף הוא הוצא להורג באשמת "ניסיון לרצוח את סטלין", ולבסוף לברנטי בריה (שהוצא להורג לאחר מות סטלין בשנת 1953).
כחלק משיטתו, ערך סטלין דמוניזציה לטרוצקי והציג אותו כפושע נגד האומה ומקור כל הרעות החולות בברית המועצות. רדיפה זו שימשה כהשראה לדמותו של "עמנואל גולדשטיין" השנוא בספר "1984" של ג'ורג' אורוול, ספר שהושפע במידה רבה מהטיהורים הגדולים. כמו כן, על כל צעד סטלין השתמש בציטוטים חלקיים של קרל מרקס וולדימיר לנין על מנת שההמונים יחשבו שאכן הוא פועל לפי המרקסיזם-לניניזם. 
טיהורים אלו כללו בעיקר עינויים, עבודות כפייה בגולאג, הגליה, הוצאות להורג, כליאת אנשים ועריכת משפטי ראווה, והיקפם כלל מיליוני בני אדם.
חלון הראווה של הטיהורים הגדולים היו משפטי הראווה, שכונו משפטי מוסקבה, שנוהלו על ידי התובע אנדריי וישינסקי, אשר לאחר מכן שימש במגוון תפקידים, לרבות שגריר ברית המועצות באו"ם. במשפטים אלו הוכרחו גדולי הקומוניזם והמהפכה כזינובייב, קמנייב ובוכרין להתוודות על פשעים שלא ביצעו, על קשר כנגד הקומוניזם, לרוב בשיתוף מעצמה זרה כבריטניה, קשר שכלל, גם ניסיון לרציחתו של סטלין. לאחר הווידוי הוצאו הנשפטים להורג. בנוסף למשפטי הראווה ב-30 ביולי 1937 הוצאה פקודת נ.ק.וו.ד 00447 לפיה נעצרו והוצאו להורג מאות אלפי אנשים.

השפעותיו של הרצח

בעקבות הטיהורים הגדולים השיג סטלין כוח כמעט אבסולוטי כנגד מתנגדיו במפלגה הקומוניסטית ויריביו האידאולוגיים. למעשה הצליח סטלין לחסל פיזית את רוב אנשי הוועד המרכזי של המפלגה שהיו בזמנו של לנין (עד שבפרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו רק שנים מהם, ויאצ'סלב מולוטוב וסטלין עצמו), ולמעלה ממחצית הצירים לוועידה המרכזית של המפלגה שהתכנסה בינואר 1934. האמצעים כנגד קורבנות אלו נעו מהגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק, עד להוצאה להורג, או התנקשות כבמקרה של טרוצקי או רצח סרגיי קירוב. מיליוני אנשים נעצרו לפי "סעיף 58" שאסר על "פעילויות אנטי סובייטיות", ואף אדם לא היה בטוח בחייו ובחירותו. 
למשפטים הייתה השפעה הרסנית על הצבא האדום. עד שנת 1938 הוצאו להורג רוב הקצינים הבכירים, ובראשם מרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי. המדובר היה בטיהור של אלפים רבים של קצינים, עד לדרגת מפקד פלוגה. הנזק ירד ממש עד לבסיס הצבא, והפך את הצבא האדום לגוף ענקי, אך מסורבל ונטול יכולת לפעולה עצמאית. הדבר בא לידי ביטוי במלחמה הרוסית פינית שבה סבל הצבא הסובייטי אבדות כבדות ובשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, שבה הובס הצבא הסובייטי ונאלץ לסגת משטחים נרחבים של ברית המועצות. חולשות הצבא נבעו מפיקוד לקוי, פוליטיזציה של הצבא ושרשרת פיקוד לקויה.
ברכה הסמוכה לחברתה

ברכה הסמוכה לחברתה היא הגדרה הכוללת סוג של ברכות שלפי ההלכה אינה פותחת ב"ברוך אתה ה'", וכן אין צורך להזכיר בהן "מלכות" כלומר לומר בהן את הנוסח "מלך העולם". באופן זה בנויים רצפים של ברכות כמו למשל בתפילת העמידה, בברכת המזון ובברכות קריאת שמע, כך שרק הברכה הראשונה מביניהן כוללת אזכרת "מלכות".

טעם הדין

המונח "סמוכה" בהקשר זה מבטא הישענות, לכן נחשבת הברכה השנייה תלויה ונשענת על הברכה הראשונה, הן לגבי הפתיחה בברוך והן לגבי הזכרת ה"מלכות", בשני הדברים מה שיש בברכה הראשונה משמש גם לצורך הברכה השנייה.

תפילת העמידה

ברכת אבות היא הברכה היחידה בתפילת העמידה אשר פותחת במילים "ברוך אתה ה'", המילים המציינות פתיחה של ברכה. שאר הברכות רק נחתמות במילים אלו, אך לא נפתחות בהן. הדבר נובע מהגדרה זו של ברכה הסמוכה לחברתה, שלפיה רק הברכה הראשונה ברצף נפתחת ב"ברוך". לגבי הזכרת "מלכות" בתפילת העמידה אמרו הראשונים כמה הסברים.

ברכת אלוקי נשמה

ברכת אלוהי נשמה אינה פותחת בברוך. בטעם הדבר נאמרו כמה הסברים. לפי אחד ההסברים הסבר נובע מכך שהיא ברכה הסמוכה לחברתה.

תפילת הדרך

תפילת הדרך אינה פותחת בברוך. בטעם הדבר מובאות כמה שיטות. לדעת מהר"ם מרוטנבורג יש להסמיך אותה לברכה אחרת כגון לאחת מברכות השחר. לדעת ר"י היא אינה ברכה אלא תפילה, ולדעת רבינו יונה (תלמידי רבינו יונה ברכות א.) כיון שברכת שומע תפילה שבתפילת העמידה סמוכה לברכת אבות, לכן גם תפילת הדרך אינה צריכה לפתוח בברוך. לדעת רשב"א (חידושי הרשב"א ברכות כט:) היא אחת מכמה ברכות שאינן סמוכות ואפילו הכי אינן פותחות בברוך.
ארמון פלסנטיה

היסטוריה

בראשית תקופת מלכותו של הנרי השישי שימש הדוכס המפרי כעוצר. בעת כהונתו הקים את הארמון וכינה אותו "בלה קורט" - "החצר היפה" (Bella Court). בשנת 1447 ירד המפרי מגדולתו בשל מחלוקת בינו לבין המלכה החדשה מרגרט מאנז'ו, הואשם בבגידה ומת בכלא (ככל הנראה נרצח). המלכה מרגרט מאנז'ו החרימה את ארמונו, שינתה את שם הארמון ל"ארמון פלסנטייה" ועברה לגור בו.
הארמון שימש מקום מגוריהם העיקרי של מלכי אנגליה במשך כ-200 שנה. בארמון נולדו המלך הנרי השמיני (בשנת 1491), ובו התגורר עם אשתו הראשונה קתרין מארגון. בארמון נולדה בתו הבכורה, לימים המלכה מרי הראשונה בפברואר 1516. 
לאחר נישואיו של הנרי השמיני לאן בוליין נולדה בארמון בתו השנייה, לימים המלכה אליזבת הראשונה בשנת 1533.
הנרי השמיני נישא בארמון לאן מקליבס בשנת 1540.
הנסיכות מרי ואליזבת התגוררו בארמון במהלך שנות מלכותן. בתקופת מלכותם של המלכים ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון נבנה בסמוך לארמון בית המלכה, בתכנונו של האדריכל איניגו ג'ונס.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נכבש הארמון על ידי הכוחות האנטי מלוכניים, והפך למחנה מעצר לשבויים. בשנת 1660 החליט המלך צ'ארלס השני לשקם את הארמון וביקש מהאדריכל ג'ון וב לתכנן עבורו ארמון חדש. רק מבנה אחד נבנה בפועל. מרבית מבני הארמון נהרסו אולם עבודות השיקום הופסקו והשטח נותר ריק ולא שב לשמש כבית מגורים מלכותי. בסוף המאה ה-17 נבנה באתר בית החולים גריניץ', אשר בשנת 1873 הפך לחלק מהמכללה הימית המלכותית של גריניץ'. כיום ממוקמים במבני בית החולים אוניברסיטת גריניץ' ומכללת טריניטי למוזיקה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנת 2005 התגלו שרידי הקפלה המלכותית מתקופת טיודור.
פיקסי לוט

ביוגרפיה

לוט נולדה ברובע ברומלי שבלונדון לאב סוחר מניות ואם עקרת בית. בילדותה הושפעה בעיקר מלהקת טייק דאת, הזמרת דיאנה רוס וזמרת ה-R&B מריה קארי. אמה נתנה לה את הכינוי "Pixie" (פיה) שהפך לשם הבמה שלה בהמשך. כילדה לוט שרה בכנסיות. בגיל ארבע השתתפה במקהלה והקליטה שיר עם רוג'ר ווטרס. כן השתתפה במחזמר "צ'יטי צ'יטי באנג באנג". היא זכתה במלגה בבית ספר לאמנויות התיאטרון, "איטליה קונטי". בגיל 14 לוט ראתה מודעה בעיתון שבה נכתב "מחפשים דיוות סול ופופ בגילאים 16-25", ומיהרה להרשם. כשנרשמה לאודישנים, שיקרה לוט ואמרה שהיא בת 16 וכך הכירה את מנהלה שהכיר לה הרבה אנשים בתעשיית המוזיקה. בין היתר בחן אותה מפיק המוזיקה ובעל חברת התקליטים אל איי ריד שהתלהב משירתה. לאחר מכן התחילה לוט לעבוד על אלבום הבכורה שלה וחתמה חוזה עם חברת Def Jam היוקרתית.
ב-6 ביוני 2009 יצא סינגל הבכורה של פיקסי לוט, "Mama Do". הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי ושהה בו במשך שבועיים ולמקום החמישי במצעד 100 הגדולים באירופה. ב-7 בספטמבר 2009 יצא הסינגל השני מאלבום הבכורה, "Boys And Girls", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי ולמקום העשירי ב-100 הגדולים כלל אירופה.
ב-14 בספטמבר 2009 יצא אלבום הבכורה של לוט, "Turn It Up". האלבום הגיע למקום השישי במצעד הבריטי. האלבום הגיע למעמד פלטינה בבריטניה כשמכר שם יותר מ-350,000 עותקים. ב-23 בנובמבר יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "Cry Me Out" שזכה להצלחה פחותה מהסינגלים הקודמים, והגיע למקום ה-12 במצעד הפזמונים הבריטי.
ב-8 במרץ 2010 יצא הסינגל הרביעי מאלבום הבכורה של לוט, "Gravity". בקליפ לסינגל ישנן סצנות של לוט שרה על רצפה לבנה, רוקדת ברקע לבן ובין היתר נראית בפאה שחורה ברקע של עיגול אדום.
שני שירים נוספים של לוט, שלא מופיעים באלבומה אך הופיעו במצעד הבריטי, הם גרסת כיסוי לשיר של קינגס אוף ליאון "Use Somebody", שהגיע למקום 52 במצעד הבריטי, והשיר "I Got Soul" בו השתתפה לוט עם עוד 13 אמנים נודעים, והגיע למקום 10 במצעד הבריטי.
לוט הקליטה גרסה נוספת לשיר "Mama Do" עבור משחק המחשב סימס 3. בגרסה זו לוט שרה ב"סימליש", שפה בדיונית שמדוברת במשחק.
לוט זכתה בטקס פרסי MTV אירופה 2009 בפרס הזמרת הבריטית הטובה ביותר ובפרס "Best Push Artist".
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו

היסטוריה

בעולם האמנות היפנית, הצורך במוזיאון לאמנות מודרנית, שיוכל להציג יצירות בנות זמננו, כציורים וסרטים מאז תקופת מייג'י, היה נושא אשר דנו בו רבות, במיוחד כאשר התחילה תקופת טאישו עם עליית  הקיסר יושיהיטו. באותה תקופה, נעשה שימוש בשיטה של ​​תערוכות מתחלופת רבות ומוזיאונים זמניים שנבנו במהלך תערוכות מקומיות, כשהיו מספיק מתקנים מתאימים. הרעיון להקמת מוזיאון בידי משרד החינוך צץ ודובר למשך תקופה, אך לבסוף נשלל בגלל מחסור בתקציב מתאים.
לבסוף, תרומה בסך מיליון ין הוצעה לעיר טוקיו עבור הקמת המוזיאון, מאיש עסקים עשיר המכונה "מלך הפחם" של אזור טוקיו, קייטורו סאטו. ב-1926 הוקם המוזיאון על פי עיצוב של האדריכל שיניצ'ירו אוקאדה, במקומו של מוזיאון האמנות של מחוז טוקיו.
ב-2010 הוכרזו שיפוצים מסיביים במוזיאון. בפתיחה חלקית של המוזיאון, שנערכה ב-1 באפריל 2012, יכלול המוזיאון מחודש היכל תערוכות ציבורי, מסעדה, חנות מוזיאון, מרכז מידע על אמנות, וטרקלין אמנות. לאחר ה-30 ביוני נפתח המוזיאון מחדש באופן מלא לציבור הרחב, ותערוכה מיוחדת נפתחה בהיכל האמנות המרכזי שלו.

אופי המוזיאון

כמעט מן ההתחלה, רוכזו אוספי האמנות (שמומנו בעיקר בידי חברות מסחריות, דוגמת עיתונים שונים), ואוסף האמנות הצרפתי העכשיו, כאוספים ציבוריים בהיכל המרכזי. המוזיאון זכה לביקורות רבות על כך שהשווה בכך בין אירופה וארצות הברית עמוסות המוזיאונים, ליפן, אשר תרבות המוזיאונים שלה הייתה רווחת הרבה פחות. לכן, דרשו המבקרים שהמוזיאון יבחר לעצמו משאילים עיקריים אשר באוספיהם (מתחום יפן, כמובן) יוכל להתרכז.
פתיחת המוזיאון והתגובות אליו השפיעו רבות על תחום המוזיאונים ביפן ועל מוסדות אחרים שנוסדו אחריו. לדוגמה, מוזיאון אוהרה לאמנות שנפתח בקורשיקי. ב-1930 והיה המוזיאון הראשון ביפן שהציג תערוכת קבע של אמנות מערבית. דוגמה נוספת היא מוזיאון עיריית קיוטו לאמנות (נפתח ב-1933) והמוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (טוקיו) שנפתח אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1952.
סיפורים לנימי

תקציר העלילה

הסדרה עוסקת בילדה בשם נימי אשר בכל לילה שומעת סיפור אחר לפני השינה מדודיה דני ושלומית, ומסבא וסבתא שלה. בין הסיפורים שהופיעו בסדרה: "טיול של ארנב וחתול", "נמר בפיג'מה של זהב", "זה קרה ביום סערה" ו"דירה להשכיר".

הפקת הסדרה

הסדרה הופקה על ידי אור רם, בוימה על ידי בובי לקס, ונכתבה על ידי דקלה כץ. מריה גורביץ' ייצרה את בובה של נימי, על פי עיצבו של שי צ'רקה. את שיר הפתיחה של הסדרה כתבה נוגה אלגום, וביצע אותו יהודה תמיר. הסדרה צולמה על ידי גרג סלומון, איציק אסף וגיל סומך.

מדיות נוספות

במהלך השנים לסדרה נוצרו חוברות, משחקים, בובות ו-DVD.
בשנת 2004 יצא לאור על ידי "הוצאת מפה" ספר בשם "הספור של נימי" המכיל 30 עמודים. את הספר כתבה אראלה טהרלב-בן שחר, והוא מספר על כך שנמאס לנימי לשמוע סיפורים והיא רוצה לספר את הסיפור שלה.
ראסטפארי

ראסטפארי היא תנועה דתית-תרבותית מונותאיסטית שמקורה באוכלוסייה השחורה בג'מייקה, ואשר רואה בהיילה סלאסי, קיסר אתיופיה את התגלמותו של האל (הקרוי ג'ה) על פני אדמות, כחלק מהשילוש הקדוש.
מקור השם ראסטפארי נגזר משמו של היילה סלאסי, ששמו לפני הכתרתו לקיסר אתיופיה היה ראס טפרי מקונן. תואר האצולה האתיופי ראס, שמשמעותו המילולית הוא "ראש", מקביל לתואר האירופי דוכס.

היסטוריה

הראסטפארי, שהייתה בראשית דרכה תנועה לשחרור השחורים מעליונות הלבנים, התפתחה בג'מייקה של תחילת המאה ה-20 ועם הזמן הפכה לדרך חיים ולאמונה בטבעונות, בניקיון הגוף מכימיקלים מלאכותיים ובשחרור המוח והגוף מכבלי החברה המודרנית המושחתת.
אבי התנועה היה מרקוס גארבי מג'מייקה אשר פעל רבות למען החזרת הכבוד והזכויות לכל האנשים השחורים משנת 1914 ועד אמצע שנות ה-30. הוא הקים את הארגון המאוחד לשיפור שחורים (United Negro Improvement Association, או בקיצור Unia).
גארבי היה אדם כריזמטי אשר סחף ועורר השראה במיליוני שחורים, קבוצות רבות שכונו "גארביסטים" עקבו אחריו. חברי אחת מקבוצות אלו הפכו לראסטות הראשונים (כינוי למאמיני הראסטפארי). זמר הרגאיי הג'מייקני בוב מארלי הביא לפרסום עולמי של תנועת הראסטפארי. כיום יש כמיליון בני אדם ברחבי העולם המשתייכים לדת זו, כולל קהילות וריכוזי ראסטות לבנים ואסייתים באירופה, בעיקר בבריטניה, וכן ברוסיה, באוקראינה, ביפן ובארצות הברית.

תאולוגיה

הדת הראסטפארית היא שילוב של יהדות, נצרות אתיופית ודתות אליליות אפריקניות.
התנ"ך נחשב לספר קדוש אצל הראסטות, וכך גם הכברה נגסט ("תפארת המלכים") הנחשב להמשך של התנ"ך, קדוש אף הוא באתיופיה, וכך גם הברית החדשה. ספר אחר, הנחשב קדוש לא פחות ורוב הראסטות מאמינים בו, נקרא "The Holy Piby" ("הפיבי הקדוש").

יסודות הראסטה

הראסטות, שרובם מתנזרים, מאמינים כי הגוף הוא מקדש לאלוהים (הקרוי "ג'ה" ונחשב לאותו אל של היהודים, הנוצרים והמוסלמים), ועל כן יש לכבד את הגוף ולשמרו בריא ונקי מרעלים, נקי מהשחתה מכוונת, כמו קעקועים ופירסינג. רוב הראסטות צמחונים, אחוז ניכר מהם טבעונים, וחלקם אוכלים רק אוכל שאינו מבושל ונמצא במצבו הטבעי, ללא כל שינוי. מעט מאוד ראסטות הם אוכלי בשר.

קנאביס

הראסטות מאמינים שצמח הקנאביס (הנקרא "עשב" או "גאנג'ה") קדוש. הם מגנים שימוש במריחואנה לשם ההנאה, ומעשנים לצורך התקרבות לאלוהים, למטרות רפואיות ועל מנת להתחבר לתת מודע בשילוב מדיטציה. באמונתם מוזכר קבר שלמה שהיה מוקף בצמח זה.

דיבור

שפת הראסטות היא ג'מייקנית (פטואה) עם שינויים. הפטואה התפתחה במקור כדרך לצחוק על האנגלית של הסוחרים הלבנים של העבדים וכן כדי שהעבדים יוכלו לדבר בינם לבין עצמם מבלי שהסוחרים הלבנים של העבדים יבינו].
הראסטות מחליפים ברוב המילים את האות U ב-I כדי להראות שאין כזאת הפרדה בין "אני" ל"אתה", אני ואתה זה בעצם אותו דבר, אותה רוח, אותו כוח חיים, ולכן ראסטות גם במקום we, you, us וכדומה אומרים I and I, כלומר אני ואני, כדי להראות את האחדות.
ראסטות משתמשים בביטוי זה גם במקום I, me כדי להראות את השלמות עם ג'ה, I אחד מסמל את האדם וה-I השני מסמל את ג'ה, שהוא בעצם תמיד נמצא איתנו בכל אדם ואדם.
ראסטות רואים בחברה המודרנית דבר מלא רוע אשר חייבים לשנותו ולהחדיר אליו צדק ושלום, הם קוראים לחברה הזו "באבילון" (שמשמעותה "בבל" - עיר אשר מסמלת את גלות בבל של בני ישראל אחרי חורבן בית ראשון). המילה באבילון משמשת גם כדי לתאר דברים מושחתים ורעים באופן כללי, הנובעים ממצב של 'גלות' תודעתית. בהרבה שירי רגאיי חוזר המוטיב של המצאות בבבל ובשאיפה לחזור לציון, לשורשים, למקורות.
מצודת קורלה

מוצא

המבצר המקורי נבנה על ידי קרלים, אך המצודה של ימינו היא מימי הביניים. המצודה הוזכרה לראשונה בכרוניקה מנובגורוד משנת 1143 כ"קורלה" וחפירות ארכאולוגיות חשפו רובד ממנה מהמאה ה-12. דברי הימים השוודים דיווחו לראשונה על היישוב "קקסהולם" בשנת 1294. עד המאה ה-16 הייתה המצודה שייכת לרפובליקת נובגורוד ואחריה לנסיכות מוסקבה. תושבי נובגורוד בנו את מעוזי האבן והמגדלים הנוכחיים בשנת 1364 לאחר ששריפה הרסה את מצודת העץ המקורי בשנת 1360.
במהלך המלחמה השוודית-נובגורודית בשנת 1314, כוח קרלי קטן כבש מחדש את המצודה מחיילי נובגורוד. הם הזמינו את השוודים לשמור עליה מפני גייסות נובגורוד; עם זאת, הנובגורודים כבשו את המצודה, שאושרה כשייכת לנובגורוד בהסכם נטבורג משנת 1323.

נסיכות קורלה

בשנות 1330, הרפובליקה נובגורוד מסרה את המצודה (ובאופן מעשי את שטחי המחוז כולו כולל המצודות אורשק וסטראיה לדוגה), לידי הדוכס נארימנאס מליטא. בשנת 1383 ירש את קורלה, אורשק ומצודת קופוריאה בנו, פטריקאס, אבי שבט הנסיכות הגאליציאני. בשנה הבאה שלאחריה אצילי העיר המקומיים הגישו תלונה נגדו והוא אולץ לוותר על השטחים כמו גם על רוסה. פטריקאס כבש את אדמות אינגריה וקרליה והחזיק בהן לפחות משנת 1383 עד 1397. בשנת 1408, תואר שהוא התיישב במוסקבה תחת חסותו של וסילי הראשון, יחד עם בניו הצעירים, גיאורגי ופיודור, שגדלו באינגריה.

שלטון וממשל שוודי

זמן קצר לאחר שכבשו את קורלה ב-1580, השוודים בנו מחדש את המבצר ועיצבו אותו כמעוז ביצורים בעיצוב מערב-אירופי. בהסכם תאוסינה משנת 1595 התחייבה שוודיה להחזיר את קורלה לרוסיה. דבר שבוצע בשנת 1597. במהלך מלחמת אינגריה שלאחר מכן החל משנת 1610, השיב גוסטבוס אדולפוס את השליטה השוודית בטירה ובאזור כולו. במהלך תקופת צרות, קורלה היה הפרס שהובטח על ידי וסילי הרביעי ליאקוב דה לה גארדי כחלק ממבצע שוודי שנועד לסייע רוסיה נגד האיחוד הפולני ליטאי. השטחים שולבו בשוודיה במסגרת חוזה סטולבובה משנת 1617. המצודה והאזור נשארו בשליטת שוודיה עד שפיוטר הגדול כבש את המבצר ואת סביבתו במהלך מלחמת הצפון הגדולה.

הדוכסות הגדולה של פינלנד

לאחר שהפסידה את מלחמת פינלנד בשנת 1809, מסרה שוודיה את מחציתה המזרחית לרוסיה ובשנת 1812 שולבה העיר ומצודת קקיסלמי (Käkiksalmi) לשטחי הדוכסות הגדולה של פינלנד. באמצע המאה ה-18 הפך המבצר לכלא לאסירים פוליטיים של רוסיה הקיסרית, כאשר כמה מהמשתתפים במרד דצמבר (1825) היו כלואים במקום.

רפובליקת פינלנד

בתחילת דצמבר 1917 פינלנד הכריזה על העצמאות ומחוז קקיסלמי, שבשטחו המצודה, הפך לחלק ממחוז קרליה. המצודה חזרה לבסוף לידי רוסיה ולמעשה לידי יורשתה, ברית המועצות בשנת 1944.

בתרבות הפופולרית

באוקטובר 1996 צולמה סצנת הפתיחה של הסרט "אח" מחוץ לכותלי המצודה. בסצנה, הגיבור, דנילה באגרוב, הולך על סט הצילומים לצלילי מוזיקה של להקת Nautilus Pompilius.