google/wiki40b huggingface dataset:
אביבית בלס ברנס

ביוגרפיה

בתם של גילה בלס (פרופסור לאמנות מודרנית), ושמעון בלס (סופר ופרופסור לספרות ערבית), נשואה לערד ברנס ואם לגלאל ברנס.
בוגרת המדרשה לאמנות ובעלת תואר שני באמנות פלסטית מאוניברסיטת פריז VIII.
ב-2005, חזרה לישראל לאחר שהות של 20 שנה בפריז.
הציגה בכ־70 תערוכות יחיד וקבוצה באירופה, אוסטרליה, וישראל.
תערוכת יחיד של יצירתה, "שטח מעבר", הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות, 2010 - 2011. (התערוכה לוותה בקטלוג).
עבודותיה נמצאות באוספים רבים פרטיים וציבוריים באירופה, ארצות הברית, קנדה וישראל.
זכתה בפרסים שונים בצרפת, ובפרס לאמן מצטיין מטעם המשרד לקליטת עלייה.

אודות יצירתה

מ-1992 ואילך העבודה של אביבית בלס ברנס מאופיינת בחומריות רבה ובצמצום צבעוני. כמו ב'מטבח' או ב'מעבדה' פרטית היא יוצרת תרכובות ייחודיות של חומריות בהירה שממחישה עומק, מרחק/קרבה, אור וצל, נפחיות ונוכחות של דימוי, ויוצרת מרחבים ציוריים שהם עוצמתיים ועדינים בו זמנית.
השימוש בחומריות עבה/תבליטית מקורו בזרם אמנות אירופאי הקרוי מטייריזם (matiérisme), ומיוחס לזרם ה'אנפורמל' (informel) המופשט באמנות. תחילתו בשנות ה-50 בצרפת עם יצירתם של ז'אן פוטרייה Jean Fautrier וז'אן דובופה Jean Dubuffet, בהמשך הוא מופגן בעיקר בעבודות של אנטוני טפייס Antoni Tàpies ואנסלם קיפר Anselm Kiefer. המטייריזם במהותו הוא ציור שעושה שימוש בחומרים לא מסורתיים כמו חול, אדמה, גבס, שעווה, זפת, עץ, אלמנטים צמחיים ואחרים, המאפשרים עיבוד תבליטי וחריטה.
הכתיבה מהווה גורם חשוב ביצירתה של אביבית בלס ברנס. היא כותבת סיפורים ושירים (פורסמו בעיתון 'דבר', ב 'עיתון 77' ובקטלוגים שונים) ובאורח טבעי מופיעה כתיבה גם בציוריה. לפעמים אפשר לקרוא את הכתוב בהם, ולקלוט את התכנים שהוא מציג, ולפעמים לא ניתן לפענח את הכתב המשורבט, אשר נוכח בציור כערך חזותי-רישומי, ובו בזמן מתפקד כמסמן המייצג את עולם הטקסט ומציע "קריאה" הלוך וחזור מהציור לכתיבה ולהפך. קריאה מסוג זה יוצרת תהליך התבוננות הנע על הציר שבין המוחשי למושגי וחוזר חלילה.
עבודתה של אביבית בלס ברנס ממוקדת בסדרות של ציורים. כל סדרה מטפלת ברעיון מסוים באמצעות דימויים חזותיים ומילוליים המאפיינים אותו. גבולות והגדרות של מקום וזהות מעסיקים אותה, כמו גם מצבים גבוליים ואמביוולנטיים הבאים לידי ביטוי בטיפול סדרתי בדימויים כגון: גשרים, בתים, סורגים, סירות, שברים, חלקי מפות גאוגרפיות, סדקים, חורים שחורים ולבנים, מכתשים ועוד. תוך כדי העבודה על נושאים אלה, אביבית בלס ברנס מרבה לבדוק קשרים בין מאגרי מידע ומורשת אמנותית, ומושגים כמו מקום פיזי ומטפורי, שפה ושייכות תרבותית. תולדות האמנות משמשות אותה כ-רדי מייד המספק מצע נרחב של דימויים ונושאי התייחסות. מתוך האינוונטר של יצירות אמנות, היא מסמנת ובוחרת דימויים, מוציאה אותם מסביבתם המקורית ושותלת אותם בתוך הקשר אמנותי חדש. כך, מתוך ריבוי השפות האמנותיות, ומעמדה של חירות סגנונית, היא מגבשת "שפת אם" ייחודית.
במקביל ולאורך כל תקופות עבודתה, היא עוסקת ברישום .
לקראת 2008 חלו תמורות ביצירה של בלס ברנס: לציוריה ה״לבנים״ חדרו מרקמים צבעוניים אקספרסיביים, חדורי משמעות וחיים, השרויים בהרמוניה ביצירות המייצגות את כתב ידה המוכר.

אוספים

אוסף חוזה מוגרבי Jose Mugrabi, בנק לאומי לישראל, גלריה משרד בתל אביב, גלריה ליטבק.
אוספים פרטיים בצרפת, שוודיה, בלגיה, אנגליה, גרמניה, קנדה, ארצות הברית וישראל.
אניס אלושי

קריירת מועדונים

אלושי נולד במיטרוביציה שביוגוסלביה דאז (כיום בקוסובו) למשפחה מוסלמית ממוצא אלבני. בגיל 8 משפחתו היגרה לגרמניה בגלל מלחמת קוסובו. ככדורגלן, הוא גדל במחלקות הנוער של אוברהונדם, בורוסיה דורטמונד ושפורטפרוינדה זיגן עד שבגיל 18 הצטרף למחלקת הנוער של פ.צ. קלן. בשנת 2004 הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון. ב-15 בדצמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה במשחק הליגה נגד פ.צ. קייזרסלאוטרן. בינואר 2007 חתם בוהן ויסבאדן בה שיחק עונה וחצי. בקיץ 2008 חתם בפאדרבורן 07 בה שיחק ארבע עונות.
בקיץ 2012 חתם בפ.צ. קייזרסלאוטרן, אך כבר בתחילת העונה קרע את הרצועה הצולבת וסיים את העונה כבר בחודש ספטמבר. בקיץ 2014 חתם לשנתיים בפ.צ. סנט פאולי. ביולי 2016 חתם בנירנברג ולאחר חצי עונה, בינואר 2017 הושאל למכבי חיפה.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, אלושי שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה, אך לא זכה ללבוש את מדי הנבחרת הבוגרת. בשנת 2013 הצהיר בראיון כי הוא מעוניין לייצג את אלבניה בשל מוצאו הקוסובני-אלבני, אך הוא לא זומן לנבחרת.
ב-13 בינואר 2014 נבחרת קוסובו קיבלה אישור מפיפ"א לקיים משחקי ידידות נגד נבחרות החברות בה. ב-5 במרץ 2014 אלושי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסובו בתיקו 0-0 נגד האיטי, משחק הבכורה של הנבחרת.

חיים אישיים

בדצמבר 2013 התחתן עם שחקנית הכדורגל הגרמנייה-קוסובנית פטמירה אלושי.
אל טאקר

קריירה

טאקר, בוגר האוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה, שיחק ארבע עונות בקבוצות שונות בליגת ה-NBA: סיאטל סופרסוניקס, סינסינטי רויאלס, שיקגו בולס ובולטימור בולטס ושנה אחת בקבוצת מיאמי פלורידנס מליגת ה-ABA. נבחר כבחירה השישית בדראפט של שנת 1967 והיה בחירת הדראפט הראשונה של סיאטל, שהצטרפה לליגה באותה השנה. בסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
לום

לוֹם (מהשפות הסלאביות, לדוגמה פולנית Łom; על פי האקדמיה ללשון העברית: קַנְטָר) הוא מוט ברזל בעל צורה ייחודית המשמש ככלי עבודה. השימושים העיקריים של הלום הם: פירוק ארגזים ומשטחי עץ, סיוע לפירוק והרכבה של חלקי מיכון כבדים ופריצה.
קיימים סוגים שונים של לומים. הלומים הקצרים (כ-50–80 סנטימטרים) הם לרוב בעלי קצה אחד המכופף בזווית הקרובה לזווית ישרה ובקצהו מעקר - מעין מזלג דו-ראשי המיועד לעקירת מסמרים. קצהו השני של הלום מכופף קלות וקצהו להב שטוח דוגמת מברג.
הלומים הארוכים, העשויים להגיע עד אורך של 1.80 מטר, הם לרוב ישרים. בקצה אחד של הלום קיים להב שטוח והקצה השני הוא לעיתים בצורת המוט, בצורת חוד, או בצורת גולה פחוסה המאפשרת להשתמש בו כעין פטיש.
ביחידות צה"ל שבהן נעשה שימוש בלומים ארוכים מקובל לכנות את הכלי "לום-חש"ן" או "מוט-לום".
הפעולה של הלום מבוססת על עיקרון המנוף, מכשיר המנצל את פעולת המומנט. באמרה המיוחסת לארכימדס נאמר: "תנו לי נקודת אחיזה ואוכל להזיז את העולם". כח הפועל בקצה זרוע ארוכה מאפשר הזזת גוף שמשקלו גדול.
קרלון בראון

קריירה

בראון החל את קריירת הכדורסל בתיכון על שם מרטין לותר קינג בעיר הולדתו ריברסייד, לפני ב-2007 לשחק במכללת יוטה. לאחר 3 שנים עזב את המכללה, והצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קולרדו, הקולרדו באפלוס מליגת ה Pac-12, בשנה שלאחר מכן. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה בטורניר, כשהוא נבחר לשחקן המצטיין ולחמישיית העונה. בראון סיים את הטורניר עם ממוצע של 12.6 נק', 3.8 ריב', ו-2.0 אסיסטים למשחק. בכך עזר לקבוצה להעפיל אל טורניר אליפות המכללות בכדורסל של ה-NCAA. הייתה זאת העפלה ראשונה של קולורדו מאז 2003, והקבוצה הודחה בסופו של דבר בסיבוב השלישי.
בשל הצטיינותו בטורניר המכללות, הוזמן בראון למספר מחנות קדם עונה של קבוצות NBA. הוא חתם בקבוצת גולדן סטייט ווריורס בספטמבר 2012, אך נופה ממנה לאחר חודש. בסופו של דבר שיחק במהלך עונת 2012/13 בשתי קבוצות מליגת הפיתוח של ה-NBA, סנטה קרוז ווריוז ואיידהו סטמפיד. שם גם פגש את חבריו העתידיים לקבוצה, ג'סטין הרפר וג'וש אוואנס.
ב-11 באוגוסט 2013 חתם בקבוצת הפועל תל אביב, קבוצתו המקצוענית הראשונה בקריירה. הוא היה הזר הראשון שהוחתם במהלך הקיץ, ובלט במהרה. מן השלבים הראשונים של העונה התגלה כשחקן מפתח, וכספק הנקודות העיקרי של הקבוצה. בסיום העונה הסדירה דורג במקום הראשון בדירוג מלך הסלים עם ממוצע של 19.6 נק' למשחק, ובמקום ה-4 בדירוג המדד למשחק. בכך היה מהזרים הבולטים בליגה, ואף הוזמן למשחק האולסטאר הישראלי.
בסיום העונה חתם בבאמברג, אחת הקבוצות הבכירות בבונדסליגה הגרמנית, לעונה אחת.
ב-16 ביולי 2015 חתם לעונה אחת ברטיופארם אולם הגרמנית. 
ב-14 בפברואר 2019 הודיע באופן רשמי על פרישתו מכדורסל. הקסגון - שיחה 17:50, 7 באוגוסט 2019 (IDT)
אמנות דיגיטלית

אמנות דיגיטלית או אמנות ממוחשבת, היא אמנות בה היוצר משתמש בעזרים דיגיטליים כגון מחשב או מצלמה דיגיטלית ליצירה. ישנם סוגים רבים של אמנות דיגיטלית כגון אמנות פרקטלית, איור ממוחשב, צילום דיגיטלי ומידול בתלת-ממד.

האמנות הדיגיטלית התחילה להתפתח במחצית השנייה המאה ה-20 על ידי חלוצים בתחום כגון פול בראון, הרולד כהן ודייוויד אם. הם יוצרים שעסקו בתחומים אחרים כגון: מתמטיקה, טכנולוגיה ומדע. האמן הבריטי הרולד כהן (1928-1987), חי בארצות הברית ועסק בעיצוב ובניית רהיטים. הוא התמודד עם סוגיות מדעיות שונות והשלכותיהן על האומנות. לכן, הוא היה הראשון ליצור אומנות מחשב הנקראת - אומנות דיגטאלית. אט אט, הוא החל לפתח תוכנות מחשב שיוכלו ליצור אומנות מסוג כזה. גם פול בראון עסק באומנות המבוססת על מדע וטכנולוגיה. בשנת 1984 הוא הפך למייסד של המרכז הלאומי לאומנות דיגיטלית ועיצוב באנגליה. מאוחר יותר בשנת 1994 הוא התמנה לפרופסור לאומנות וטכנולוגיה באוניברסיטת מיסיסיפי.
דייוויד אם בשנות ה-70 למד ליצור אומנות באקדמיה של פנסילבניה בפילדלפיה. העבודה הראשונה נוצרה בשנת 1975. יצירותיו יצרו מגוון רחב של סימולציות מחשב למטרות שונות הנחשבות כיום לפורצות דרך בטכנולוגיה דיגיטלית. כיום היא אחת מסוגי האמנות הנפוצים בעולם.
מבקריה של האמנות הדיגיטלית טוענים כי זוהי אמנות הנוצרת בלחיצת כפתור, בדומה לטענות שהועלו כלפי אמנות הצילום בתחילת דרכה. בפועל, יצירה דיגיטלית דורשת מיומנות טכנית ושעות עבודה רבות.
היצירות הראשונות בתחום נעשו באמצעות תכנות מחשב והיוצרים היו מתכנתי מחשבים. כיום, בזכות תוכנות כגון אדובי פוטושופ (Adobe Photoshop), קוראל פיינטר (Corel Painter) ומאיה (Maya), העבודה האמנותית נעשתה אינטואיטיבית יותר ונגישה ליוצרים רבים יותר והפופולריות שלה עלתה. חלק מהתוכנות שנכתבו לצורך יצירת פריטי אמנות דיגיטלית נכתבו על ידי קבוצת ACiD Productions.
גברת פלפלת

תקציר העלילה

גברת פלפלת חיה בכפר קטן עם בעלה. היא עונדת כפית קסמים קטנה בשם "כפינה" סביב צווארה שמפעם לפעם מכווצת אותה לגודל הכפית, אשר אינה מתכווצת ביחד איתה ולכן היא חייבת לסחוב את הכפית איתה על גבה כשהיא במצב מכווץ. היא תמיד חוזרת לבסוף לגודלה המקורי לאחר זמן מה. ליכולת המיוחדת הזו יש את היתרונות שלה - היא יכולה לתקשר עם בעלי החיים ונהנית מהרפתקאות ביער. בדרך זו היא יוצרת חברויות חדשות ומעניינות. היא חברה טובה של צופי, ילדה קטנה ומסתורית שחיה לבדה ביער עם חורפן המחמד שלה. כמו כן היא גם חברה של משפחת עכברים. גברת פלפלת לא יכולה לגלות לאף אחד את סודה או להציג את עצמה כאשר היא מכווצת, מה שהופך לעיתים למשימה מאוד קשה.

שיר הנושא

את שיר הנושא והסיום שרה חני נחמיאס, ואת מילות השירים כתבה לאה נאור. הלחן הוא הלחן של הפתיח המקורי ביפנית מאת קיוהי צוצומי.
בשונה מתוכניות אחרות, מילות הפתיח שונות ממילות הסגיר. מילות הפתיח מתחילות ב"מה קורה איתי? לי קוראים פלפלת" בעוד מילות הסגיר מתחילות ב "אני אישה קטנה מאוד ושמי פלפלת".
טוביה סולמי

ביוגרפיה

טוביה סולמי נולד בשכונת התקווה בתל אביב. למד היסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1965-1969 ערך את הביטאון "אפיקים" שהקים, בין השאר, לצד יוסף דחוח-הלוי, ומאז משמש כחבר הנהלה ומערכת. הנהיג את המאבק בדבר חטיפת ילדי תימן ב-1966, והיה חבר בוועדה הציבורית שעסקה בעניין זה. ב-1967 השתתף במאבק תושבי תוחלת שעל חורבותיו נבנה כפר חב"ד. בין השנים 1969-1993 עבד כמזרחן במשרד הביטחון. חבר הנהלה בעמותות "אעלה בתמר" ובית מורשת יהדות תימן בראש העין. מאז 1966 סולמי מנהל את בית יהודי תימן בפתח תקווה. זוכה פרס שבזי לשירה לשנת תשס"ה 2005. יקיר העיר פתח תקווה לשנת תשע"א.
פרנסואה ארנסט מאלאר

לימודים ומחקרים בגאולוגיה

מאלאר נולד בשנת 1833 בעיירה שאטונף-סיר-שר (Châteauneuf-sur-Cher) שבמחוז שר שבחבל סאנטר-עמק הלואר במרכז צרפת. ב-1851 החל ללמוד באקול פוליטכניק וב-1853 עבר ללמוד בבית הספר הלאומי למכרות (École nationale supérieure des Mines) שבפריז וסיים ב-1856 כבעל תואר מהנדס מכרות. מ-1859 ועד 1872 הוא לימד גאולוגיה, מינרלוגיה, פיזיקה ותורת המכרות בבית הספר למכרות שבסנט אטיין (École des Mines de St-Étienne). את חופשת הקיץ של השנים 1859 ועד 1867 ניצל מאלאר להכנת מפה גאולוגית של המחוזות ויין עילית (Haute-Vienne) וקרז (Creuse) שבחבל לימוזן (Limousin). במפות אלו הופיעה לראשונה ההפרדה בין סוגי הגרניט השונים לבין סלעים כדוגמת הגנייס והשיסט. עוד בשנת 1858 חשף מאלאר את קיומה של שכבת בדיל במונטברה (Montebras) שבחבל קרז. בעקבות הגילוי נפתח במקום מכרה שבו כרו בדיל ואחר־כך ליתיום מתוך האמבליגוניט והמונבראסיט, שני מינרלים העשירים בליתיום. ב-1870 ערך מאלאר יחד עם אדמון פוקס (Edmond Fuchs‏ 1889-1837) סיור גאולוגי בצ'ילה שנקטע בשל מלחמת צרפת פרוסיה. מאלאר ופוש הראו כי האקלים בחצי הכדור הדרומי בתור הרביעון היה זהה לאקלים בחצי הכדור הצפוני ולפיכך את הסיבות לאחידות זו יש לחפש בתופעות קוסמולוגיות.

חייו האישיים וכיבודים

מאלאר תואר על ידי מכריו כצנוע ועניו. אחד ממכיריו סיפר כי בשהותו בסנט אטיין הוצעה לו משרה רווחית בתחום המטלורגיה והוא דחה אותה מניה וביה בהעדיפו להקדיש את חייו למדע גם אם יישאר עני. על חייו האישיים ידוע מעט מאוד מעבר לעובדה שמעולם לא נישא וכי העדיף להתבודד. למעט כשהנושא נסב סביב קריסטלוגרפיה הוא סירב לדבר על עבודתו והוא התלהב מהתועלת שהתגליות המדעיות מביאות לאנושות ולא היה לו משנה אם התגליות האלו יוחסו לו או לאדם אחר.
הכבוד והפרסום להם זכה הגיעו באיטיות גם אם לא חיפש אחריהם. ב-1879 נבחר לנשיא החברה המינרלוגית של צרפת (société minéralogique de France) וב-1885 לנשיא החברה הגאולוגית של צרפת (Société géologique de France). ב-1886 מונה למפקח הכללי של בית הספר הלאומי למכרות. וב-1888 קיבל את אות לגיון הכבוד בדרגת קצין ותואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת בולוניה. ב-1890 נבחר לנשיא החברה הצרפתית לפיזיקה (Société française de physique) וב-1890 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים. 
מאלאר מת בפריז ב-1894. על שמו נקרא המינרל מאלארדיט - (Mn²⁺(SO₄)•7(H₂O.
זנבתנאים

מאפיינים

לזנבתנאים לרוב עור קשיח בולט, שני סנפירי גב ללא קוצים בקצה, חריצי זימים קטנים ופה רחב שקרוב לעיניים. רובם משוטטים בקרקעית וניזונים ממינים קטנים יותר כסרטנים, רכיכות ודגים. אחרים משייטים ברחבי האוקיינוסים ושולים טרף קטן המסננות שבפיהם. חלקם הם גם טורפים אורבים הממתינים לטרף ואז בולעים אותו, אך באופן כללי הם נוטים שלא לנוע מהר כמו שאר הכרישים.
חלק מבני הסדרה הם מטילי ביצים, בדרך כלל במים רדודים וחלקם משריצי ולדות.
הגדול שבבני סדרה זו הוא הדג הגדול ביותר בעולם - כריש לווייתני (Rhincodon Typus) שאורכו עד 12.5 מטר ומשקלו 20 טון.
תכלת (כתב עת)

תכלת: כתב עת למחשבה ישראלית הוא רבעון שיצא לאור על ידי מרכז שלם בשנים 1996–2012.

היסטוריה

באוגוסט 1996 יסדו יורם חזוני, דוד חזוני, דניאל פוליסר ואופיר העברי את כתב העת של מרכז שלם - "תכלת". כתב העת ראה אור גם בגרסה אנגלית בשם Azure: Ideas for the Jewish Nation. העורך הראשי הראשון של העיתון היה אופיר העברי, אך בהמשך שימשו כל ארבעת המייסדים כצוות עריכה והחל מ-1999 הצטרף לצוות העריכה גם אסף שגיב. ב-2005 שימש גם מיכאל אורן כאחד מצוות העורכים. בשנים 2004–2007 העורך הראשי של כתב העת היה דוד חזוני, ובשנים 2007–2012 מילא אסף שגיב את התפקיד.

על כתב העת

"תכלת" כלל מסות מקוריות ומאמרי ביקורת בענייני הגות יהודית ופילוסופיה כללית, מדיניות ציבורית, מגמות תרבותיות והיסטוריה של עם ישראל. בנוסף, תרגם כתב העת מאמרים קלאסיים בנושאי פילוסופיה, מחשבה מדינית ותרבות. משמעות השם "תכלת" נובעת מהחשיבות הסמלית של פתיל התכלת בציצית במסורת היהודית.
המאמרים שהתפרסמו בכתב כעת ביטאו בדרך כלל עמדה ימנית מבחינה פוליטית, שמרנית מבחינה תרבותית ונאו-ליברלית מבחינה כלכלית. אורי רם הגדיר את כתב העת "לאומני". לעומתו, אסף שגיב העורך תיאר את עיתונו כך: "אנחנו לא ביטאון ואין לנו אידאולוגיה רשמית כלשהי. 'תכלת' הוא סופרמרקט של דעות. אנחנו לא מזוהים פוליטית ואין לנו עניין בזיהוי כזה. אנחנו רוצים להביא קולות מכל קצווי הקשת, כולל קולות ביקורתיים ורדיקליים, כל עוד הם מנוסחים היטב ומציגים רעיון מעניין ומאתגר".
"תכלת" תיאר את עצמו כ"במה לחשיבה מקורית בעניינים הנוגעים לעם היהודי ולמדינת ישראל" ואפיין את כותביו כ"מגוון רחב של כותבים צעירים ומנוסים, המאוחדים במחויבותם לביסוסה של מדינת ישראל כמדינה חזקה, יהודית וחופשית, ולקיומה של מסורת יהודית עשירה ומשגשגת."
תקציבו השנתי של כתב העת היה גבוה בהרבה משל כתבי עת מקבילים בישראל ועמד על כחצי מיליון דולר.
ב-2011 יצא לאור בהוצאת כנרת הספר "חקירות ודרישות", שאיגד בתוכו מבחר מאמרים בנושאים שונים מבין גליונות "תכלת".
בפברואר 2012 הופיע הגיליון האחרון של כתב העת. בדברי הסיכום שהופיעו במאמר המערכת באותו גיליון נכתב כי "צרוף מצער של נסיבות אינו מאפשר לנו להמשיך להפיק את המוצר האיכותי שהתרגלתם לקבל".
עם הוצאתו לאור של כתב העת "השילוח" ב-2016 על ידי קרן "תקווה" בישראל, הוצג כתב העת החדש כמי שמבקש להמשיך את המפעל האינטלקטואלי של "תכלת"; הארכיון המקוון של "תכלת" מועבר בשלבים לתוך אתר "השילוח".
דלתא בלוז

דלתא בלוז (באנגלית: Delta blues) הוא שם כולל לסגנון בלוז-קאנטרי שהתפתח, בשנות העשרים של המאה העשרים, באזור הדלתא של מיסיסיפי. לאזור זה הובאו ראשוני העבדים מאפריקה על מנת לעבוד בחוות החקלאיות הרבות במקום. סגנון הדלתא בלוז כשלעצמו, משמעו הוא זמר המלווה את עצמו בנגינה בגיטרה אקוסטית או גיטרת סלייד. אם כי מוכרות גם תזמורות שליוו זמר או זמרת. נושאי השירים הם בדרך כלל העוני, העבודה הקשה, הנדודים והאהבה. הטקסטים לרוב דו-משמעיים, ציניים ומתובלים בהומור. הלחן בנוי על בלוז 12 תיבות.
העוני, הצפיפות והעבודה הקשה חיזקו את הצורך במפלט ובבידור. בסופי שבוע הרבו נגנים מזדמנים לבלות את הזמן בחוות החקלאיות ולנגן בפני קבוצות קטנות. לנוכח אילוצי מקום וזמן, נגן גיטרה היה הבחירה הטבעית.
האיש המזוהה יותר מכל עם סגנון הדלתא בלוז הוא צ'ארלי פטון. פטון לא המציא את סגנון הדלתא בלוז. בשל האופי המקומי והספונטני של המוזיקה מוזיקאים שלא הקליטו נעלמו כעבור זמן או פשוט לא יצאו מתחומם. בשנות השלושים נשלח חוקר הפולקלור אלן לומקס על ידי ספריית הקונגרס האמריקני על מנת להקליט את המוזיקאים והצלילים ההולכים ונעלמים באזורי דרום ארצות הברית. הודות למאמץ זה חלק מאותה מוזיקה נשאר מתועד ומוקלט.

המוזיקה של השטן

המוזיקאי הנודד, שמסתובב עם גיטרה ונע בשולי הדרכים המאובקות של הדרום הלוהט, מופיע לפני עובדי החוות החקלאיות ואז נעלם כלעומת שבא תרמו ליצירת הילת מסתורית ורומנטית. אחת האגדות הנפוצות מספרת על נגנים (כגון רוברט ג'ונסון וטומי ג'ונסון) שמכרו את נשמתם לשטן בצומת-דרכים (Crossroads) בתמורה ליכולת נגינה פלאית. כמו כן נפוצו סיפורים על מוזיקאים שבעברם היו רוצחים כמו לדבלי, סקיפ ג'ימס וסן האוס. העובדה שמרבית המוזיקאים נשאבו לתוך תלאות השפל הגדול נעלמו ונשכחו רק העצימה את המיתוס מסביב למוזיקה הדלתא בלוז.
לכינוי "המוזיקה של השטן" תרמה גם העובדה ששורשי המוזיקה היו בספיריטואלס שהושרו בכנסייה, אך התכנים היו חילוניים ואף בוטים וגסים. לעיתים הושר טקסט חילוני על בסיס לחן של מזמור דתי, גם הלחן עצמו נוגן באופן מתריס. מובן שהנגנים שעשו זאת נתפסו כמחללי קודש והמוזיקה שלהם שטנית.
בשנות השישים, כשמעט מאוד היה ידוע על שורשי הבלוז וסגנון הדלתא בלוז היה נחלתם של כמה מעריצים שעדיין החזיקו באותם תקליטים נדירים משנות השלושים, כמה מאותם אספנים וחוקרי מוזיקה החליטו לנסות ולאתר את מיקומם של אותם מוזיקאים מאזור הדלתא. כך שעד אמצע שנות השישים הועלו מתהום השכחה כמה מהמוזיקאים המרכזיים של שנות השלושים. מוזיקאים כמו: בוקה וייט, סקיפ ג'ימס, סן האוס, מיסיסיפי ג'ון הארט, מיסיסיפי פרד מקדואל ואחרים. מרבית המוזיקאים הופיעו בפסטיבל הפולק של ניו פורט ותרמו לעניין המחודש שגילו האמריקאים באותה מוזיקה נשכחת.
אוניברסיטת פרוג'ה לזרים

אוניברסיטת פרוג'ה לזרים (באיטלקית: Università per Stranieri di Perugia) היא אוניברסיטה בעיר פרוג'ה שבאיטליה. זוהי אחת משתי האוניברסיטאות היחידות באיטליה המיועדות לתלמידים זרים (כלומר שאינם איטלקים), השנייה נמצאת בסיינה.
את האוניברסיטה ייסד בניטו מוסוליני בשנת 1921, אולם החלה לפעול כמוסד אקדמי לאחר 1925. ניתן לראות את הקמת האוניברסיטה בתקופת הפשיזם כחלק מאמירה פוליטית-חברתית שמטרתה הייתה "להפיץ בעולם את העליונות האיטלקית". האוניברסיטה היא כיום מוסד בבעלות פרטית, ומטרתה פשוטה יותר: "ללמד ברמה גבוהה את השפה האיטלקית ואת תרבות איטליה, לסטודנטים זרים מרחבי העולם".
בשנת 1992 הפכה האוניברסיטה לעצמאית. בנוסף ללימודי השפה האיטלקית מציעה כיום האוניברסיטה תארים בתחומים רבים בשפות אחרות ובמדעי הרוח, וכן קורסים רבים. אוניברסיטת פרוג'ה לזרים מהווה יעד משיכה לסטודנטים רבים מרחבי העולם, מכיוון שהיא מציעה קורסים אינטנסיביים הן באיטלקית והן בנושאים שונים אחרים, בטווחי זמן שונים, כולל קורסים קצרים.
בזכות קיומו של הסכם בולוניה, מזכים לעיתים קורסים קצרים שנלקחו באוניברסיטת פרוג'ה לזרים בנקודות זכות באוניברסיטאות אחרות באיחוד האירופי.
יער בוסאקו

עמדה גאוגרפית

יער בוסאקו נמצא בקצה הצפון-מערבי של הרי בוסאקו  במחוז חרכז של פורטוגל ומכסה שטח של 1050 דונם כשהוא מוקף בחומה שהיקפה הוא מעל 5 ק"מ.
ממדי הפארק הוא 1450 מטר  x    ‏  950 מטר, והוא נמצא בגובה של 190 עד 547 מטר. היישוב העירוני הקרוב ביותר הוא העיר קוימברה, עיר אוניברסיטאית עתיקה ובירת פורטוגל לשעבר. הפרגזיה הקרובה ביותר היא לוזו , עיירת נופש ידועה במעינותיה המינרליים.

האקלים

המיקרואקלים  מתאפיין בטמפרטורות נוחות, ערפילי בוקר תדירים ומשקעים כמעט כפולים לעומת הממוצע האזורי.

היסטוריה

יער בוסאקו יושב לראשונה במאה השישית על ידי נזירים ממנזר בנדיקטיני קרוב. כעבור חמש מאות שנה השתלט עליו הבישוף של קוימברה ובשנת 1628 העניק אותו כמתנה למסדר הכרמליטים היחפים. נזירים אלה בנו בתוך זמן קצר את מנזרם - Convento de Santa Cruz do Buçaco
("מנזר הצלב הקדוש מבוסאקו") , גידרו את יער בחומה ובנו את הראשון משערי החומה - שער קוימברה - Portas de Coimbra.
באותה תקופה הוציא האפיפיור  שני בולות:  אחת משנת 1622 שאסרה על נשים להיכנס ליער והשנייה, משנת 1643 שאיימה בנידוי את כל מי שהעז להזיק לעצים. את מילות שתי הבולות חרטו על לוחיות אבן שהוצמדו לקיר החיצוני של "שער קוימברה".
בסוף המאה ה-17 לאורך Via Sacra  לאורך  "ויה סאקרה"  (הדרך הקדושה) , שביל  תלול ומתפתל שהוביל מן המנזר אל הנקודה הגבוהה ביותר של היער Cruz Alta (הצלב הגבוה) נבנו קאפלות קטנות המסמלות את תחנות הוויה דולורוזה , של הפסיון של ישו ("תחנות הצלב"). אורך השביל והמרחקים בין הקאפלות נמדדו בקפידה על מנת לתאר את מסע הייסורים של ישו מהר הזיתים לגולגולתא.
בספטמבר 1810 שלוות המקום הופרעה על ידי קרב בוסאקו .  ארתור ולסלי, לימים הדוכס מוולינגטון, עמד בראש צבא אנגלי-פורטוגזי של למעלה מ-56,000 לוחמים קבע עמדה הגנתית בהרי בוסאקו  והצליח לעצור את התקדמותם של הצרפתים בפיקודו של המרשל אנדרה מסנה לתוך פורטוגל. ולינגטון לן במנזר בוסאקו בימים שקדמו לקרב.  עץ זית שבו קשר את סוסו עומד עדיין על תלו ונקרא "עץ הזית של וילינגטון". 
זמן קצר אחרי סגירת המנזרים בפורטוגל בשנת   1834 הבעלות  על יער וניהולו עבר למנהל הכללי של יערי הממלכה.  המקום ידע  מספר תמורות: שטח היער הורחב מ-900 דונם ל-1050, בתים מוזנחים שופצו ושוקמו, נשתלו מינים חדשים של עצים אקזוטיים, נבנה מעלה  מדרגות  משתפלות המובילות  אל המנזר ועוצבו מחדש למה שנקרא "פונטה פריה" - Fronte Fria - "הבאר הקר".מדרגות אלה מהוות אחד מהאטרקציות האדריכליות הבולטות של היער.
בשנת 1888  הוחרב חלק גדול מבניין המנזר כדי לאפשר את בנייתו של ארמון נאו-מנואליני מפואר. הארמון נועד תחילה להוות מקום מנוחה למשפחה המלכותית הפורטוגזית, אבל אחרי הרצח בליסבון של המלך קרלוש  וההפיכה ב5 באוקטובר 1910 הוא נהפך למלון יוקרתי, ארמון בוסאקו

סופת גונג

ב-19 בינואר 2013  הוכתה פורטוגל על ידי ציקלון בשם גונג.  נפלו אלפי עצים ומיליון בתים נשארו ללא חשמל. גם יער בסאקו ניזוק. מעל 40% מהיער סבל מנזקים. נפגעו גם הכנסיות והמנזרים שבו. מתוך 86 עצים מפורסמים של היער נפלו עשרה, ביניהם  הברוש  שנודע כ"ארז סאו ז'וזה"  שנשתל בשנת 1643. ו-6 נפגעו בצורה משמעותית.
וילם ואן מארן

תקופת מלחמת העולם השנייה

בסניף חברת אופקטה ברחוב פרינסנחראכט 263, הסתתרו בשנות מלחמת העולם השנייה והשואה שתי משפחות יהודיות: משפחת פרנק (אנה והוריה אוטו פרנק ואדית פרנק ואחותה מרגוט פרנק), ומשפחת ואן-פלס, וכן יהודי נוסף בשם פרידריך פפר. מרבית העובדים בבניין, כולל יאן חיס, ויקטור קוגלר, מיפ חיס, בפ ווסקאול ויוהנס קליימן היו שותפים לסוד וסייעו בכלכלת המסתתרים. שותף נוסף לסוד היה אביה של בפ, יוהנס ווסקאול אשר היה המנקה במחסני החברה ובנה עבור היהודים את המסתור. באביב 1943 לקה ווסקאול בסרטן סופני, והחברה שכרה את שירותיו של ואן מארן כמנקה החדש.
בשל אופיו הערמומי, איש מהמסתתרים ומעובדי החברה לא חיבב את ואן מארן מההתחלה. הוא נהג לגנוב מוצרים, ומהר מאוד החל לחשוד שיש דיירים סודיים בבניין. הוא בילה את רוב זמנו בניסיון לגלות מי מסתתר באגף הסודי של הבניין, ונהג להציב מלכודות קטנות כדי לגלות אם אנשים מסתובבים בו בלילות. אנה פרנק מזכירה אותו בתיעוב מספר פעמים ביומנה. 
בסביבות מאי או יוני 1944 הודיע ​​ואן מארן לידידו, למרט הרטוך, שהוא יודע שיהודים מסתתרים בפרינסנחראכט 263. ב-4 באוגוסט של אותה שנה, קיבל קצין האס אס יוליוס דיטמן מידע טלפוני על היהודים המסתתרים. חוליה של מתנדבים הולנדים בפיקוד קרל זילברבאואר הופיעה בפרינסנחראכט ועצרה את כל הקבוצה. כולם נספו, במחנות השמדה, למעט אוטו פרנק.
על פי עדויות מסוימות, ואן מארן היה מבולבל כאשר הופיעו מתנדבי משטרת הסדר, אם כי על פי עדויות אחרות הוא הצביע לזילברבאואר על המקום המדויק שבו הסתתרה משפחת פרנק. מנגד, מיפ חיס העידה שהוא סייע לה לאסוף מהרצפה את דפי יומנה של אנה פרנק ולהסתיר אותם.

האשמה

יוליוס דיטמן התאבד ב-1945, ולקח עמו לקבר את זהותו של המלשין. החשד נפל מיד על ואן מארן, שנחקר ב-1948. בחקירה, מסרו עובדי הבניין עדויות על התנהגותו המחשידה, כמו גם על מנהגו לפזר מלכודות ברחבי המחסן. מיפ חיס אף טענה שהוא התרברב באוזניה פעם שיש לו קשרים בגסטאפו. ואן מארן הודה שחשד שקורה בבניין דבר מה מוזר, אולם לא ידע כלל כי מסתתרים בו אנשים. הוא טען שפיזר את המלכודות רק כדי לתפוס פורצים שנהגו לפשוט על המחסן. טענה זו לא התקבלה בידי החוקרים, ומקובל כיום להאמין שוואן מארן כן ידע על המסתתרים. עם זאת, לא נמצאו הוכחות חותכות לכך שהוא אכן הסגיר אותם לידי הנאצים. בהליך משפטי שנערך בשנת 1949 זוכה ואן מארן מכל אשמה.
ב-1963 איתר צייד הנאצים שמעון ויזנטל את קרל זילברבאואר, אולם הוא לא ידע מי היה המלשין. מעצרו של זילברבאואר, גרמו לפתיחה מחדש של התיק, וואן מארן נחקר בשנית. גם הפעם לא נמצאו עדויות לכך שהוא היה הבוגד. כמו כן לא נמצאו עדויות לכך שהוא שנא יהודים או את משפחת פרנק. מיפ חיס חזרה בה באמונתה שוואן מארן היה הבוגד, והודתה שרק התנהגותו הלא-סימפתית גרמה לה לחשוב כך. אוטו פרנק גם כן יצא נגד האשמתו של ואן מארן, אולם בראיון אחר כן רמז שהוא היה הבוגד. ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד מותו באמסטרדם ב-28 בנובמבר 1971. 
עד היום לא הוכח בוודאות מי היה המלשין. חשודים נוספים הם לני הרצוג, טוני אהלרס, ונלי ווסקאול (אחותה של בפ). יש אף הטוענים שמשפחת פרנק נתפסה באקראי במהלך פשיטה למציאת תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה.