google/wiki40b huggingface dataset:
ג'יימס השני, מלך סקוטלנד

קורות חיים

ג'יימס השני היה בנם של המלך ג'יימס הראשון ושל ג'ואן בופורט. ג'יימס היה הצעיר מבין שני תאומים שנולדו למלכה. אחיו הבכור, אלכסנדר, היה יורש העצר וזכה לתואר דוכס רות'סיי אולם נפטר בינקותו, וג'יימס הפך ליורש העצר. לג'יימס היו חמש אחיות הבוגרות ממנו, ואחות צעירה. אחיותיו הבכורות נישאו לנסיכים מבתי מלוכה שונים באירופה.

מלכותו

ג'יימס הומלך בגיל שבע שנים. בשל גילו הצעיר בעת המלכתו, נוהלה הממלכה בפועל על ידי עוצרים במשך מרבית שנות מלכותו. ג'יימס הוכתר בעקבות ניסיון הפיכה שבוצע על ידי וולטר סטיוארט, רוזן את'ול, אשר רצח את אביו. לאחר הרצח, נתפס וולטר סטיוארט על ידי שומרי המלך והוצא להורג.
בין השנים 1437–1439 נוהלה ממשלת סקוטלנד על ידי ארצ'יבולד דאגלס, רוזן דאגלס. לאחר מותו של דאגלס, השליטה בפועל נחלקה בין ויליאם קריצ'טון, לורד קריצ'טון הראשון (הלורד צ'נסלור של סקוטלנד) לבין ג'יימס דאגלס, רוזן דאגלס, ובחלק מהזמן בין ויליאם קריצ'טון וסר אלכסנדר ליוויגנסטון מקאלנדר.
בשנת 1440 נערכה ארוחת ערב המכונה "ארוחת הערב השחורה", שבה נרצח ויליאם דאגלס, רוזן דאגלס השישי, וככל הנראה הדבר בוצע בהוראת קריצ'טון וליוויגסנטון.
בשנת 1449 הגיע ג'יימס לבגרותו, אולם השליטה בפועל במדינה נותרה בידי משפחת דאגלס, אשר ניסתה לנצל את הגיעו לבגרות ולהצר את השפעתו של ליוויגנסטון.
משפחת דאגלס וקריצ'טון נותרו בעלי ההשפעה במדינה ולמעשה ניהלו אותה. בין השנים 1451–1455 ניסה המלך לאחוז בשלטון בעצמו, וב-22 בפברואר 1452 הורה על רצח רוזן דאגלס השמיני, בטירת סטירלינג. ג'יימס האשים את דאגלס בכריתת ברית עם ג'ון מקדונלד, רוזן רוס (שנשא בתואר אדון האיים), ועם אלכסנדר לינדזי, רוזן קרופורד ודרש מדאגלס לנתק את הקשרים עימם. כאשר דאגלס סירב רצח אותו המלך ג'יימס.
רצח זה הוביל למלחמת אזרחים בין השנים 1452–1455 בין תומכי בית דאגלס והמלך. המלך ניסה לתפוס את אדמות בית דאגלס, אולם כוחות בית דאגלס היו חזקים יותר, ועם השבת האדמות לג'יימס דאגלס, רוזן דאגלס התשיעי נפסקה מלחמת האזרחים לזמן קצר. הלחימה התחדשה בשנת 1455 ובמאי באותה שנה, בקרב ארקינהולם הביסו כוחות המלך את כוחות בית דאגלס. בעקבות הניצחון, הכריז הפרלמנט הסקוטי כי כל רכוש משפחת דאגלס יהפוך לרכוש הכתר, וג'יימס דאגלס, רוזן דאגלס, נאלץ להימלט לאנגליה.
בעקבות הניצחון החל ג'יימס לשלוט בפועל בממלכתו ובין השנים 1455–1460 ניהל שלטון פעיל וניסה לקדם תוכניות רבות. תוכניותיו להשתלט על איי אורקני, שטלנד והאי מאן לא צלחו, אולם המלך קידם תוכניות לשדרוג הצבא, והביא לשימוש בארטילריה. במסגרת ניסיונותיו לחיזוק הצבא צר בשנת 1460 על טירת רוקסברוג שנותרה בשליטת אנגליה. במהלך מצור זה, ב-3 באוגוסט 1460, התפוצץ אחד התותחים. הפיצוץ הביא למותו של המלך ג'יימס השני שעמד בסמוך. על אף מותו של המלך, המשיכו הסקוטים בהפגזות ארטילריות והצליחו לכבוש את הטירה מידי האנגלים.
מרקאטו

מרקאטו (באמהרית: መርካቶ - "מרכתו"; מאיטלקית: Mercato - "שוק") הוא השוק המרכזי של אדיס אבבה, בירת אתיופיה, והשוק הפתוח הגדול באפריקה.

היסטוריה

השוק של אדיס אבבה שכן במקור מדרום לקתדרלת גאורגיוס הקדוש, כקילומטר צפונית-מזרחית למיקומו הנוכחי. שוק בלתי רשמי זה התגבש ברחובות הסמוכים, ונמכרו בו דגנים, תבלינים, קפה, כותנה, מלח, תכשיטים, מוצרים ביתיים, מלאכת יד ועוד. סמוך לאחר שאתיופיה נכבשה בידי איטליה הפאשיסטית, הונהגה באתיופיה מדיניות הפרדה על בסיס גזעי, והשוק הקיים יוחד לאירופים. הסוחרים האחרים, רובם ערבים, התמקמו במיקומו הנוכחי של המרקאטו, ברובע "אדיס קטאמה" ("העיר החדשה"). עם השנים תפסו המקומיים את מקומם של הסוחרים הערביים, ומאז שנות ה-60 של המאה ה-20, המרקאטו הוא בעיקרו שוק מקומי.

השוק כיום

השוק משתרע על שטח של יותר מקילומטר רבוע ובו כ-15,000 בתי עסק שונים, הכוללים, בין היתר, כ-2,500 חנויות ודוכנים, 1,500 בתי עסק המעניקים שירותים שונים, עשרות חנויות כלבו ושני מבנים מקורים גדולים. למעשה, זהו רובע מגורים ומסחר ענק, המחולק ל-50 אזורים, ולא רק שוק במובן המערבי של המונח. את השוק הפועל בשעות האור, עשויים לפקוד כ-200,000 איש ביום. ימי שבת עמוסים במיוחד כאשר מגיעים למרקאטו מוכרים וקונים רבים מחוץ לעיר, ובימי ראשון המרקאטו שובת. במרקאטו נמכרים מוצרים מכל הסוגים, ואלה מחולקים לאזורים לפי סוגי הסחורה. חנויות למוצרי מזון ולתוצרת חקלאית, במיוחד קפה, הן עדיין החנויות הנפוצות ביותר בשוק; אך בעלי חיים, מלאכת יד, כלי בית, מוצרים ממוחזרים מעץ וממתכת, מוצרי אלקטרוניקה, ביגוד ומוצרי טקסטיל הם רק חלק מהמוצרים הנוספים המוצעים למכירה. למעשה ניתן למצוא במרקאטו כל דבר, אפילו רובים וכלי נשק מסורתיים. מצפון לשוק שוכנת תחנת האוטובוסים המרכזית הבין-עירונית של אדיס אבבה ליעדים רחוקים (מעל 250 ק"מ).
יחסי בורקינה פאסו–דנמרק

סיוע

מאז 1973 מסייעות המדינות זו לזו בפיתוחן הטכנולוגי והכלכלי. סך הסיוע הכספי לבורקינה פאסו עמד על 233 מיליון DKK בשנת 2010.
תמיכתה העיקרית של דנמרק הייתה בנושא הפחתת העוני. העוני בבורקינה פאסו הוא הרקע לשיתוף הפעולה הפיתוחי הדני והבורקיני. דנמרק אף מחזיקה בתוכנית בנושא החקלאות בבורקינה פאסו.
בין היתר נחתמו מספר הסכמים בין דנמרק ובורקינה פאסו.
קוזי'קוד

היסטוריה

העיר שימשה בעבר כבירתה של ממלכת הזאמורים העצמאית ושל מחוז מלבר. בעבר שימשה העיר כמרכז מסחר, ויש מקורות כבר מן המאה ה-14 המתארים את המסחר שהתקיים בעיר.
ב-20 במאי 1498 עגן מגלה הארצות ואסקו דה גאמה מול חופי העיר ובכך גילה את הנתיב הימי להודו. לאורך המאה ה-18 התקיימו מספר מלחמות על השליטה באזור בין הפורטוגלים למקומיים.
החל משנת 1947 שייך האזור להודו.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2001 מתגוררים בעיר 436,527 תושבים וסך הכל קרוב למיליון במטרופולין שמסביבה.
שמה הקודם של העיר, קליקוט, בא ממלאית, ומשמעותו היא "ארמון מבוצר". בהולנדית ובשפות הסקנדינביות נקרא תרנגול הודו בשיבושים שונים של שמה של קליקוט, הנמצאת בהודו.
Engie (אפליקציה)

היסטוריה

Engie הוקמה בשנת 2014 על ידי שלושה שותפים; ירדן גרוס (מנכ"ל), אלון הנדלמן (סמנכ"ל מוצר ופיתוח) וגל אהרון (סמנכ"לית שיווק). השלושה נפגשו במסגרת תוכנית Zell ליזמות במרכז הבינתחומי הרצליה, המאפשרת לסטונדטים מצטיינים להקים מיזמים אמיתיים בליווי מנטורים ויזמים מהתעשייה. במסגרת זו, השלושה הכירו את המשקיע המרכזי בחברה, אורי לוין, מייסד ושותף בWaze, המשמש גם כיו"ר החברה.

ערך מוסף

המטרה של Engie היא להנגיש את תחום תקלות הרכב לציבור הנהגים ולהוות פתרון לחוסר ההבנה וחוסר הבקיאות במה שקשור לרכבם, בכך להפחית את רמת התסכול שהרבה פעמים נלווה לחווית הביקור במוסך. 
מנגד, המוסכים חוסכים בזמן וכסף כיוון שהאפליקציה מבטלת את הצורך בקיום בדיקה נוספת במוסך ומראה להם מראש באיזה תקלה צריך לטפל. בנוסף, הם מרוויחים לקוחות חדשים שEngie מפנה לעסק שלהם.

העתיד

נכון לתחילת 2017, ‏Engie משרתת כ-100,000 משתמשים ישראלים ומשתפת פעולה עם כ-200 מוסכים. החברה הצליחה לגייס 3.5 מיליון דולר בסבב ההשקעה הראשון שלה. שירותים נוספים שהחברה מתכננת להציע למשתמשים בהמשך כוללים התרעות לפני טיפולים שנתיים מתקרבים וכן הצגת הטיפולים השוטפים הצפויים לרכב, כולל מחיר ממוצע לחלפים.

מודל כלכלי

משתמשי האפליקציה משלמים רק על הרכיב הייחודי. Engie החלה לגבות רווחים דרך העמלות שהיא מקבלת על הפניית משתמשים למוסך. פן נוסף שבו יש לEngie פוטנציאל עסקי ענק הוא במגרש חוכמת ההמון והביג-דאטה שכן היא מייצרת מאגר נתונים רחב לגבי הרכבים השונים (ולא לגבי המשתמשים) הנשמר בשרתי החברה.

פרסים והוקרה

ביוני 2015 זכתה האפליקציה בתחרות Israel Mobile Summit בתואר "אפליקציית השנה".
גונדוקורו

גונדוקורו הייתה תחנת סחר ומיסיון נוצרי שפעלה במאה ה-19 לספירה בגדה המזרחית של הנילוס הלבן בדרום סודאן, בקרבת העיר ג'ובה, ודרומית כ-750 קילומטר מהעיר חרטום. המסחר התקיים מחרטום דרך הנילוס הלבן והמשיך דרך היבשה לאוגנדה.
נריה גוטל

תולדותיו

הוריו עלו מצרפת בשנות ה-60 ושבו אליה כזוג נשוי לשליחות קצרה. בעת לידתו התגוררו בקיבוץ שדה אליהו וכעבור שלושה חודשים עברו לשכונת גבעת מרדכי בירושלים. אמו עבדה כמנהלת אולפן. אביו, הרב ד"ר שלמה גוטל, תלמיד של הרב שלמה זלמן אוירבך, למד שנים בישיבת מרכז הרב ולימד במכללה ירושלים. לו שישה אחים. אחותו תמר נרצחה בפיגוע בקו 12 (1978) בהיותה בת 15.
למד כשנתיים בישיבת קול תורה לצעירים, ושנתיים נוספות בישיבת ירושלים לצעירים. בשנת התיכון האחרונה החל ללמוד בישיבת מרכז הרב והמשיך ללמוד בה כשתים עשרה שנה. שירת בחיל התותחנים וברבנות הצבאית, שימש במילואים כרב אוגדה, בדרגת רס"ן. סמוך לנישואיו בגיל 23 הצטרף למכון "מרחבים" כתלמיד וחוקר, שם רכש תעודת הוראה.
הרב גוטל היה ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים כארבע שנים. לימד באוניברסיטת בר-אילן - שבמסגרתה עמד בראש תוכנית דוקטורנטיות מצטיינות במדרשה לבנות - ובמכללות הרצוג, ליפשיץ ואפרתה, בבית הספר לסיעוד שערי צדק ובמקומות נוספים. משמש כרב בית הכנסת "רדליך" בשכונת גבעת שאול בירושלים. חבר מועצת הרבנים של ארגון 'צהר'. מעורכי ספריו וכתביו של רבו הרב שאול ישראלי.
הרב גוטל "דילג" באישור מיוחד של האוניברסיטה העברית על לימודי התואר הראשון. עבודת הדוקטורט שלו, "שיקולים הלכתיים ומטא-הלכתיים בפסיקתו של הרב קוק", נכתבה במסגרת החוג לתלמוד באוניברסיטה בהנחיית פרופ' ישראל מ' תא-שמע וזכתה בשנת 2001 בציון "מעולה". פרסם חמישה ספרים שזכו לפרסים ומאות מאמרים תורניים ואקדמיים.
בשנת 2004 פנה אליו הרב ד"ר יהודה פליקס, מייסד ונשיא מכללת אורות ישראל באלקנה, וביקש ממנו להחליפו בתפקיד. גוטל כיהן כנשיא המכללה בין השנים 2004-2016. הוא איחד את המכללה עם מכללת מורשת יעקב ברחובות והגדיל משמעותית את כמות התלמידים. כיום עומד בראש מערך המחקר במרכז תורה ומדינה.
נשוי לרותי, מנהלת פדגוגית באולפנת צביה בירושלים ובתו של ד"ר אברהם בארי, ואב לארבעה. גיסם של הרב ד"ר משה בארי; הרב יוסף הורוביץ ועוד.
לליבלה, קיסר אתיופיה

גברה מסקל לליבלה (באנגלית Lalibela תרגום מאגאווית: הדבורים מקיימים את הריבונות שלו) היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה, קיסר זה נחשב כקדוש ידי הכנסייה האתיופית. על פי טאדסה טמרת, הוא היה בנו של הקיסר ג'אן סאיום ואחיו של הקיסר קאדוס חארב. על פי המסורת האתיופית הוא שלט כ-40 שנה. על פי ההיסטוריון האתיופי גאטאצ'אוו מקונן חסן שנות מלכותו היו בין 1189–1229‏. קיסר זה ידוע בעקבות הכנסיות החצובות שבנה הנמצאות בעיירה לליבלה.
הקיסר לליבלה נולד בעיר אדאפה הנמצאת כיום בפלך בוגנה. על פי המסורת שמו ניתן לו מכיוון שכאשר נולד נחיל דבורים הקיף אותו, ובעקבות זאת אמו ראתה שזהו סימן שבנה יהיה הקיסר הבא. המסורת גורסת שלליבלה יצא לגלות בעקבות ריב בין דודו הקיסר קאדוס חארב לבין הקיסר לשעבר טאטדים ולליבלה כמעט הורעל למוות על ידי אחותו למחצה. טאדסה טמרת כותב שלליבלה עלה לשלטון בהפיכה צבאית.
על פי המסורת לליבלה ראה את ירושלים בחלומו ולכן בנה ירושלים חדשה שתשמש כבירתו בתגובה לכיבוש ירושלים על ידי המוסלמים ב-1187. כתוצאה מכך רבים משמות המופעים בעיירה לליבלה הם שמות תנ"כיים, אפילו הנחל העובר בעיירה ידוע בשם נחל הירדן. לליבלה שימשה כעיר בירה מסוף המאה ה-12 עד לאמצע המאה ה-13.
אשתו של קיסר זה נקראה מסקל קיברה והיא הייתה אישה רבת השפעה, בעיקר מבחינה דתית, משום שהניעה את אבונה מיכאל למנות את אחיה חיראן לבישוף, וכמה שנים לאחר מכן האבונה עזב את אתיופיה למצרים, מכיוון שהבישוף שמינה מרד בו ולקח את סמכותו.
מסורת נוספת מציינת שאשתו של לליבלה שכנעה את בעלה לוותר על הכתר ולמנות את אחיינו נאקוטו לאב לקיסר, אך כעבור 18 חודשים חזרה בה. שלא כמו קיסרי שושלת זגאווה האחרים, כתבים רבים שרדו מתקופתו, נוסף על הגאדלה לליבלה.
בעירה

בעירה היא תהליך כימי בו חומר (יסוד או תרכובת) מגיב עם חומר מחמצן, ובמהלכו משתחררת אנרגיה.
החומר עמו מגיב המחמצן מכונה דלק. כל אחד מהאטומים בדלק יוצר תרכובת נפרדת עם החומר המחמצן. הבעירה הידועה ביותר היא זו שבה החומר המחמצן הוא חמצן (O₂). כל התרכובות האורגניות מסוגלות לבעור בנוכחות חמצן. כאמור, כל אחד מאטומי התרכובת האורגנית יוצר תרכובת עם חמצן: אטומי הפחמן יוצרים פחמן דו-חמצני (CO₂) או חד-חמצני (CO), ואילו אטומי המימן יוצרים מים (H₂O). לדוגמה, ניסוחה של תגובת הבעירה המלאה של פרופאן, מרכיב עיקרי בגז בישול, הוא:
כשתהליך הבעירה מתרחש במהירות, משתחררת אנרגיה בצורת חום ואור; השילוב של השניים מוכר לנו כאש, ותהליך בעירה זה מכונה שריפה. הפחמן הדו-חמצני והמים (בצורת אדים) מופיעים כגזים, אשר נפלטים בעת שריפה. הפחמן שלא הספיק להתרכב עם החמצן נותר בצורת פחם.
תהליך הבעירה הוא בהכרח תהליך אקסותרמי - תהליך המשחרר יותר אנרגיה מן האנרגיה המושקעת בהפעלתו. למרות זאת, לעיתים קרובות יש להשקיע אנרגיה התחלתית (המכונה אנרגיית שפעול) לשם התנעת התהליך. רוב הדלקים המוכרים לנו דורשים חימום מהיר לשם התחלת תהליך הבעירה. הצתת דלק, לדוגמה באמצעות מצת, גפרור או ניצוץ חשמלי (במנוע המכונית), מספקת את אנרגיית השפעול הדרושה לבעירה. לאחר שתהליך הבעירה החל, מזין התהליך את עצמו: האנרגיה הרבה המשתחררת גורמת למולקולות נוספות לבעור, עד שחומר הדלק, או החומר המחמצן, כַלים.
תהליך הבעירה אינו חייב לצרוך חמצן מן האוויר: החמצן יכול להיצרך ממקורות שונים, ואפילו מתוך המולקולה האורגנית עצמה העוברת תהליך בעירה, אם "כדאי" מבחינה אנרגטית לפרק את הקשרים הכימיים שבהם היה קשור החמצן קודם לכן. 
את ההסבר לתהליך הבעירה גילה הכימאי הצרפתי אנטואן לבואזיה. במאה ה-18 האמינו אנשי המדע כי כשחומר בוער הוא פולט נוזל בלתי-נראה המכונה פלוגיסטון; לבואזיה הוכיח בניסוייו כי בעירה אינה אלא התרכבות של החומר הבוער עם החמצן שבאוויר.
שיטות רבות להפקת אנרגיה באופן מלאכותי מתבססות על בעירה של חומרים אורגניים שונים - החל בשריפת עץ באח לצורך חימום וכלה בשריפת דלק להנעת כלי רכב.

בעירה מלאה ובעירה חלקית

בבעירה מלאה, החומר הבוער מגיב עם חמצן ליצירת מספר מוגבל של תחמוצות יציבות. עבור פחמימן (תרכובת של פחמן ומימן), לדוגמה, תוצרי בעירה מלאה יהיו פחמן דו-חמצני ומים. אלה הן התחמוצות היציבות של אטומי הפחמן והמימן. 
התוצרים לאו דווקא יהיו בעלי מספר החמצון הגבוה ביותר האפשרי, כלומר לאו דווקא יהיו בעלי היחס הגבוה ביותר בין אטומי חמצן לאטומי החומר הבוער. זאת עקב האנרגיה הגבוהה הדרושה ליצירת חלק מהחומרים. לדוגמה, אם כי החנקן שבאוויר עשוי להגיב עם חמצן ליצירת תחמוצות חנקן (חנקן חמצני וחנקן דו-חמצני), דרושה לכך טמפרטורה גבוהה כדי לספק את האנרגיה הדרושה לפירוק מולקולות החנקן, לפני שיוכלו להגיב עם חמצן.
בעירה חלקית תתרחש כאשר אין מספיק חמצן בתגובה כדי לחמצן באופן מלא את המגיבים, או כאשר הטמפרטורה נמוכה מדי. במקרה כזה מתקבלים מגוון תוצרים מחומצנים חלקית, כמו פחמן חד-חמצני עבור בעירה של פחמימן. בחומר זה היחס בין פחמן לחמצן הוא 1:1, במקום 1:2 (שני אטומי חמצן לכל אטום פחמן) עבור פחמן דו-חמצני. ניסוחה של תגובת בעירה חלקית כזו עבור פרופאן שהוזכר קודם הוא:
בתנאים קיצוניים יותר של מחסור בחמצן, או בטמפרטורות נמוכות מדי, מתקבלת אש מפחמת - כלומר אש היוצרת חלקיקי פיח שחור, במקרה של פרופאן ניסוח בעירה חלקית כזו הוא:
כריסטיאן גונטר

קריירת מועדונים

גונטר הצטרף לפרייבורג בשנת 2006, כאשר היה בן 13. כנער התבלט גונטר ונחשב ככישרון גדול, והיה קפטן בקבוצות הנערים של פרייבורג. בעונת 2012/13 הצטרף גונטר לסגל הקבוצה הבוגרת של פרייבורג. תחילה שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, אך החל מעונת 2013/14 הפך לשחקן הרכב קבוע בפרייבורג. בעונה זו הצטיין גונטר, וסיים עם פרייבורג במקום ה-14, בטווח ביטחון של תשע נקודות ממבחני ההישרדות בבונדסליגה, כשקבוצתו ספגה 61 שערי ליגה. הצלחה זו אף הקנתה לו זימון לנבחרת גרמניה. בעונה זו השתתף גונטר עם פרייבורג במפעל הליגה האירופית, לנוכח העובדה שפרייבורג סיימה חמישית בעונת 2012/13. פרייבורג וגונטר כשלו להעפיל לשלבי הנוק אאוט כשסיימו במקום השלישי בבית שכלל את סביליה, סלובן ליברץ ואשטוריל. בעונת 2014/15 גונטר לא החמיץ ולו משחק אחד של פרייבורג בבונדסליגה, אך נשר עם קבוצתו אל הבונדסליגה השנייה בתום העונה, על אף שיפור משמעותי בהגנה, שספגה 47 שערים. בעונה זו הבקיע גונטר את שער הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של פרייבורג, בניצחון 2-0 על שאלקה 04 בנובמבר 2014. בעונת 2015/16 היה גונטר חלק מהצלחת הקבוצה שהעפילה מחדש לבונדסליגה. בעונת 2016/17 גונטר היה חלק מחוליית הגנה שכללה את מנואל גולדה, צ'יילאר סויונג'ו, פסקל שטנצל ומארק אוליבר קמפף, וסיימה את העונה במקום השביעי בבונדסליגה עם 60 ספיגות. בזכות המקום השביעי זכו גונטר ופרייבורג בכרטיס למוקדמות הליגה האירופית, אך כשלו עוד לפני שלב הבתים כאשר הודחו על ידי דומז'אלה.

קריירה בינלאומית

גונטר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה. במאי 2014 ערך הופעה בודדת בנבחרת גרמניה הבוגרת, בתיקו 0-0 מול נבחרת פולין, במשחק הכנה למונדיאל 2014, כאשר החליף בדקה ה-81 את חברו דאז לפרייבורג, אוליבר זורג. עם זאת, גונטר לא זומן לסגל הגרמני למונדיאל 2014 עצמו. גונטר היה מועמד להצטרף כבוגר לסגל נבחרת גרמניה האולימפית לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בשנת 2016, אך לא זומן לבסוף.
מיתולוגיה אינואיטית

המיתולוגיה האינואיטית הייתה דתם של האינואיטים. במיתולוגיה האינואיטית קווי דמיון רבים לדתות של עמים אחרים באזור הקוטב הצפוני. את המנהגים הדתיים מסורתיים של האינואיטים ניתן לסכם כצורה של שמניזם המבוססת על עקרונות אנימיסטים.
במובנים מסוימים, המיתולוגיה האינואיטית מותחת את התפיסה הנפוצה של המונח "מיתולוגיה". בניגוד למיתולוגיה היוונית, למשל, אנשים האמינו בה, ללא הפרעה, מן העבר הרחוק עד וכולל היום. בעוד המערכת הדתית הדומיננטית של האינואיטים כיום היא הנצרות, רבים מהאינואיטים עדיין מחזיקים לפחות באלמנט של האמונות הדתיות המסורתיות שלהם.
הקוסמולוגיה האינואיטית המסורתית היא לא דת במובן התאולוגי הרגיל, והיא דומה למה שרוב האנשים חושבים  כמיתולוגיה רק שהיא נרטיב על העולם ועל המקום של האנשים שחיים בו.  במילותיה של הסופרת האינואיטית רחל אַטִּיטוּק קִיצוּאַלִיךּ: "הקוסמוס האינואיטי נשלט על ידי אף אחד. אין כאן דמויות אמא ואבא אלוהיים. אין אלי רוח ויוצרי שמש. אין עונשים נצחיים בעולם הבא, מכיוון שאין עונשים לילדים או מבוגרים כאן ועכשיו".

אַנִינִיט

האינואיטים מאמינים בכך שלכל דבר יש צורה של רוח או נפש (באינוקטיטוט: אַנִינִיק (anirniq) כלומר נשימה; ברבים אניניט (anirniit)), בדיוק כמו בני אדם. רוחות אלו ממשיכות להתקיים לאחר המוות — אמונה הרווחת כיום כמעט בכל החברות האנושיות. עם זאת, לאמונה בשכיחותן של רוחות - הבסיס של מבנה המיתוס האינואיטי - יש השלכות.
על פי האינואיטים נהוג לומר "הסכנה הגדולה של קיומנו נעוצה בעובדה כי התזונה שלנו מורכבת כולה מנשמות." לפי האמונה כי לכל הדברים יש נשמות כמו אלה של בני אדם, הרג חיה הוא קצת שונה מהרג אדם. לאחר שהאניניק של חיה או אדם מת משוחרר, הוא חופשי לנקום. הרוח המתה יכולה להירגע רק אם האדם שהרג אותה יציית למנהגים, ימנע מעשיית עברות, ויבצע את הטקסים התקינים.
הקשיחות והאקראיות של החיים באזור הארקטי גרמו לכך שהאינואיטים חיו כל הזמן בפחד מכוחות בלתי נראים. עבור האינואיטים, להעליב אניניק היה להסתכן בהכחדה. תפקידו העיקרי של ה-אַנְגַכּוּק (שמאן) בחברה האינואיטית היה לייעץ לאנשים לגבי הטקסים והאיסורים שהם צריכים לציית להם כדי לפייס את הרוחות.
מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, אניניק הפכה למילה המקובלת לנשמה במובן הנוצרי שלה. זהו שורש המילה עבור מונחים נוצריים אחרים: אַנִינִיסִיאָק (anirnisiaq) פירושו מלאך ואלוהים מוצג כ-אַנִינִיאַלוּךּ (anirnialuk), הרוח הגדולה.

טוּנְּגַאִיט

חלק מהרוחות הן מטבען לא מחוברות לגוף פיזי. יצורים אלו נקראים טונגאיט. חלקן רוחות עזר שניתן לקרוא להן בעת הצורך. חלקם רשעים ומפלצתיים, אשר גורמים לציד כושל ושבירת כלים. הם יכולים גם לשבות בני אדם, כמסופר בסיפור אַטַנָרְיוּאַט. אנגכוק עם כוונות טובות יכול להשתמש בהם כדי לרפא מחלה, ולמצוא חיות לצוד ולהאכיל בהם את הקהילה. הוא יכול לגרש או להילחם בטונגאיט רע; עם זאת, אנגכוק עם כוונות רעות יכול גם להשתמש בטונגאיט למטרות רווח אישי, או לתקוף אנשים אחרים עם הטונגאיט שלו. מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, טונגאיט הפכה למילה המקובלת לשד במובן הנוצרי שלו.

אַנְגַכּוּאִיט

 אנגכוק (ברבים: אנגכואיט) הוא השמאן של קהילת האינואיטים. אנגכוק נעלם במידה רבה בחברה האינואיטית הנוצרית. הוא פועל כמתווך עם (או מגן נגד) הרוחות, מרפא וכן יועץ.
שלמה זלמן אולמן (זכרון מאיר)

ביוגרפיה

נולד ללאה לבית נייהויז (נכדת הרב עקיבא שטרסר אב"ד טוקאי) ולרב גרשון אולמן, ממשפחת רבנים צאצאי הרב שלמה זלמן אולמן, מחבר "יריעות שלמה", ונקרא על שמו.
למד בישיבת פוניבז'. נישא לבתו של הרב משה שלאס, מנהל ישיבת "עץ חיים" בטנג'יר שבמרוקו.
בראשית שנות ה-80 החל לשמש מו"צ בבית ההוראה שהקים הרב שמואל הלוי וואזנר בזיכרון מאיר, ובהמשך נמנה עם הרכב הדיינים הבכיר של בית הדין של הרב וואזנר, עם קבוצה מצומצמת מתלמידי הרב. במקביל התמנה בתקופה זו לכהן כראש כולל האברכים של חסידות סאטמר בבני ברק "עצי חיים - מהרי"ט".
בשנת ה'תשנ"ב–1992 מינה אותו הרב ברוך שמעון סלומון לרב פוסק לקהילה החרדית של מרכז פתח תקווה.
ב־1994, עם אכלוסה של העיר החרדית החדשה מודיעין עילית, נוצר צורך ברב לעיר. מינויו של הרב שלמה זלמן גרוסמן היה נתון במחלוקת בין הרב שך שתמך בו, ובין הרבנים יוסף שלום אלישיב ואהרן יהודה ליב שטינמן שהתנגדו למינויו. כתוצאה מכך התעכב מינוי רב לעיר ובינתיים מונה הרב אולמן כרב פוסק לעיר וראש בית הדין. בסופו של דבר נבחר מועמד שלישי – הרב שמחה קסלר – בהמלצתו של הרב אולמן. לאחר מינויו של הרב קסלר המשיך הרב אולמן לכהן כראש בתי הדין במודיעין עילית, לצד רבני העיר שמחה קסלר ולאחר מכן בנו, מאיר קסלר.
עם הקמת "ועדת הרבנים לענייני תקשורת שע"י בד"צ בני ברק", מונה לחבר בית הדין של הוועדה לצד הרבנים נתן גשטטנר, יצחק זילברשטיין ושריאל רוזנברג. בית דין זה אחראי לאיסור הגורף המקובל בחלק מהקהילות החרדיות על שימוש באינטרנט ובמחשב שלא למטרות פרנסה.
נפטר בכ"ד בתשרי תש"ף, לאחר שהתמוטט חודשים ספורים לפני כן.
מרכז רפואי בני ציון

היסטוריה

בית החולים נוסד בשנת 1922 על ידי "ההסתדרות הציונית הדסה" ונקרא "בית החולים הדסה בחיפה". בשנת 1930 שותפה הקהילה היהודית בחיפה בניהול המוסד ושם בית החולים הוסב ל"בית חולים עירוני הדסה". בוועד המנהל החדש של בית החולים השתתפו שני נציגים של ההסתדרות הרפואית "הדסה", שני נציגים של הקהילה ונציג נייטרלי. בשלב זה נקבע שבבית החולים יהיו שתי מחלקות עיקריות: יולדות וכירורגית ולא תהיה בו מחלקה פנימית. שפת הדיבור של צוות בית החולים הייתה רוסית. בשנת 1930 היו בבית החולים 32 מיטות ועם הגידול באוכלוסיית חיפה הוגדל מספר המיטות ל-58, אולם מהעדר תקציב צומצם מספר המיטות ל-46 בשנת 1936. בשנת 1932 התמנה הד"ר דניאל (פריץ) פייזר למנהל בית החולים ולמנהל המחלקה הכירורגית שהייתה המחלקה הכירורגית היחידה שפעלה בכל אזור חיפה. בתקופה זאת גדל היישוב העברי בחיפה ביותר מפי חמישה, כך שבית החולים לא עמד בצרכי האוכלוסייה והקהילה דרשה מהממשלה להשתתף במימון תפעול בית החולים.
בין השנים 1943 - 1948 ניהל את המכון הפתולוגי הד"ר ברוך גלי שהיה הפתולוג הראשון בחיפה.

בניין בית החולים החדש

בית החולים התקיים בבית אתין ברחוב הטכניון (היום רחוב שמריהו לוין) שלא התאים כלל לבית חולים ונמצא בסמיכות רבה לבנייני מגורים. מתחילת שנות ה-30 נעשו ניסיונות לבנות מבנה חדש לבית החולים. 5,000 לירות הוקצו על ידי נשות הדסה לצורך כך, אולם הן הושקעו בבורסה בניו יורק וערכן ירד ל-3,000 לירות בגלל המפולת בבורסה. תרומה נוספת התקבלה מידי הברונית עדה דה רוטשילד (אשתו של הברון דה רוטשילד), אך פעילות ממשית לקראת בניית בית החולים אירעה רק כאשר החליט פנחס רוטנברג להפנות את מחצית הכספים שנגבו במס החירום לצורך בניית בית החולים. בנוסף, הממשלה העניקה לצורך השלמת הבנייה 5,000 לירות. אף על פי שהתוכנית הייתה לבנות מספר בניינים, בגלל המצב הכלכלי נבנה רק הבניין שיועד מלכתחילה עבור בית ספר לאחיות והוסב לשמש כבית החולים. באוקטובר 1942 עבר בית החולים לבנין החדש. בשנת 1946 נפתח במקום בית הספר לאחיות.

לאחר הקמת מדינת ישראל

בשנת 1949 העביר ועד הקהילה היהודית את הבעלות על בית החולים לעיריית חיפה. בשנת 1957 התמנה למנהל המחקר של בית החולים פרופ' יוליוס קליברג.
בשנת 1958 נפתח אגף חדש בבית החולים ועל 170 המיטות למבוגרים ו-40 המיטות ליונקים נוספו עוד 108 מיטות. באוגוסט 1961 נפתח בבית החולים מחלקה לחולים כרוניים. באוקטובר 1963 נוסף אגף חדש על ידי תוספת שתי קומות לבניין בית החולים.
בשנת 1966 החליטה ממשלת ישראל לממן את כל בתי החולים העירוניים, וכך הוחלט כי בית החולים יתוקצב בידי משרד הבריאות. בשנת 1975 הועבר בית החולים לבעלותה של הממשלה.
לאור הצפיפות בבית החולים, הוחלט בשנת 1973 להקים אגף חדש בבית החולים (אדריכל עמנואל קנר), אולם עקב קשיי תקציב, העבודות עליו הסתיימו רק בשנת 1982. ב-1988, הודות לתרומה כספית שהתקבלה מקרן בני ציון, הושלמה הקמתו של אגף נוסף, בן 11 קומות, בבית החולים. בעקבות זאת, הוסב שמו של בית החולים מהשם שהחזיק בו עד אז, "בית החולים רוטשילד". מאז, במרוצת השנים נמשכה הבנייה בשאר אגפי בית החולים ומחלקות האשפוז הפכו למודרניות ונעימות יותר. בשנים 2001-2019 בראש מרכז הרפואי עמד אמנון רופא. בתקופה זו המוסד עבר תהליך הרחבה ונרכש ציוד רפואי רב. 
עקב מיקומו במרכז שכונת מגורים, סובל בית החולים מחוסר יכולת הרחבה, בעיות חנייה ובעיות נגישות. עקב כך, נהגתה תוכנית להעתקתו של בית החולים לאזור הקריות.
מוזיאון ארץ ישראל

היסטוריה

אבן פינה למוזיאון הונח ב-22 במרץ 1956, ביום השנה לפטירתו של פרופ' וולטר מוזס.
המוזיאון הוקם בשנת 1958 סמוך לתל קסילה, שבו התגלו ממצאים ארכאולוגיים חשובים. המוזיאון הוקם על ידי עיריית תל אביב על בסיס עזבונו של התעשיין ולטר מוזס, שאסף ממצאים אומנותיים וארכאולוגיים מהתרבות הארצישראלית הקדומה והחדשה. הוא קבע בצוואתו להקים מוזיאון בתל אביב שיהווה מוסד מדעי ברמה גבוהה, יפרסם עבודות מחקר וספרים מדעיים וחינוכיים, יערוך חפירות ארכאולוגיות וישים דגש מיוחד על חינוך לאהבת הארכאולוגיה.
תוכנית האב למוזיאון נערכה על ידי האדריכל ורנר יוסף ויטקובר שתכנן בה גם מספר מהמבנים המרכזיים ובהם: מוזיאון הזכוכית, מוזיאון המטבעות, מוזיאון הקרמיקה, ביתן נחושתן, והפלנטריום.
בשנות ה-60 ניהל את המוזיאון חיים אלפרין, עד לפטירתו בשנת 1967.
בשנת 1974 מונה ניצב יהודה פראג, לאחר פרישתו מתפקיד מפקד מחוז תל אביב של משטרת ישראל, כמנכ"ל המוזיאון - שנקרא אז "מוזיאון הארץ" - והוא כיהן בתפקיד עד שנת 1978.
שמו של המוזיאון הוחלף לשמו הנוכחי על ידי מנכ"ל המוזיאון בשנים 1981–1991, האלוף (מיל.) רחבעם זאבי. בראשית 2016 עבר המוזיאון תהליך של מיתוג-מחדש, בו אימץ לעצמו את השם "מוזא", לצד סמליל חדש.
בשנת 2018 מונה למנכ"ל המוזיאון עמיר כץ שמסר כי "בכוונתו להפוך את מוז"א לאחד משלושת המוזיאונים המובילים במדינה".
המוזיאון סקר את התרבות הארץ הישראלית לפני פתיחתו של מוזיאון ישראל בירושלים.
אפרים לניאדו

הרב אפרים לניאדו (נפטר בכ"ח בשבט ה'תקס"ה, 1805) היה רבה הראשי של חלב, האחרון לשושלת רבני משפחת לניאדו שכיהנו כרבני הקהילה במשל למעלה מ-200 שנה.

ביוגרפיה

אביו היה ראש רבני חלב, הרב רפאל שלמה לניאדו, בעל "בית דינו של שלמה". שנת לידתו אינה ידועה לנו וכן אין בידינו מידע על שנות נעוריו, מלבד העובדה שכבר אז היה בעל ידיעות בתורה וחיבר חידושים רבים. נשא לאשה את קרובת משפחתו, בתו של רבי אליהו שלום. בשנת ה'תקמ"ז (1787)
העביר אליו אביו את התפקיד, בשל גילו המופלג שהקשה עליו במילויו. מינוי זה עורר מחלוקת בין רבני חלב, ובראש החולקים על רבנותו ניצב הרב אליהו דוויך הכהן. בין השאר, ערערו על סמכותו לדון דיני ממונות יחידי (דבר אשר היה נהוג בחלב שנים רבות. הוא החתים את בני הקהילה על מסמך המורה כי הם מקבלים אותו עליהם כדיין יחידי, אך גם מסמך זה לא שיכך את ההתנגדות. אביו כתב תשובה להגנתו.
נפטר בכ"ח בשבט ה'תקס"ה (1805). ככל הנראה לא הותיר אחריו צאצאים, ובכך תמה שושלת הרבנים לבית לניאדו.