הגניוס היהודי

הבורוכוביזם

על פי גישת דב בר בורוכוב, שהתבססה על הפילוסופים ריכארד אוונאריוס, ארנסט מאך, ואלכסנדר בוגדנוב, השכל היהודי חותר למוניזם מוחלט, מלשון "מונו" – יחיד. נטייה זו מתבטאת במונותאיזם הדתי של משה, במחשבה הפילוסופית של הרמב"ם ושל שלמה אבן גבירול, ובעת החדשה ניסה ברוך שפינוזה לגבש פילוסופיה מוניסטית מחמירה.
לפי בורוכוב, היהודים אינם מסתכלים על המציאות בעיניים אובייקטיביות, אלא קובעים אידיאל אחד כמטרה, ומכופפים את המציאות כדי להגשים אידיאל זה. ההגות היהודית מצטיינת באחדות המבנה, בעקביות מפליאה ובהיעדר יכולת לפשרה.
לפי בורוכוב, בניגוד לפילוסופיה היוונית, הרוח היהודית איננה מתייחסת אל העולם כפי שהוא ואיננה מקבלת הוכחה במישרין, אלא מתייחסת אל העולם כפי שהוא צריך להיות: מוניזם סובייקטיבי – ad absurdum (אבסורד).
הגניוס היהודי חותר לכפות את חזונו על המציאות ההיסטורית בכוח רצונו. לכך יש שתי השלכות על האופי היהודי: השלכה ראשונה היא הנטייה "התלמודית" לפילפול לוגי, שמטרתו ליישב את המציאות העובדתית עם ציפיות החזון, והשלכה שנייה היא הרצון להוכיח את אמיתות החזון על ידי הגשמתו בפועל, בכוח רצון אידיאליסטי ובנכונות להקרבה עצמית של יחידים למען עמם.
בורוכוב דימה את המציאות היהודית של תקופתו לפירמידה הפוכה ובה היסוד היצרני, הפועלים והאיכרים, מעטים והיסוד האינטלקטואלי גדול במיוחד וחיפש דרכים לתיקון המצב ונורמליזציה של המציאות היהודית.

קנאה ופרעות

הצלחת היהודים ועלייתם במדרג הכלכלי הפכה אותם למושא לקינאת המוסלמים. חלק מיהודי מצרים נהגו באורח חיים בזבזני ועוררו עוד יותר את קינאת המוסלמים. משורר מצרי אלמוני כתב:
היהודים בזמננו השיגו שיא מאווייהם והגיעו לשלטון, להם הכבוד ולהם הכסף, מקרבם יועצי המלכות ונשיאים. הוי עם המצרים, איעץ לכם: היו יהודים, כי השמים נעשו גם הם ליהודים (قد تهوّد الفلك).
גם בגרנדה הצלחת היהודים עוררה קנאה עזה והמשורר אבו אסחאק אל-תוג'יבי האלבירי חיבר שיר התקפה על היהודים, שקרא בין היתר לרצוח את יהוסף הנגיד ונאמר בשיר:
ראיתי אותם (=את היהודים) עושים שם (=בגרנדה) ככל אשר יחפצו. חילקו ביניהם את העיר ואת חצרותיה, ובכל מקום (שולט) אחד מן המקוללים (لعين) הללו. הם גובים את המיסים בה ואוכלים ולועסים, הם לובשים בגדים מפוארים ואילו אתם לובשים סחבות...
מצב זה גרם במאה העשירית ובמאה האחת עשרה לשלושה גלים של פרעות ביהודי מצרים ולפרעות גרנדה, שבמהלכן נרצח יהוסף הנגיד.

רכוש של מגורשים

היהודים היו בעבר מיעוט נסבל בעל זכויות פחותות יחסית לרוב בארצות בהן ישבו ולעיתים, שינו השלטונות את טעמם וגירשו את היהודים. בדרך כלל לגירוש נלווה גם גזל רכוש היהודים וכך נאלצו היהודים לעבור לארץ אחרת ולהתחיל מחדש. במסעי הצלב ובמיוחד בגזירות תתנ"ו יהודים רבים איבדו את חייהם והניצולים היו אלה שהצליחו לברוח וכשברחו, ברחו על נפשם, ללא רכושם. בשנת 1420 הגיעה הקהילה היהודית באוסטריה לשעת שפל חמור ביותר, עת יהודי מפרנסי העיר אנס שבאוסטריה עילית הואשם בעלילת שווא של חילול לחם הקודש. עלילה זו גרמה לכך שהקיסר אלברכט החמישי, ארכידוכס אוסטריה פקד לאסור את כל יהודי אוסטריה. 270 יהודים הועלו על המוקד בפומבי והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כל. בכך הייתה אוסטריה הראשונה בין מדינות מרכז אירופה שגירשה את תושביה היהודים. היהודים למדו מהתנסויות אלה שהרכוש היחיד, שלא יכולים לגזול מהם, זה הידע שרכשו ובהתאם לכך השקיעו יותר ברכישת ידע עבורם ועבור צאצאיהם. דוגמה טובה היו מגורשי ספרד ופורטוגל, שהתקבלו בזרועות פתוחות באימפריה העות'מאנית בזכות הידע הרב, שהביאו איתם.

הגבלות בתעסוקת יהודים

בארצות רבות הוגבלו היהודים ותעסוקתם ובעיקר נמנעה מהם האפשרות לרכוש אדמה חקלאית. בתקופות בהן 90% או יותר מהתושבים היו חקלאים זו הייתה מגבלה רצינית מאוד. גם הצטרפות לגילדות מקצועיות הייתה בעיתית, כי הגילדות היו מאורגנות על בסיס דת משותפת וכך נדחקו היהודים אל המקצועות שבני הרוב לא חפצו בהם מסיבות שונות, כמו הלוואה בריבית וחכירת גביית המיסים ותחומים בהם היה להם יתרון ברור, כמו חלפנות כספים ורפואה. במהלך מסעי הצלב הגיעו סוחרים נוצרים ממערב ומדרום אירופה למזרח התיכון והחלו לעסוק במסחר, שקודם לכן היה בידי היהודים וכך דחפו אותם עוד יותר אל העיסוק בהלוואה בריבית. הוונציאנים, שרצו לדחוק את ידי היהודים מהמסחר, תבעו מהם להתנצר ולא, לאסור על היהודים לנגוע בכל חפץ שיש בו סימן הצלב, סימן שהיה נפוץ מאוד בכל הסחורות.

החינוך היהודי העצמאי

מצוות לימוד התורה לא נשתכחה מהיהודים וחשיבותה בלטה מאוד על רקע החברה המוסלמית והחברה הנוצרית בהן יודעי הקרוא וכתוב היו מיעוט קטן. המצווה הוטלה על האב, אך בהדרגה, בקהילות היהודיות, היא הפכה לחובה חברתית והמוסדות הקהילתיים הקימו מוסדות חינוך, בעיקר למען בני העניים, שידם לא השיגה את הממון הדרוש לחינוך הילדים.
באותם בתים בהם האב שכר מלמד לבניו, הלימוד נעשה בבית וגם הבנות זכו לשמוע את החומר הנלמד וחלקן למדו קרוא וכתוב. בבתי הספר, בנוסף ללימודי הדת, לימדו קריאה וכתיבה, חשבון ובארצות ערב גם את השפה הערבית. החברה היהודית פיתחה מנהגים ומסורות שנועדו לעודד את הלימוד, החל מהמפגש של הילד הקטן עם אותיות אלפבית טבולות בדבש ועד למתן כבוד של קריאה בתורה בפני הקהל בבית הכנסת.
בחברה היהודית לימודי התורה נמשכו גם לאחר בית הספר ומבוגרים רבים נהגו להקדיש זמן, בעיקר בחגים ובשבתות, אך גם בימי חול ללימוד סוגיות בתורה וכך יצרו לעצמם הרגלי למידה. בקהילות היהודיות באשכנז, לפני מסעי הצלב, ההנהגה הייתה נתונה בידי תלמידי חכמים וזה היה איתות נוסף לכבוד שרכשו היהודים ללימודים.

במחקר האינטליגנציה

במחקר הפסיכולוגי העדכני של אינטליגנציה חלוקות הדעות בנוגע לממשותו וסיבותיו של הגניוס היהודי. במחקרים עדכניים אשר נערכו במדגמים אקראיים מייצגים ועברו ביקורת עמיתים קשה למצוא ראיות מובהקות למנת משכל ממוצעת גבוהה יותר או להישגים אקדמיים גבוהים יותר אצל יהודים, אף כי חוקרים רבים סבורים שתופעות אלו אכן קיימות.
המחלוקת באיזו מידה יש לייחס תופעות אלו לסיבות תורשתיות או לסיבות סביבתיות משקפת את המחלוקת הנרחבת של תורשה מול סביבה בתחום הפסיכולוגיה, ובעיקר לגבי סיבותיהם של הבדלים בין חברות אדם שונות בתוצאות מבחנים קוגניטיביים, ובהישגים אקדמיים, כלכליים ותרבותיים. בשנת 2016 נערך מחקר שסקר את הדעות בתחום זה אצל מומחי אינטליגנציה בעולם אשר חוקרים הבדלי מנת משכל בין אוכלוסיות. במחקר זה, ניסוח השאלה שהמומחים התבקשו לחוות את דעתם עליה בנושא הגניוס היהודי הייתה: "תוצאות [מנת משכל] של יהודים בעולם המערבי הן מן הגבוהות ביותר. מדוע?". בשיקלול דעת כל המומחים, החשיבות שיוחסה לתורשה הייתה 28%. המומחים ייחסו חשיבות משוקללת של 40% לסיבות סביבתיות בתחומי החינוך והתרבות, 25% לסיבות סביבתיות אחרות דוגמת עושר ובריאות, ו-11% לשגיאות מתודלוגיות במדידה, למשל הטיות במבחנים. המחקר גם מצא כי המחלוקת בין המומחים על חשיבות התורשה הייתה גדולה מאשר לגבי כל סיבה אחרת, וכמה מהם סברו שאין לה חשיבות כלשהי.
המומחים בסקר זה גם נשאלו לגבי מדינת ישראל: "תוצאות [מנת משכל] בישראל נמוכות מאלו שבצפון, מערב ומרכז אירופה. מדוע?". בשאלה זו יוחסה לתורשה חשיבות המשוקללת קטנה יותר: 20%, מול חינוך ותרבות 34%, סיבות סביבתיות נוספות 38% (ובכללן הגירה: 8%) ו-7% לשגיאות מתודולוגיות. למעשה, בשאלת הגניוס היהודי, החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה הגבוהה מבין השאלות השונות שנשאלו המומחים. למשל בשאלה: "אחת המדינות עם התוצאות הגבוהות ביותר במבחני הערכה בינלאומיים (ובייחוד מבחן פיז"ה) היא פינלנד. מדוע?", החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה 15% בלבד. בממוצע לכל השאלות שנשאלו לגבי הבדלי מנת משכל בין אוכלוסיות שונות החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה 17%.
במחקר גנטי וקוגניטיבי רב-משתתפים שנערך לאורך עשרות שנים במשפחות בויסקונסין, מחקר נוסף התמקד ב-53 מתוך המשתתפים אשר דיווחו על הרקע הדתי של משפחתם כיהודי, ובדק אותם מול 2,603 משתתפים שדיווחו עליו כקתולי ו- 2,027 משתתפים שדיווחו עליו כלותרני. היתרון המשוקלל של המשתתפים מרקע יהודי בשני מבחני מנת משכל ובהשגים אקדמיים היה 0.57 סטיות תקן, אשר בהנחת סטיית תקן של 15 או 16 נקודות המקובלת בתקנון מבחני מנת-משכל מקבילה לכ-9 נקודות IQ. ב-DNA של נבדקים אלו נמצאו גם יותר אללים גנטיים אשר במחקר המקורי התגלו כמנבאים אחוז קטן של מנת משכל גבוהה יותר ושל הצלחה אקדמית.
יתרון של 7 עד 15 נקודות IQ (כחצי סטיית תקן עד סטיית תקן שלמה) הוא היתרון שבדרך-כלל נוקבים בו כיתרון של יהודים במדינות המערב על ממוצע האוכלוסייה הלא יהודית. אך במאמר סקירה נרחב משנת 2012 שעסק בהבדלי אינטליגנציה, העירו המחברים, ובכללם חוקרי האינטליגנציה ריצ'רד ניסבט וג'יימס פלין, שכל התוצאות הללו נמצאו במדגמי נוחות, שעלולים לסבול מהטיות בהשוואה למדגמים מייצגים כמו דגימה אקראית. ניסבט גם סבר שהבדל מנת משכל בגודל כזה אינו מספיק להסברת היתרון של יהודים בקריטריונים אקדמיים מדעיים מסוימים כמו זוכי פרס-נובל, ומכאן שיש צורך בהסבר נוסף, שלדעתו עשוי להיות נטייה תרבותית אצל אנשים מרקע יהודי לעיסוק בתחומים אקדמיים אלו. נטייה תרבותית להישגים בפער כזה כלל איננה יוצאת דופן לדעתו. הוא הביא כדוגמה את יתרונם הגדול בהשגים של מדענים איטלקים על האנגלים במאה ה-15, ואת יתרון ההשגים ההפוך והגדול באותה מידה של האנגלים על האיטלקים במאה ה-18. המהפך ביתרונות אלו במשך תקופת זמן של 300 שנה (כ-9 דורות בלבד) קרוב לוודאי פוסל כל הסבר תורשתי סביר, שכן הבדלים תורשתיים בדרך-כלל נזקקים לדורות רבים כדי להתפתח.

תאוריית החבילה המשולשת

איימי צ'ואה, פרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל ממוצא סיני-פיליפיני, כתבה יחד עם בעלה היהודי, ג'ד רובנפלד, גם הוא פרופסור למשפטים באותה אוניברסיטה, ספר בשם "החבילה המשולשת" (The Triple Package: How Three Unlikely Traits Explain the Rise and Fall of Cultural Groups in America)The Triple Package, שטוען למציאת הסבר לגניוס היהודי לצד גניוסים נוספים.
המחברים מנסים להסביר מה גורם לאנשים מסוימים להצליח יותר מאחרים מבחינת עושר, מעמד ואומדני הצלחה קונבנציונליים אחרים. הם טוענים שאנשים מצליחים (בחברה האמריקאית) משתייכים לאחת משמונה קבוצות אתניות בולטות. בני הקבוצות האלה, שהם קובנים, בני מזרח אסיה, הודים, יהודים, לבנונים, מורמונים, ניגרים ואירנים, חולקים ביניהם שלושה מאפיינים תרבותיים, שגורמים להם להגיע להצלחה, ואלה מכונים בספר "החבילה המשולשת". מרכיבי החבילה המשולשת, לדעת המחברים, הם תחושת עליונות קבוצתית, חוסר ביטחון עצמי ושליטה עצמית, כולל יכולת דחיית סיפוקים. הספר והתאוריה זכו לחשיפה רבה מאוד.
הפסיכולוגים ג'ושוע הארט וכריסטופר שבריס דיווחו בכתב העת Personality and Individual Differences על מחקר שבדק את תאוריית החבילה המשולשת ותוצאותיו לא אוששו אותה. במחקר השתתפו 1,258 נבדקים ולא נמצאה שום עדות תומכת בטיעוני תאוריית החבילה המשולשת. היכולת לדחות סיפוקים נמצאה כמנבאת הצלחה, אבל המרכיבים האחרים, שהרכיבו את משולש הניבוי, לא הוכיחו את עצמם.

ההשערות הגנטיות

מחפשי ההסבר לבולטות היהודית בתחומים המצריכים אינטלקט גבוה חשבו גם על האפשרות שמדובר ביתרון גנטי, יכולת מולדת, העוברת בתורשה, שמבדילה את היהודים משאר הבריות. הסבר כזה מחייב הוכחה להיות היהודים גזע נבדל. היו לא מעט דעות שראו ביהודים גזע בפני עצמו, אפילו בטיוטת הצהרת בלפור דובר על בית לאומי ל"גזע היהודי", מונח שהוחלף בהמשך בבית לאומי ל"עם היהודי".
בגרמניה הנאצית הונהגה תורת הגזע מבוססת על דרוויניזם חברתי, שעל פיה היהודים הוגדרו כגזע נפרד, הם הוגדרו כתת-אדם. הגדרות תורת הגזע היו מבולבלות ולא עקביות ועם נפילת גרמניה הנאצית נפלה גם תאוריה זו.
התקדמות מדעית בתחום הגנטיקה ובמיוחד פיענוח הגנום האנושי החזירו את הדיון על הגנום היהודי. קיומן של מחלות תורשתיות נפוצות במיוחד בין יהודים היווה רמז חזק לקיום בסיס גנטי משותף. פרופסור ברכה רגר הגיעה למסקנה, על סמך סקירת המחקרים בתחום, שלאוכלוסיות היהודיות מאירופה ומן המזרח התיכון יש גנים משותפים, שמקורם באוכלוסייה יהודית, שחיה במזרח הקרוב לפני כ-3000 שנה. בהמשך חל פיצול באוכלוסייה זו וניכרים בה השפעות של האוכלוסיות בקרבן חיו היהודים. הקביעה שלמרבית בני העם היהודי יש בסיס גנטי משותף, למרות שוני מסוים בחזותם של בני קהילות שונות הולכת ומתבססת, מבלי לקבוע אם הבסיס הגנטי המשותף מקורו באבות קדומים משותפים או בקשרי הנישואין בין בני הקהילות השונות, בתוך הקהילות ובין הקהילות, כולל נישואי קרובים רבים. אין זיהוי לגנים יהודים ואין זיהוי של גנים האחראים על האינטלקט האנושי.

האינטליגנציה כמחלה

דוקטור גרגורי קוקרן פרסם ב-2005, יחד עם הנרי הרפנדינג וג'ייסון הארדינג, מאמר בו טען שלמעשה לא מדובר בגניוס יהודי, אלא בגניוס יהודי "אשכנזי". לדברי קוקרן וחבריו, ה"אשכנזים" הם היהודים שהגיעו לאחר חורבן בית שני לאירופה, ובימי הביניים עסקו במשרות ניהול וכספים, שדרשו יכולות קוגניטיביות, וכך פיתחו יכולות גבוהות בתחום. קוקרן לא הסתפק בכך, הוא גם קישר את האינטליגנציה הגבוהה, לדבריו, של ה"אשכנזים" למחלות תורשתיות שונות המאפיינות את היהודים האשכנזים, מחלת גושה, טאי זקס ועוד.
קוקרן, הארדי והרפנדינג טוענים במאמרם Natural History of Ashkenazi Intelligence, שמסביבות שנת 800 לספירה ועד 1650 לספירה, הרוב יהודי אשכנז אחזו במשרות ניהול וכספים, שדרשו יכולות קוגניטיביות של חשבונאות וניהול. לטענתם, לילדים של המוצלחים מבין היהודים (דהיינו, העשירים מביניהם) היו אחוזי שרידות גדולים יותר. הם מעלים את ההשערה שאותם גנים האחראים למספר הרב של מחלות תורשתיות האופייניות ליהודים אשכנזים, אחראים (כאשר נושאים רק עותק אחד שלהם) גם לאינטליגנציה גבוהה יותר. השערה זו, שלא אוששה מחקרית, ספגה ביקורת רבה, בין השאר על ידי הגנטיקאי אנדרו קלארק, שטען כי החוקרים "עשו את כל הטעויות הקלאסיות האפשריות בהבנת תהליכי התורשה".
תאוריה זו נדחתה על ידי מרבית החוקרים בתחום, ולדברי הגנטיקאים המובילים, המחקר נעשה ברשלנות ולקוי בהבנת תהליכי התורשה. עד היום לא נמצא כל גן הקשור באופן ברור לאינטליגנציה. גם הגדרת ה"אשכנזיות" בעיתית ואינה תואמת להגדרות המקובלות.