google/wiki40b huggingface dataset:
ברום

תכונות

מולקולת הברום מורכבת משני אטומי ברום הקשורים ביניהם בקשר קוולנטי יחיד (Br-Br) ומסומלת כ-Br₂. בטמפרטורת החדר ברום הוא נוזל בצבע אדום-חום, המתנדף לגז אדום (שצבעו מזכיר NO₂) עם ריח שמזכיר כלור. מבחינה כימית, תכונות הברום הן כשל שאר ההלוגנים, ובהתאם למקומו בטבלה המחזורית, הוא פעיל פחות מכלור, ופעיל יותר מיוד. ברום כמעט ולא מסיס במים, ומסיס מאוד בפחמן דו-גופרי (CS₂), כהלים (כמו מתנול) וחומצה אצטית.
ברום הוא חומר מחמצן חזק בנוכחות מים. הוא מגיב במרץ עם אמינים, אלקנים, פנולים, פחמימנים ארומטיים (לדוגמה בנזן), קטונים וחומצות. בנוסף לכך ברום מגיב עם אלומיניום, טיטניום, כספית ומתכות אלקליות אחרות.
הברום רותח ב-59 מעלות צלזיוס,  קופא ב-7.3 מעלות מתחת לאפס ונמס ב-28 חלקים של מים. כן נמס הברום באלכוהול ואתר .
בגלל התגובה הכימית החזקה של הברום מאחסנים אותו בבקבוקי זכוכית או ברכבות מיוחדות המיועדות לזה.
דליפת ברום עלולה להיגמר באסון ותגרור פינוי ערים ועוד.
בעבר נעשה שימוש בברום לצורך חקלאות.

היסטוריה

ברום זוהה על ידי הכימאי אנטוני באלר (Balard) בימת מלח במונטפלייר שבצרפת ב-1826. באלר נתן לו את שמו לפי המלה היוונית bromos, "סירחון". ברום הופק בכמויות גדולות רק בשנת 1860.

צורה בטבע

ברום אינו מופיע בטבע כיסוד, הברום מופיע בטבע בעיקר בצורת מלחים בכמויות מפוזרות בסלעים גבישיים. מלחי ברום נמצאים בים בריכוז של 85 חלקיקים למיליון (ppm) כתוצאה מחלחול מצטבר. בים המלח ריכוזו של ברום הוא בין 4600 ל 5300 חלקיקים למיליון (פי חמישים מריכוזו בים רגיל) ולכן הוא מופק שם בצורה רווחית מבחינה כלכלית.
500 מיליון קילוגרם בקירוב של ברום הופקו בשנת 2001 בכל העולם, כאשר ארצות הברית וישראל הן היצרניות המובילות. הברום בישראל מיוצר על ידי מפעלי ים המלח במפעל הברום, המייצר כ-35% מהצריכה העולמית. המוצרים הרווחיים ביותר של מפעלי ים המלח, אשר מכינים אותם מברום, הם מוצרי הקוסמטיקה השונים.

אמצעי זהירות

הברום מזיק לרקמה האנושית במצב צבירה נוזלי ואדיו גורמים לגירוי האף, העיניים והגרון.
אפילו ריכוז נמוך של ברום כמו 10 חלקיקים למיליון יכול לגרום לנזק ושאיפת כמות גדולה יכולה לפגוע במערכת הנשימה.
חומרים לניטרול השפעת הברום: תמיסת אמוניה או נתרן-פרסולפיט 10%.
ישיבת טשעבין

היסטוריה

הישיבה נוסדה בשנת תשט"ז על ידי רבי דב בריש ווידנפלד ("הרב מטשעבין"). הוא קרא לה "כוכב מיעקב" על שם ספרו של אביו, הרב יעקב ווידנפלד. לצדו של הרב מטשעבין שימש כראש ישיבה חתנו, הרב ברוך שמעון שניאורסון. אחרי פטירתו של הרב ווידנפלד מילא הרב שניאורסון את מקומו. משגיח הישיבה היה הרב מרדכי רימר.
במשך שנים רבות הישיבה הייתה לישיבת הכלל-חסידית הבולטת ביותר, ובין בוגריה רבנים ואדמו"רים. גם לאחר שנפתחו ישיבות נוספות היא הישיבה הכלל-חסידית הגדולה ביותר. בכל שנתון יש שני שיעורים מקבילים המונים כל אחד עשרות בחורים.
ישיבת טשעבין מחזיקה בנכסים רבים. לצד הישיבה בנתה הישיבה בית כנסת ובו כולל אברכים בשם "אוהל ישראל", בראשו עמד שנים רבות הרב אברהם קופשיץ. לישיבה מכון להוצאת ספרים בשם "דובב מישרים". מאמצע שנות ה-90 הישיבה מדפיסה עלון שבועי, בשם "כוכבי אור".

צוות הישיבה

לאחר פטירת הרב שניאורסון, בכ"ה בסיוון תשס"א, התמנה בנו הגדול, הרב יוסף משה שניאורסון, לראש הישיבה. הבן הצעיר, הרב נחום שניאורסון, משמש כנשיא הישיבה. כמו כן מכהן הרב נפתלי נוסבוים כראש ישיבה וכר"מ שיעור ג'. כראש ישיבה נוסף שימש הרב אברהם גניחובסקי, אשר מסר שיעורים לקיבוץ, עד לפטירתו בתשע"ג.
ר"מים נוספים הם הרב ישראל שניאורסון והרב בעריש שניאורסון (בניו של הרב יוסף משה), הרב יוסף כהן הרב יצחק מאיר וייס והרב דוד ברוך הס. עד לשנת תשמ"ט היה הרב ברוך שמואל דויטש ר"מ בישיבה. הרב יוסף וייס היה ר"מ עד לפטירתו, הרב יעקב שלמה מוזסון.
המשגיחים הם: הרב בנימין רימר, חתנו הצעיר של הרב יוסף שלום אלישיב, הרב יעקב שמש והרב שמואל דוד שניאורסון. בעבר כיהנו כמשגיחים, הרב שלמה זלמן פרוש ורבי ישראל משה רוזנפלד.
תלמידי חכמים בולטים שימשו ומשמשים כמשיבים ומגידי שיעורים בישיבה, בהם: הרב נתן לוברט, הרב נתן קופרשטוק, הרב זונדל קרויזר והרב אהרן מרדכי רוטנר.
פדי מרגי

ביוגרפיה

מרגי נולד ב-15 באוקטובר 1968 בעיר מקנס במרוקו ועלה לישראל ב-1973. את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד הדרום. למד תואר ראשון בעיצוב תקשורת חזותית במכון הטכנולוגי חולון. בהמשך עבד במספר משרדי עיצוב וכארט דיירקטור במשרדי פרסום. כיהן כראש המחלקה לעיצוב תקשורת חזותית ומונה לחבר סגל בכיר מן המניין בפקולטה לעיצוב.

עולם העיצוב

ב-2000 זכה בתחרות עיצוב כרטיסי חישגד של מפעל הפיס. הוא הקים את חברת המיתוג "Talking Brands".

תערוכות

בשנת 2012 הציג את התערוכה "Wheat is Wheat is Wheat" אשר זיכתה אותו בפרסים בינלאומיים וסיקור נרחב בכלי התקשורת העולמיים, בהם פוקס ניוז ו-Elle. התערוכה היא תערוכה ביקורתית על תרבות הצריכה, השפעת המותגים על הצרכן, והגבולות האתים של המעצב בעולם שבו מותגים מובילים את החברה. התערוכה הוצגה במוזיאון העיצוב בסן פרנסיסקו Museum of Craft and Design, באקספו מילאנו 2015 כאומן המייצג את מדינת ישראל ובהונג-קונג בתערוכת יחיד. 
ב 2018 הציג פדי מרגי את תערוכתו במוזיאון העיצוב חולון כתערוכת אוסף של מוזיאון העיצוב. במקביל, מוזמן מרגי להרצות בעולם ולכהן כשופט מקומי ובינלאומי בתחרויות עיצוב. כיהן כנשיא חבר השופטים בתחרות מיתוג בינלאומית בפולין.

חיים אישיים

מרגי היה נשוי בעבר לזמרת מיטל טרבלסי, ולהם שני בנים משותפים: יהונתן מרגי, שהתמודד בתוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון" והגיע אל המקום השני, ואלעד. הזוג התגרש ב-2015.
ב-13 ביוני 2018 נישא בשנית.
אלי ברדה

ביוגרפיה

ברדה נולד בטבריה. בנערותו עברה משפחתו להתגורר במגדל העמק. שירת בצה"ל במשך 22 שנים כקצין ההדרכה של חטיבת גולני וקצין הדרכה בפיקוד הצפון. ב-1998 השתחרר משירות הקבע בדרגת סגן-אלוף. 
בנובמבר 1998 התמודד בבחירות המקומיות בראשות רשימת מפלגת גשר וכמועמדה לראשות העיר מגדל העמק. הוא ניצח בסיבוב השני את סוזן עמור, רעייתו של ראש העיר היוצא שאול עמור. ב-2002 עבר למפלגת הליכוד, יחד עם ראש המפלגה דוד לוי. הוא נבחר לראשות העיר גם בבחירות 2003, 2008 (ברוב של 64%) וב-2013 (ברוב של 70%). מ-2014 הוא מכהן בנוסף גם כיו"ר האספה הכללית של מרכז השלטון המקומי וכחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.

חיים אישיים

ברדה בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה. הוא נשוי לרותי, ואב לארבעה.
בנו הוא איתי ברדה, מנכ"ל חברת הגמל והפנסיה של בית ההשקעות הלמן-אלדובי (מונה לתפקיד בינואר 2015).
ג'יימס סיילאס

קריירת מכללות

סיילאס נולד וגדל בעיר טלולה שבלואיזיאנה, ובין השנים 1968–1972 למד באוניברסיטת סטיבן אוסטין אשר בנקודוצ'ס, טקסס. בעונתו הרביעית והאחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 30.7 נקודות בממוצע למשחק, והוביל את הקבוצה למאזן ניצחונות 29–1.

קריירת משחק

סיילאס נלקח בבחירה ה-70 של דראפט ה-NBA‏ 1972 על ידי יוסטון רוקטס, אך שוחרר ממנה לפני פתיחת העונה וחתם על חוזה בדאלאס צ'אפרלס מליגת ה-ABA. בעונתו הראשונה בדאלאס קלע 13.7 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. בקיץ 1973 עבר המועדון לסן אנטוניו, ושינה את שמו לסן אנטוניו ספרס. בעונת 1974/1975 השתתף סיילאס במשחק האולסטאר של ה-ABA ונבחר לחמישייה השנייה של העונה לאחר שרשם ממוצעים של 19.3 נקודות ו-4.9 אסיסטים למשחק. בעונה העוקבת השתתף בשנית במשחק האולסטאר ונבחר לחמישיית העונה הראשונה, לאחר שקלע 23.8 נקודות ומסר 5.4 אסיסטים בממוצע למשחק.
בשנת 1976 עברו הספרס לשחק בליגת ה-NBA. בשתי העונות הבאות מיעט סיילאס לשחק, בשל פציעה בברכו, ותרם כ-6 נקודות בממוצע למשחק בלבד. בעונת 1978/1979 חזר לכשירות מלאה, וסייע לסן אנטוניו להעפיל לגמר האזור המזרחי עם ממוצע של 16.0 נקודות למשחק. בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה המשיך להציג יכולת גבוהה, כשקלע 17.7 נקודות וחילק 4.2 אסיסטים בממוצע למשחק.
ביוני 1981, לאחר 9 עונות עם הצ'אפרלס/ספרס, נשלח סיילאס בטרייד לקליבלנד קאבלירס בתמורה לבחירת דראפט עתידית. בעונתו היחידה בקליבלנד קלע ממוצע של 11.2 נקודות למשחק, בטרם פרש ממשחק.
אלון התבור

בארץ ישראל

בארץ ישראל ישנם עצים מרשימים וגדולים במיוחד של אלון התבור, המתנשאים עד לגובה של 15 מטר, וגדלים בחורשות קדושות וליד קברים. 
עצי אלון תבור מרשימים צומחים בחורשת טל שבעמק החולה, עץ אלון התבור גדול ומרשים נמצא ליד קברו של רבי חלפתא, ליד צומת חנניה בגליל התחתון. עץ אלון מרשים נמצא על ראש גבעה במזרח כרכור, זהו עץ עתיק שגילו מוערך ביותר מ-450 שנה. עץ זה זכה לכינוי "עץ המשאלות" ורבים המבקרים הפוקדים אותו, יושבים בתוך גזעו החלול ומשאירים בו פתקים ובקשות. 
בצומת כביש הגישה לקיבוץ בית קשת ניצב עץ אלון תבור גדול ומרשים בן יותר ממאתים שנה. אזור זה היה שטח בבעלות משפחת א - שהאב. בעקבות סכסוך עם השלטונות הטורקים, הם החליטו לחסל את ראש המשפחה וגייסו צ'רקסים מקונייטרה שהטילו עליו ועל משפחתו מצור. הוא נהרג בשנת 1906 ונקבר בסמוך לאותו עץ אלון, שלימים נהפך למקום מקודש וכך ניצל העץ מכריתה.
אלון התבור עמיד בפני חום ויובש יותר משאר מיני האלון בארץ, כתוצאה מכך יצר האלון יערות בחלקים הנמוכים והיבשים יחסית של ארץ ישראל, מהשרון בדרום ועד דרום ומרכז רמת הגולן בצפון.
יערות שכאלו שרדו באזור אלונים-טבעון, בית קשת ויער יהודיה בגולן.
עד המאה ה-19, היו רוב קרקעותיו של אזור השרון מכוסות ביער של אלון התבור, שנכרת במהלך המאות שמונה עשרה-תשעה עשרה, עצי אלון וחורשות בודדות עדיין פזורים בשרון ואחד מאחרוני עצי אלון התבור בשרון נמצא בכיכר מפגש הרחובות שז"ר וויצמן שבצפון הוד השרון.
בלוטיו של אלון התבור הם הטובים ביותר למאכל אדם ושימשו כמאכל לאדם הקדמון וכמזון בשעת מצוקה.
אלון התבור הוא ערך טבע מוגן על פי חוק במדינת ישראל.

ברפואה המשלימה

ברפואה המשלימה והמסורתית, משמש אלון התבור לטיפול בכיב קיבה (אולקוס), בכאבי בטן, בהרטבת לילה של ילדים, בשיעול דמי, לריפוי לקות עיניים, בפצעים, בשלשול דמי, בלחץ דם גבוה, לחיזוק שורשי השיער ולמניעת נשירה.
לאו פון קפריבי

משפחתו

לאו נולד בשרלוטנבורג (כיום מחוז בברלין), ליוליוס פון קפריבי (1797-1865), משפטן שאף שימש כשופט בבית המשפט העליון וחבר בבית הלורדים של פרוסיה. מקור משפחתו של אביו באיטליה ובסלובניה, שם משפחתם המקורי היה קופריבה אשר הגיע ממחוז קופריבניק בדרום סלובניה.

שירותו בצבא

קפריבי נכנס לשירות הצבאי בשנת 1849, ונלחם במלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864. במלחמת אוסטריה-פרוסיה בשנת 1866 שירת בדרגת מיור בצוותו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ובמלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871 כראש מטה הקורפוס ה-10. לאחר המלחמה שירת קפריבי במשרד המלחמה הפרוסי, ובשנת 1882 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30. בשנת 1883 מונה קפריבי לשר הצי, ולמרות התנגדויות מצד מפקדי הצי הצליח קפריבי לשפר מאוד את מבנה הצי. בשנת 1888 נקלע קפריבי לעימות עם וילהלם השני, קיסר גרמניה על מבנה הצי, ובעקבות כך התפטר מתפקידו. קפריבי מונה למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו עד לפברואר 1890.

תקופת כהונתו כקנצלר גרמניה

הממשל של קפריבי התאפיין במה שידוע להיסטוריונים כ"קורס החדש" במדיניות חוץ ופנים כאחד, עם מהלכים לקראת פיוס של הסוציאל-דמוקרטים בחזית המקומית, ובהתקדמות כלפי מדיניות החוץ הפרו הבריטית אשר באה לידי ביטוי בהסכם האנגלו הגרמני של יולי 1890 שבו הבריטים ויתרו על האי הלגולנד לגרמניה תמורת שליטה של ​האי​ זנזיבר.
כמו כן, באותה תקופה נוספה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית (נמיביה של ימינו), רצועת קפריבי, בליטה כלפי מזרח בין בוצואנה, אנגולה וזמביה של ימינו.
אנה פרומצ'נקו

ביוגרפיה

אנה פרומצ'נקו נולדה ברומניה בשם אנה פיש. אימה, רחל-אלה, הייתה רופאה ואביה, יהודה, היה מהנדס. לאנה אח אחד. בגיל 7 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בגבעתיים.
בגיל 16 החלה פרומצ'נקו ללמוד אומנות בבית הספר לאומנות ״קלישר״ בתל אביב מייסודו של אריה מרגושילסקי. בצה"ל שירתה כספרנית בספריית מטכ"ל. בתום שירותה הצבאי פנתה ללימודי תואר ראשון בתולדות אמנות וקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב והחלה לעסוק באמנות. לאורך השנים הציגה פרומצ'נקו את עבודותיה בגלריות ובמוזיאונים שונים בישראל ומחוצה לה, ביניהם: ״מוזיאון פתח תקווה לאמנות״; ״המוזיאון העירוני״ ברמת גן; גלריה ״מקום לאומנות״ בתל אביב; גלריה ״החללית״ בתל אביב; גלריה "אלפרד״ – מכון שיתופי לאומנות ותרבות בתל אביב; גלריה ״בית האומנים״ בתל אביב ובראשון לציון; גלריה ״הסדנה לאומנות״ ביבנה; SDAI ״המכון לאומנות מודרנית״, סן דייגו; Kyoto Municipal Museum Of Art  קיוטו, יפן.
בשנים 1985–1991 הצטרפה למיזם של קורינה הסופרת - מפעל הילא"י - מושבות אומנים בין לאומיות במעלות תרשיחא ובמצפה רמון, שאירחו מאות יוצרים מהארץ ומהעולם במטרה לעודד דו-קיום לאומי באמצעות אומנות.
בשנים 1991–2010 כיהנה כחברת הוועד המנהל בעמותת "בימת קדם", שהפעילה תיאטרון והוצאת הספרים בשם זהה.
בשנים 2005–2017 כיהנה כחברת הוועד המנהל בעמותת ״הכיוון מזרח״ - כתב עת לספרות, לתרבות ולאומנות.
בשנים 1994–2007 כיהנה פרומצ'נקו בתפקיד מנכ"לית מגזין הרכב ""אוטו" וניהלה את ההוצאה לאור של המגזין ואת אתר האינטרנט שלו. נוסף על כך הפיקה את תוכנית הטלוויזיה "אוטו בראש" אשר שודרה בערוץ הספורט בשנים 2001–2002. החל משנת 2007 מכהנת בתפקיד נשיאת קבוצת "אוטו".
בשנת 1979 נישאה אנה לדני פרומצ'נקו ולהם שני ילדים.

על יצירתה

מתוך דבריו של האוצר ניר הרמט על עבודותיה של פרומצ׳נקו:
"אנה בוחנת בעבודתה את הקשר בין החזות של דימויים ודמויות למטא-פיזיקה שלהם. העבודות בוחנות את הקשר שבין מסמן למסומן ומבקשות לערער את תבניות הידע המוכרות.
הצבת האובייקטים ופיזורם בקומפוזיציה על גבי הקנבס או הנייר נועדו לשבש את אבחנת והבנת המציאות של הצופה ולהרחיב אותן. האובייקטים מבקשים להסיט את הצופה בעבודה מההיגיון הראשוני שלה.
זוהי שפה ציורית הפועלת במקביל בשני מישורים - מחד, האובייקטים המצוירים מוכרים ומתיישבים על תבניות ידע קודמות המאפשרות זיהוי מיידי, ומאידך, זהו ציור הנושא תחבולה אשר מפירה את עיקרון ההמשכיות והידע ההגיוניים ויוצרת לעצמה מנגנון של קטיעת הרצף. האובייקטים המושאלים מן המציאות משמשים כקטליזטור על מנת להנכיח מצבים מנטאליים, להאיר רגע פרוזאי ולהפוך אותו לרוחני, לנשגב. במידה רבה זוהי פנטזיה המכחישה את עצמה.
העבודות מחלצות את האובייקטים מהקשרם האמיתי, משבש את הייצוג של המציאות, מפקיע את הדימוי ממשמעותו ומציע מבט אחר, סימבולי, על דימוי אשר במבט ראשון נראה בנאלי – מנורה, כיסא, דמויות, מקטעי מציאות. אך למעשה הציור מתאר תפיסת עולם, מנגנון פנימי של הרעיון עצמו, לא של זה הנראה לעין."
יונתן (מושב)

היסטוריה

היישוב הוקם בגולן על ידי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, יחד עם ארבעה יישובים נוספים. הוא הוקם בתגובה לגינוי הציונות באו"ם. חברי הגרעין המייסד היו חבריו לגרעין הנח"ל של יונתן רוזנמן, ומיד לאחר תום המלחמה התארגנו המייסדים להקמת יישוב לזכרו. ב-1975 נוסד היישוב באופן זמני בתוך שטחי הקיבוץ מרום גולן, וכשנה אחר כך עבר לתל פארג'. רק ב-1978 עבר היישוב לאתר הקבע שלו.

גאוגרפיה

אתר הקבע נמצא בגובה של 570 מטרים מעל פני הים, סמוך לנחל תנוריה, לעין תנוריה, לעינות פחם ולגלגל רפאים.
היישוב נמצא שבעה קילומטרים מהגבול בין ישראל וסוריה, סמוך למושב קשת, גם הוא מושב שיתופי של תנועת הפועל המזרחי.

אוכלוסייה

תושבי היישוב הם חניכי תנועת בני עקיבא. נכון לשנת 2018 התגוררו ביישוב כ-600 תושבים, מהם 350 ילדים (כ-120 משפחות). רב היישוב הוא הרב ישי סמואל, ראש כולל ההלכה בישיבת הגולן.

כלכלה

כלכלת היישוב מתבססת על מטעי תפוחים, שזיפים ועל גידול ענבים להפקת יין. ליישוב מטעי מנגו ופסיפלורה בבקעת בית צידה וגידולי שלחין (כותנה, תירס, עגבניות לתעשייה, חיטה ובקיה). ליישוב שטחי מרעה, לולים ורפת - השנייה בגודלה בארץ (2007) שתוצרתה, החלב, נשלחת לתנובה. כמו כן, היישוב היה שותף, יחד עם ארבעת היישובים הדתיים האחרים בגולן (רמת מגשימים, אבני איתן, נוב, ואלוני הבשן), בהקמת בית המלון המצליח על חוף הכנרת (אבל בשטח המועצה האזורית): "כינר - גליל". בהרחבת היישוב מתגוררים בעלי מקצועות חופשיים שונים - רופאים, מורים ועוד.
אלכסנדר לויצקי

שנים מוקדמות

אלכסנדר לויצקי נולד בירושלים ב־1940 לשרלוטה ויעקב לויצקי. הוא למד כימיה באוניברסיטה העברית בגבעת רם (1963) וסיים דוקטורט בכימיה (ביופיזיקה וביוכימיה) במכון ויצמן למדע בשנת 1968.

קריירה אקדמית

בשנת 1974 נעשה לויצקי פרופסור חבר באוניברסיטה העברית, וב-1976 מונה לפרופסור מן המניין באותו המוסד. במקביל, ב-1974 הוא מונה לפרופסור חבר במכון ויצמן למדע. לויצקי היה פרופסור אורח בחמישה מוסדות שונים בארצות הברית בין השנים 1974 ל-2002, והיה חלק מחבר העורכים של 13 כתבי עת מדעיים, ביניהם Science, בשנים 1993–1996. בנוסף, הוא עמד בראש החטיבה למדעי הטבע של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנים 2004–2007. רשומים מספר פטנטים בתחום הביוכימיה על שם לויצקי, והוא הוא לקח חלק בפרסום כ-340 מאמרים. אחד מהם, 'Tyrosine Kinase Inhibition: An Approach to Drug Development' התפרסם בכתב העת Science, הנחשב לאחד מכתבי העת היוקרתיים בעולם. לויצקי ייסד את פרס לויצקי, פרס לחוקרי אלגברה ישראלים, לזכר הוריו, שרלוטה ויעקב לויצקי. הפרס מוענק כל שנתיים מאד 1998 בחסות האגוד הישראלי למתמטיקה.

מחקרים

ב-1968, במסגרת עבודתו במכון ויצמן, פיתח לויצקי את אחת ההוכחות המובהקות לתאוריית ההתאמה המושרה (induced fit), העוסקת בתהליך הפעולה של אנזימים.
משסיים את עבודת הדוקטור, נסע להשתלם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במעבדתו של פרופ' דן קושלנד ופיתח עמו את תחום הקואופרטיביות והאלוסטריה, תכונות שונות של אנזימים. קושלנד ולויצקי הראו את מעורבות תופעת ה־half-of-the-sites reactivity והקואופרטיביות השלילית באנזימים וחלבונים העוסקים ברגולציה.
עם שובו לישראל המשיך לויצקי לעסוק בבקרה של חלבוני בקרה ובמקביל החל את עבודתו על מערכות של העברת אותות בתאים (Signal Transduction). במשך כ־20 שנה עסק במערכת בה חקר את מנגנון העברת האינפורמציה מקולטנים (רצפטורים) של אדרנלין לאנזים אדניליל ציקלאז (1974-1992). קבוצתו באוניברסיטה העברית הייתה הראשונה לזהות את הקולטן באופן כימי וביוכימי (1978) ולפענח את מנגנון העברת האינפורמציה מן הקולטן אל האנזים (1978–1982). בשיתוף עם קבוצה גרמנית, לויצקי וקבוצתו היו הראשונים לשחזר את מערכת העברת האינפורמציה מחלבונים נקיים במערכת ממברנלית סינתטית (1982–1986).
החל משנת 1985 עסק לויצקי במנגנוני העברת סיגנל של חלבונים סרטניים, במיוחד כאלה העושים פוספורילציה (זרחון) על טירוזין, אך גם על סרין ועל תריאונין. במסגרת זו פיתח אסטרטגיה חדשה לפיתוח תרופות אנטי-סרטניות ותרופות ספציפיות המבוססות על עיכוב מנגנוני הסיגנל ביוכימי המופעלים על ידי חלבוני הסרטן. על בסיס טכנולוגיות אלה קיימות בקליניקה כמה תרופות המראות מידה גדולה של הצלחה. בשנת 1996 הובילו מחקריו לפיתוח, על ידי חברת נוברטיס, של התרופה Gleevec המשמשת לטיפול בחולי לוקמיה.
יחד עם שמואל בנאי, דוד גרץ וגרשון גולומב, כולם מהפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית, פיתח לויצקי חומר וטכנולוגיה למניעת היצרות כלי דם (restonosis) לאחר טיפול בבלון ובתומכן (1992–2004). הטכנולוגיה והחומר נמצאים בפיתוח על ידי חברה בארצות הברית. בשנים האחרונות פיתח אסטרטגיה נוספת אשר נועדה לגרום להרס ממוקד של תאי סרטן על ידי הפעלה סלקטיבית של תוכנת התאבדות בתאים הסרטניים ולא בתאים הנורמאלים הסובבים אותם. אחת הטכנולוגיות הללו נמצאת בשלבי פיתוח קליני.
רקס וורנר

רקס וורנר (באנגלית: Rex Warner; ‏9 במרץ 1905 - 24 ביוני 1986) היה סופר, מתרגם, היסטוריון, ומשורר, אנגלי.

ביוגרפיה

וורנר נולד בגלוסטרשייר שבבריטניה, אביו היה כומר אנגליקני. למד באוניברסיטת אוקספורד את תורת הלשון והספרות האנגלית ולימודים קלאסיים, והורה מקצועות אלו בבתי ספר באנגליה ובמצרים. 
ב-1937, הופיע קובץ השירים הראשון שלו "שירים וסתירות", במיוחד בלט השיר "ארמייה בספרד" הלועג להתערבות הגרמנים והאיטלקים במלחמת האזרחים הספרדית. הרומן הראשון שלו "צייד אווזי הבר" מבטא את דעותיו הליברליות האנטי-פשיסטיות. הרומן עוסק בממשלה רודנית בדיונית שמופלת במהפכה הרואית. הרומן השני שלו "הפרופסור" פורסם סמוך למועד האנשלוס ולועג למנהיגים האוסטרים קורט שושניג ואנגלברט דולפוס. בתחילה העריץ וורנר את הקומוניזם, אולם הסכם ריבנטרופ מולוטוב אכזב אותו. הרומן "על מה נהרגתי?" משקף את דעתו הפציפיסטית. רומנים נוספים שלו הם "שדה התעופה", ו-"אנשי אבן". 
משנת 1945 עד שנת 1947 שימש כמנהל המכון הבריטי באתונה, ותרגם יצירות יווניות עתיקות לאנגלית. בין היתר תרגם את "תולדות המלחמה הפלופונסית" של תוקידידס, את "הלינקה" של קסנופון, וחלק מיצירותיהם של אייסכילוס ואוריפידס. בשנת 1960 פרסם את הספר "יוליוס קיסר הצעיר", שהוא אוטוביוגרפיה בדיונית של יוליוס קיסר. הספר זכה להצלחה רבה, ותואר בקרב המבקרים כ-"מבריק אינטליגנטי מעניין". תורגם לעברית באותה שנה ויצא לאור בהוצאת עם עובד. וורנר גם היה בין המתנגדים למלחמת ווייטנאם. בשנת 1962 מונה לפרופסור באוניברסיטת קונטיקט ופרש לגמלאות לאחר 11 שנים. 
נישא בשנת 1929 לפרנסיס קאמיר, והתגרש ממנה בשנת 1949. ונישא לאשתו לשעבר של ויקטור רוטשילד, הוא התגרש גם ממנה ונישא בשנית בשנת 1966 לקאמיר.
סמית'סון טננט

קורות חייו

טננט נולד ב-1761 בעיירה סלבי (Selby) שבמחוז יורקשייר שבאנגליה. הוריו היו הכומר קלברט טננט ומרי דונט. אביו נפטר כשהיה בן 10, אמו נהרגה בתאונת רכיבה כשהיה בן 20. בגיל 21 ירש את אחוזת הוריו שהכנסותיה פטרו אותו מדאגות פרנסה. כנראה בשל כך לא עבד מעולם כרופא. ב-1793 עבר לגור בלונדון. ב-1796 רכש אחוזה חקלאית בעיירה במחוז סאמרסט, ומאז חלק את זמנו בין ביתו בלונדון לאחוזתו הכפרית. ב-1813 התמנה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת קיימברידג'.
טננט לא נישא מעולם.
ב-1815 נהרג במהלך חופשה בצרפת, בתאונת רכיבה בעת סיור עם הגנרל בילוב בבולון-סור-מר שבמחוז פה-דה-קאלה.

השכלתו

ב-1781 החל לימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו. אולם באוקטובר 1782 עבר ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' בקריסט קולג'. בקיימברידג' היה במעמד של Fellow Commoner כלומר תלמיד שזכאי להטבות של חבר fellow למשל ישיבה ליד ה"שולחן הגבוה" (High table). בסוף-1786 עבר לעמנואל קולג'. שם למד כימיה ובוטניקה. ב-1788 קיבל תואר MB, וב-1796 השלים למודי רפואה וקיבל תואר MD. בקיימברידג' הכיר את ויליאם הייד וולאסטון שאתו קיים כל חייו שיתוף פעולה מדעי הדוק.

גילוי היסודות אוסמיום ואירידיום מקבוצת הפלטינה

עניינו של טננט בפלטינה החל עוד בהיותו סטודנט בקיימברידג'. מאוחר יותר עבד יחד עם ידידו וולאסטון על מחקר קבוצת הפלטינה. לשם כך רכשו יחד, בשנת 1800, כמות גדולה של בצר פלטינה. וולאסטון עבד על מרכיבי הבצר המסיסים במי מלך וגילה את היסודות פלדיום ורודיום. טננט עבד על האבקה השחורה שנשארה לאחר הטיפול במי המלך. הדעה המקובלת הייתה שהיא מורכבת מגרפיט, אולם טננט הסיק על פי הצפיפות הגבוהה שלה, שמדובר במתכת ולא בגרפיט. בקיץ 1803 גילה שמדובר בשני יסודות מתכתיים, בלתי מוכרים עד אז, האוסמיום והאירידיום. את הגילוי הציג בפגישה של החברה המלכותית ב-21 ביוני 1804.

קשרים מדעיים

טננט עמד בקשר עם גדולי הכימאים של תקופתו. ב-1784 נפגש עם הכימאים השוודיים המובילים קרל שלה ויוהאן גאן ועם הכימאי הגרמני לורנץ פון קרל. ב-1786 נפגש עם הכימאי הצרפתי קלוד ברתולט, שהיה שותף עם לבואזיה בהמצאת השיטה למינוח חמרים כימיים. ואולי גם נפגש עם לבואזיה עצמו. ב-1812 הכימאי השוודי הידוע ברצליוס ביקר אצלו בחווה בסומרסט.
עומרי סגל

ביוגרפיה

עומרי סגל נולד בנהריה לנורית ומריאן סגל. בגיל 13 התחיל את דרכו בתחום כאשר הקליט והפיק בביתו. לאורך השנים עבד והפיק אמנים צעירים. בהמשך היה ממקימי להקת Deomlition, בה ניגן על התופים, יחד עם אדיר קולונה, מעוז קין ורם בולטניקוב. סגל מפיק, מקליט וכותב את כל שיריו בעצמו, באולפני זיפי שבמרכז ישראל. בנוסף אחראי על הפקות של אמנים רבים ומוכרים.
בתחילת 2012 הוציא סגל את אלבומו הראשון "נלחם בשביל עצמי" שאותו הפיק. האלבום יצא לאור תחת הלייבל תאקט (T.A.C.T) וזכה להצלחה גדולה בהיפ-הופ הישראלי.
באלבום התארחו איזי, סקיי, סטטיק, בוקה, יוזי, הוריקיין, KYD, איציק קרייף, האידיוטים, שאקה, אדיר קולונה, בלאקאאוט ופז ייני.
בשנת 2013 הוציא סגל את להיט המועדונים "לוקו ויין" יחד עם אלון דה לוקו, סטטיק, בומרנג ואור דה לוקו בתו של אלון. באותה שנה החל בהקמת הלייבל Allcni בו הראפרים רון נשר, סטטיק, יוזי, הוריקיין ובומרנג. לייבל זה התפרק לאחר תקופה קצרה. 
ב-2014 הוציא סגל את הלהיט "פותחת תיק" יחד עם די ג'יי צביקה ברנד, רון "סקיי" נשר וג'הבי שעשה שמות בעולם, במדינות רבות ביניהן ברלין, אוקראינה ורוסיה. 
באוגוסט 2015 החל עומרי לעבוד עם הזמרת נועה קירל, והפיק לה את שיר הפריצה שלה "קילר" שזכה ללמעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-22 בנובמבר 2016 הוציא דואט עם הזמר הים תיכוני - מזרחי  ליאור נרקיס בשם "אחת כמוך" שהפך במהרה ללהיט.
ביוני 2017 הוציא "69" את השיר "הלו מאמי" ביחד עם איתי לוי ו-HEVI LEVI שהפך את הרשת והגיע ללמעלה מ-6 מיליון צפיות ביוטיוב.
באותה שנה הפיק עומרי את שיר הנושא לסדרה "רוצה להיות זמרת" ביחד עם עדי לאון. 
באוגוסט 2017 הוציא עומרי דואט ביחד עם הזמר רגב הוד בשם "מתגלגל", אותו כתב והלחין ביחד איתו הפזמונאי אופיר כהן.
בינואר 2018 הוציא "69" את השיר "אמרת לכולם לא" ביחד עם שקד קוממי, וכן את השיר "#דודוזר" ביחד עם רון נשר, בומרנג ועידן חיים.  
כיום עובד עומרי על אלבומו השלישי במספר, וכן עובד כמפיק.
הדיוויזיה ה-26 (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-31 במרץ 1817, כדיוויזיה ה-1 של צבא ממלכת וירטמברג, אולם ב-27 ביולי 1848 היא אוחדה עם הדיוויזיה הווירטמברגית ה-2 לדיוויזיה אחת, אשר השתתפה במלחמת אוסטריה-פרוסיה ולחמה בקרב טאוברבישופסהיים. ב-11 במאי 1868 פורקה הדיוויזיה, אולם יחידותיה לחמו במלחמת פרוסיה-צרפת, והשתתפו בקרב סדאן ובמצור על פריז. ב-18 בדצמבר 1871 היא הוקמה מחדש, וב-4 במרץ 1872 היא הפכה לדיוויזיה ה-26 בצבא הקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 (וירטמברג) במסגרת הארמייה החמישית, והשתתפה במערכה על הגבולות בבלגיה ובצרפת. בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בפולין והשתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב ובנסיגה הגדולה. באוקטובר 1915 הועברה הדיוויזיה לבלקן, שם השתתפה בלחימה בסרביה, ובדצמבר אותה שנה הועברה לחזית המערבית, שם השתתפה בקרב איפר השני, ולאחר מכן בקרב על הסום ובקרב אראס. בסוף 1917 היא נשלחה לחזית האיטלקית ונלחמה בקרב קפורטו. בשובה לחזית המערבית, שירתה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית של 1918 ובלחימה במתקפות הנגד של בעלות-הברית, כולל מתקפת מאה הימים, וב-8 במאי 1919 פורקה הדיוויזיה.