מרסל מרסו

שנותיו הראשונות

מרסל מאנגל נולד בשטרסבורג שבצרפת למשפחה יהודית בעלת שורשים פולניים (בן דודה של אמה של ירדנה ארזי). אביו קלמן (Charles) בן יעקב מאנגל היה שוחט מבנדין, אמו חנה מבית ורצברג (Werzberg) נולדה ביאבלונוב (היום חלק מאוקראינה), פולין. כשמרסל היה בן 15 נאלצה משפחתו להימלט מביתה לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית. בשנת 1942 ובהשפעת בן דודו ז'ורז' לואנז'ה הצטרף מרסל ביחד עם אחיו למחתרת האנטי-נאצית פ.ט.פ. (FTP) בעיר לימוז'. תקופת מה הסתתר בבית הספר של איבון הניואר, לימים חסידת אומות העולם, בפרברי פריז, מוסווה בתור אחד מעובדי המוסד החינוכי.
במסגרת הרזיסטאנס עסק בין היתר בזיוף תעודות, וכמו כן בהצלת יהודים מפני שליחה למחנה ריכוז. מרסו התגייס מאוחר יותר לצבא צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול, ומאחר ששלט בשפה האנגלית שימש כקצין קישור בצבאו של הגנרל ג'ורג' פטון. אביו של מרסל נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1944 ונספה באושוויץ. בעת חברותו במחתרת האנטי-נאצית מרסל מאנגל אימץ לעצמו את שם המשפחה הצרפתי "מרסו" והוציא לעצמו תעודה מזויפת בשם זה.

לימודים לראשית הקריירה

מרסו הושפע מסרטיו של צ'ארלי צ'פלין, אשר עוררו בו עניין במשחק. בשנת 1946, אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן וכמו רב-האמן הגדול אטיין דקרו, שז'אן-לואי בארו נמנה אף הוא עם תלמידיו. בארו הבחין בכשרונו יוצא הדופן של מרסו, צירף אותו ללהקתו ונתן לו את תפקיד "ארלקין" בהצגת הפנטומימה "באטיסט". הופעתו של מרסו זיכתה אותו בשבחים ובעידוד להציג את ה"מימודרמה" הראשונה שלו, שנקראה "פראקסיטל ודג הזהב", בתיאטרון ברנאר, עוד באותה שנה. אחדות הדעים באשר לכשרונו ביססה את הקריירה שלו כפנטומימאי ללא עוררין.

קריירה ודמויות מפתח

בשנת 1947 יצר מרסו את הדמות "ביפּ", באפודה מפוספסת ובצילינדר משי חבוט מעוטר בפרח - אות לשבריריות החיים - שהיה ל"אלטר אגו" שלו, ממש כמו ש"הנווד הקטן" של צ'אפלין היה לאישיותו של הכוכב. חוויות הביש של ביפ עם כל דבר שבעולם, מפרפרים ועד לאריות, באוניות וברכבות, באולמות ריקודים ובמסעדות, אינן יודעות גבולות. כפנטומימאי אופי, הוכר מרסו כאמן שאין שני לו. תרגיליו הדוממים, הכוללים יצירות קלאסיות כמו "בכלוב", "הליכה כנגד הרוח", "יוצר המסכות" ו"בפארק", וסאטירות על כל נושא, מפסלים ועד מטאדורים, תוארו כיצירותיו של גאון. על תמצות גילאי האדם בקטע המפורסם, "נעורים, בגרות, זקנה ומוות", אמר מבקר אחד, "הוא משיג בפחות משתי דקות מה שרוב הסופרים אינם מצליחים לעשות בכרכים שלמים."
בשנת 1949, אחרי קבלת פרס דבורו (לזכר אמן הפנטומימה בן המאה ה-19, ז'אן-גאספאר דבורו) על המימודרמה השנייה שלו, "מוות בטרם שחר", הקים מרסו את "להקת הפנטומימה של מרסל מרסו" - להקת הפנטומימה היחידה בעולם באותם ימים. ההרכב הופיע בתיאטראות הראשונים במעלה של פריז - תיאטרון שאנס-אליזה, תיאטרון הרנסאנס ותיאטרון שרה ברנאר, וכן באולמות אחרים ברחבי העולם. במהלך שנת 60-1959 הוצגה רטרוספקטיבה של יצירות המימודרמה שלו, בהן "האדרת" לפי גוגול במשך שנה שלמה בתיאטרון אמיביגו בפריז. 
הוא הפיק עוד 15 מימודרמות, בהן "פיירו ממונמארטר", "שלוש הפאות", "בית העבוט", "14 ביולי", "הזאב של צו קו מי", "פריז בוכה-פריז צוחקת", ו"דון חואן" עיבוד מיצירתו של הסופר הספרדי טירסו דה מולינה.
מרסל מרסו הרבה לסייר בעולם. אחרי ביקורו הראשון באמריקה בשנת 1955, חזר והופיע שם לפני אולמות מלאים בערים העיקריות של ארצות הברית. בשנים הבאות סייר בדרום אמריקה, אפריקה אוסטרליה, סין, יפן, דרום מזרח אסיה, רוסיה ואירופה. בין השאר ביקר גם בישראל בשנת 1960. בשנת 2006 חזר שוב לביקור באוסטרליה.
מרסל מרסו הופיע גם בסרטי קולנוע, בין השאר ב"ברברלה" ובתפקיד עצמו ב"סרט אילם" של מל ברוקס (בסרט זה, כמתבקש משמו, איש אינו מדבר, מלבד מרסו, שבאופן פרודי אומר את המילה היחידה בסרט "NON" ("לא" בצרפתית). כמו כן הוציא ספרי ילדים ללימוד אלף-בית וחשבון וכן ספרי שירה מאוירים, "הבלדה של פריז והעולם" בשנת 1966 ו"עלילות ביפ" שיצא לאור ב-1976. בשנת 1982 יצא בפריז הספר "העין השלישית", קובץ של עשר ליטוגרפיות מקוריות, בלוויית טקסט מאת מרסו. בשנת 1987 יצא לאור "פימפורלו" ובשנת 2001 התפרסם ספר צילומים חדש לילדים בשם "ביפ בספר".
בשנת 1978 פתח בית ספר בינלאומי לפנטומימה בפריז. בשנת 1996 ייסד קרן לקידום הפנטומימה בארצות הברית.

הכרה

בשנת 2016 הוענק לו אות המציל היהודי על פעילותו להצלת יהודים בשואה.
מרסל מרסו זכה להכרה ולאותות כבוד במולדתו צרפת ובגרמניה ובתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות בארצות הברית על בריאת צורת אמנות חדשה, שהיא מורשת ממסורת עתיקה.
החל משנת 1990, התאריך 18 במרץ הוכרז בניו יורק כ"יום מרסל מרסו". מרסו קיבל עליו את הכבוד והאחריות שבשירות כשגריר רצון טוב לוועידת האו"ם השנייה בנושא ההזדקנות, שהתקיימה במדריד, ספרד באפריל 2002.
בשנותיו האחרונות החל מצבו הבריאותי של מרסו להידרדר, וב-22 בספטמבר 2007 נפטר בגיל 84. הוא נישא שלוש פעמים ולו ארבעה ילדים.