google/wiki40b huggingface dataset:
מייקל טרוקו

קורות חייו

טרוקו נולד בסן מתאו, קליפורניה ולמד בתיכון ג'וניפרו סרה. אביו של טורקו הוא שוטר ובעקבות כך גם הוא עצמו שאף להצטרף לשורות המשטרה. בקולג' השתתף בקורסי תיאטרון בד בבד עם לימודי משפטים. לימודי המשפטים לא צלחו והוא החליף את המקצוע הראשי לתיאטרון וקיבל תואר מאוניברסיטת סנטה קלרה.

קריירה

טרוקו הפך להיות שחקן טלוויזיה פעיל בסוף שנת 1990 בהופעה בתוכניות הטלוויזיה: מגע של מלאכים, בוורלי הילס 90210, ד"ר קווין רופאה במערב. הוא המשיך להופיע עד שנת 2000 בסדרות כגון: רפואה שלמה, CSI, CSI: מיאמי ועוד. הוא שיחק בתפקיד קופר לי במשך שישה פרקים בסדרה מגרש ביתי ב 2005 עד 2006.
בשנת 2002 כיכב טרוקו בסרט "אדון המשאלות 4: הנבואה התגשמה". ב-2004 שיחק בסרט הטלוויזיה "רומנטיקה מושלמת" לצד דסטין מיליגן. ב 2005 הוא הצטרף לסדרה "בטלסטאר גלקטיקה" בתור סמואל ט. אנדרס המכונה "לונגשוט" - שחקן פירמידה מפורסם שהפך למנהיג המחתרת בקאפריקה. לאחר היעלמותה של אשתו קארה "סטארבאק" ת'רייס הוא מצטרף לשורות הצבא כקצין, והופך לטייס ראפטור ווייפר. מתגלה כסיילון לאחר חזרתה. לאחר שנורה בראשו הוא הופך להייבריד ושולט בתפקודה של גלקטיקה ומטיס את גלקטיקה וספינות הצי הריקות אל השמש.
טרוקו גם השתתף בסרט הטלוויזיה "בטלסטאר גלקטיקה: התוכנית" ובסדרת הרשת: "בטלסטאר גלקטיקה: המחתרת".
בשנת 2008 השתתף כאורח בסדרות של רשת NBC: "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"המפץ הגדול" ובסדרה של רשת ABC - "קאסל" בשנת 2010. בערוץ USA השתתף בסדרה "Fairly Legal". בשנת 2011 השתתף טרוקו בסדרה "איך פגשתי את אמא" בשני פרקים. בשנת 2016 שיחק בסרט "שקט".
בשנת 2017 שיחק בסרט "איש הביי ביי", אימה-על-טבעית לצד קארי-אן מוס, ושיחק בסדרה של נטפליקס "הפוכים" בכיכובה של קתי בייטס. ב-2018 השתתף בסרט "לצוד את האויב", לצד ג'רארד באטלר.
טרוקו הוא גיטריסט בלהקה "Simpleworld".

חיים אישיים

ב-2 בדצמבר 2007, טרוקו היה מעורב בתאונת דרכים ביחד עם חברו כאשר מכונית הפרארי 360 בה נהגו בדרך מדינת קליפורניה מספר 1 במליבו, קליפורניה התהפכה. טרוקו נפצע קשה בתאונה וסבל משברים בעמוד השדרה בעוד חברו לא נפגע כלל. הוא העיד כי בעקבות פציעתו הוא איבד תחושה בזרועותיו. הוא חולץ במסוק ונותח בהצלחה.
טרוקו נשוי לשחקנית סנדרה הס.
בלוק 24

בלוק 24 היה בית בושת במחנה הריכוז אושוויץ I, ששימש לתגמול אסירים מועדפים. 
ב"בלוק 24" נאנסו נשים במהלך היום על ידי אסירים מועדפים. על פי מרבית העדויות, בשל חוקי הגזע שימשו במקום אסירות לא-יהודיות. המקום פעל בשנים 1943–1945 והוקם ביוזמת היינריך הימלר, שחשב שתגמול האסירים יביא להעלאת פריון העבודה במחנה וימנע הומוסקסואליות.
בספרו "בית הבובות", מתאר יחיאל די-נור (ק. צטניק) את סיפורה של אחות הגיבור, שאולצה לספק שירותי מין לחיילי הצבא הנאצי. על פי הספר, הנשים היו חייבות להעמיד פני נהנות - אחרת הן היו צפויות לעונש מוות.

הקמה ומטרות

בשנותיו הראשונות של מחנה אושוויץ, שימש בלוק 24 שהיה סמוך לכניסה הראשית, כמשרד הראשי של המחנה. נראה שהימלר, מפקד האס. אס, הוא שפיתח את הרעיון להקמת המוסד, כיוון שבמכתב שלו לקצין אס. אס מהיחידה הכלכלית, הוא הביע רצון לתגמל אסירים שהוא מרוצה מהם באמצעות שימוש בנשים. במכתבו כתב הימלר:
"אני רואה כהכרחי לגמול בנדיבות לאסירים שמתאמצים-במיוחד על ידי נשים בבית בושת"
— מכתב של היינריך הימלר שנשלח אל חטיבת הרווחה של ה-SS
קצין האס. אס העביר את הוראות המטה אל פקודיו וכך נפתח בית הבושת של אושוויץ. 
לאסירים אשר הנאצים היו מרוצים מהם הוענקו תלושים בהם יכלו להשתמש כדי להיעזר בשירותי המקום. התלושים לא הוענקו לכל אסיר שעבד קשה, אלא רק לאסירים בעלי ערך מיוחד - למשל, כאלו שהנאצים יכלו להרוויח משיתוף פעולה עימם, כגון חברי מחתרת ובשום פנים ואופן לא ניתנו לאסירים יהודים. לדברי האסיר ריצ'רד דקאו, אסירים שהיו במצב גופני ירוד לא קיבלו גם הם תלושים:
"אם רציתי אישור, הייתי צריך להסתדר עם איש ה-SS. הם נתנו אישורים רק לאסירים בריאים. הם לא היו נותנים אישורים לאסירים גמורים. האסירים המיוחדים, אלו שעבדו כטבחים או ספרים של אנשי ה-SS, הם קיבלו אישורים. אני קיבלתי שני אישורים."
"רציתי להתחבק איתה כמה שיכולתי, עברו שלוש שנים וחצי מאז שנאסרתי. שלוש שנים וחצי בלי אישה"
— ריצ'רד דקאו, אסיר פולני ממכבי האש של אושוויץ

חיי האסירות

נראה שהאסירות אשר עבודתן הייתה בבית הבושת חיו חיים טובים יחסית לחיי אסירים אחרים במחנה. הן קיבלו תזונה טובה יותר וגישה למוצרי מותרות. 
כל כניסה להריון או חולי (למשל, מחלת מין) העמידה אותן בסכנה מיידית, כיוון שנשים אשר קרה להן אחד מהשניים לא נראו עוד.
"בית זונות ששימש בעיקר אסירים פוליטיים גרמנים ופולנים תמורת תשלום של מארק אחד – תור היה מסתדר ברחוב לפני בלוק 24 שם סידרו בקומה ראשונה עשרים חדרים למטרה זאת – כל בחורה קיבלה לקוחות חמש פעמים אחרי מִפקד הערב – כל סיבוב בן עשרים דקות"
— DANEMAN FRANZ אסיר פוליטי לא יהודי שנמצא באושוויץ מראשית קיום המחנה
על פי חוקי הגזע הנאצים נאסרו מכל וכל יחסי מין בין "ארים" לבין יהודים. כך שאסירים יהודים מעולם לא קיבלו תלושים למקום. לכן הדעה הרווחת היא כי אסירות יהודיות לא נלקחו לבית הבושת. אם כי קיימות גם עדויות על יחסים אסורים בין חיילי אס. אס. גרמנים ליהודים. 
חלק מהאנשים, גם בישראל, סבורים כי הבלוק לא היה קיים כלל. אחד הנימוקים לכך הוא שהנאצים שלחו זונות לעבודות כפייה או להוצאה להורג באושוויץ. לפי האידאולוגיה הנאצית זנות היא התנהגות אנטי סוציאלית וזונות תויגו במחנה במשולש שחור יחד עם מפגרים, אלכוהוליסטים, לסביות, פמיניסטיות, חסרי בית, צוענים וקבצנים.
אליהו ליאון לוי

ביוגרפיה

נולד כבן זקונים לשפיקה ולרב ישועה שהיה רב העיר מרעאש שבטורקיה. כשהיה כבן 8, משפחתו עלתה לארץ ישראל והתיישבה במושבה נס ציונה, ובהמשך עברה להתגורר בשכונת עזרא שבתל אביב-יפו, שם הקים אביו את בית המדרש "עזרה ותושיה" והיה לרבם של העולים מטורקיה.
בגיל 12 למד בישיבת "אוהל מועד" בתל אביב, ובגיל 18 עבר ללמוד בישיבת חב"ד בעיר. בגיל 21 התגייס לצנחנים, אך כבן למשפחה שכולה שאיבדה את בנה יהודה במהלך מלחמת העצמאות, שוחרר לאחר כשנה. מקום קבורתו של אחיו לא נודע גם כיום. נישא לשושנה והחל ללמוד בכולל "בית הלל" במשך כארבע שנים, ולאחר מכן החל ללמוד את רזי הקבלה. 
לימים עבר להתגורר בבני ברק והקים בה את ישיבת המקובלים "תיקוני אליהו ומעייני הישועה" בראשה עמד עד פטירתו. בימי חמישי נהג להיות שרוי בתענית ולקבל קהל.
חיבר את "תיקון יסוד ישועת אליהו" - תיקון מיוחד להוצאת זרע לבטלה, ובמשך עשרות שנים היה עובר עם חסידיו מעיר לעיר בבתי כנסת ומנחיל את התיקון. התיקון היה נערך מדי יום חמישי בימי השובבי"ם, בלילות של תפילות ותיקונים בשירה ובכיה עד אור הבוקר. התיקון האחרון בכל שנה שהיה נערך בכותל המערבי משך אליו אלפי אנשים.
היה ידוע כחזן גדול והתמצא בשירת המקאמים.
במשך כארבעים וחמש שנה הרב היה מגיע פעמיים בשבוע לכותל המערבי: פעם אחת באמצע השבוע ופעם שנייה במוצאי שבת, שם היה מסיים יחד עם חסידיו את ספר התהילים ולאחר מכן היה מעביר דרשה שבועית. כמו כן, היה מגיע עם חסידיו מידי ראש חודש לכותל המערבי ל"תיקון ליל ראש חודש".
נפטר בד' באב תשע"ה, 20 ביולי 2015 בבני ברק, בגיל 76.
ניקוד סורי

ניקוד סורי הוא הניקוד המשמש בארמית נוצרית, המכונה סורית. בסורית משמשות שתי שיטות ניקוד שונות, משום ששני ענפיה העיקריים, המזרחי והמערבי, נבדלים זה מזה במספר התנועות הנוהגות בהם. מקובל להניח שהניקוד בעברית הומצא לפי דוגמת הניקוד הסורי.

התפתחות הניקוד

במהלך התקופה הביזנטית נוצר קרע בתוך הכנסייה הנוצרית המזרחית. כתוצאה מקרע זה התפלגו הנוצרים המזרחיים לשתי קבוצות: הנסטוריאנים, שרובם חיו בממלכה הפרסית ומרכזם היה בנציבין, והמונופיזיטים (יעקוביטים), שחיו באימפריה הביזנטית, ומרכזם היה באדסה. הפילוג הדתי הביא גם לפילוג לשוני: הסורית התפלגה לסורית מזרחית (נסטוריאנית), ולסורית מערבית (יעקוביטית). גם שיטת הניקוד המשיכה להתפתח אצל כל אחת מהענפים בנפרד.
אלן בול (תסריטאי)

ביוגרפיה

בול נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, בנם של מרי, עקרת בית, ושל פרנק בול, מפקח טיס. הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'יה ובאוניברסיטת פלורידה המרכזית תיאטרון, ולאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד כמחזאי בתיאטרון בסרסוטה שבפלורידה.
בול הוא הומוסקסואל מוצהר, ונחשב לאחד הקולות הבולטים בקהילת הלהט"ב.
עץ הפיטפוזים

עץ הפיטפוזים היא תוכנית לילדים ששודרה בשנת 2000 בערוץ הילדים. את התוכנית הנחתה יעל אבקסיס, הבובה הכתומה פיט (מיכאל וייגל) והפיטפוזים (מינדי טיאר). הפיטפוזים היו יצורים מוזרים שדיברו בחרוזים והמציאו "שטוזים" (שטויות בחרוזים) יוצאי-דופן. כברצועת-שידורים במהלך התוכנית שודרו תוכניות נוספות כגון "קיפר" ו"הדובון הקטן". את התסריטים כתבה הסופרת והמשוררת דתיה בן-דור. בימוי: מוטי אבירם.
בשנת 2001 הופקה סדרת בת בשם "שעת הפיטפוזים", שנכתבה ע״י דתיה בן דור. בתוכנית זו הופיעו רק הפיטפוזים עם פינות חדשות (לדוגמה: פיטפוטי אותיות), שטוזים חדשים וקטעי קישור חדשים לסדרות הרצף.
זו הייתה אחת משתי התוכניות האחרונות לפעוטות ששודרו בערוץ הילדים יחד עם סיפורי אולי ויולי בעקבות עלייתו של ערוץ הופ בשנת 2000.
יחזקאל עזרא הלוי

הרב יחזקאל עזרא הלוי (ה'תרי"ב, 1852 - ג' בטבת ה'תש"ב, 23 בדצמבר 1941), היה פוסק, מקובל, וממלא מקום החכם באשי ("וכיל") בבגדאד שבעיראק. התגורר לסירוגין גם בירושלים שם ייסד ישיבה ונפטר. היה גם משורר.

ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק ליהושע הלוי. למד בישיבת "מדרש בית זלכה", והיה תלמידו של החכם באשי, הרב יצחק מג'לד. נהג לדרוש בבית הכנסת "שכּר" בשבת אחרי הצהרים.
בשנת ה'תר"ן (1890) עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים, בשכונת הבוכרים. ייסד עם הרב יעקב חיים סופר בעל "כף החיים", שהיה החברותא שלו, את ישיבת "שושנים לדוד" לעדת הבבלים, הפועלת עד היום. בין השאר למד ממנו שם הרב יצחק כדורי. שימש גם נשיא כבוד של "ועד עדת הבבלים", שייצג את העדה מול השלטון הבריטי.
שנים ספורות אחרי שעלה לארץ ישראל נקרא לחזור לבגדד על מנת למלא את תפקיד החכם באשי. הוא נענה לקריאה, אך כעבור שנים ספורות החליט לחזור לירושלים. בשנת ה'תרפ"ב (1922) נסע לבגדאד ואסף כספים לתמיכה בעולים מבבל.
נפטר בירושלים בג' טבת ה'תש"ב (1941) ונקבר בהר הזיתים לצד החברותא שלו, הרב יעקב חיים סופר.
הארכיון לתולדות פתח תקווה

היסטוריה

התשתית לארכיון פתח תקווה נוצרה באמצעות איסוף חומרים מתושבי המושבה, לקראת יובל ה-50 ליסודה, בשנת 1920, שמונה שנים לפני התאריך, נרשמה בפרוטוקול של ועד המושבה ההחלטה, לפנות באמצעות העיתונים לכל מי שבידו "דוקומנטים מהשתלשלות המושבה", בבקשה להעבירם לוועדת היובל, העוסקת בחיבור ספר היובל ובהוצאתו לאור. הספר ראה אור בשנת 1929 ובו כתוב: 
"בשל חיפושי התורכים [מדובר בשנת 1917], הוכרח ועד המושבה לאבד בעצם ידו את כל הארכיון שלו, וכשרבו ההתנכלויות, פנו אל כל מי שהיו בידיהם יומנים, רשימות, זיכרונות משפחה ואפילו דברים יקרי ערך כגון מסמכים, שטרי מקח וממכר וכו', והורו על שריפתם. מה שנשאר, נתגלגל אצל פלוני בדרך נס, ולא היה ידוע דבר מציאותו לבעליו ועל אחת כמה וכמה למאספים. על מנת להשלים את החסר סובבו חברי הוועדה בין תושבי פתח תקווה ואספו חומרים"
כאמור, הספר יצא לאור בשנת 1929, מופיעות בו תעודות מעניינות מאוד, שחלקן שמורות בארכיון עד היום וחלקן- גורלן לא ידוע. הספר נגנז בשל חלוקי דעות בנוגע לתוכנו. הוועדה קבעה כי יש להוציא כרך ב' עם תוספות ותיקונים. אך הכרך נישאר בטיוטות בלבד, שחלקן שמורות בארכיון כיום.
בשנת 1943 דנה מועצת העיר בסוגיית שמירת החומר הרשמי של העירייה. חבר מועצת העיר, עקיבא ליברכט, קיבל עליו ניהולו של הארכיון ההיסטורי. כיום שמור בארכיון אוסף אישי שלו, שכולל בין היתר את המסמכים המנהליים הנוגעים לייסוד וניהול הארכיון. בשנת 1944, אחרי התדיינות ממושכת, נמסרו לארכיון גם
תעודות שנאספו לספר יובל ה-50 והוחזקו על ידי עורכיו.
ההיסטוריוגרפים של פתח תקווה- אליעזר טרופה וגצל קרסל התייחסו בכתביהם לבעיית התיעוד מראשית המושבה. העירייה התגייסה לחיפושים אחרי החומר הארכיוני האבוד ואף נעשו חפירות במקומות שונים, אך ללא תוצאות. בשנת 1958, השנה ה-85 לייסוד פתח תקווה, נתקבלה ההחלטה לרכז את החומר בבית יד לבנים באגף "זכר הראשונים", שנחנך בחגיגות היובל. באותה תקופה נאסף גם חומר רב מהמשפחות על ידי ברוך אורן מנהל המקום. הארכיון שימש בעיקר לכתיבת תוכניות חינוכיות למוזיאון הראשונים לתולדות פתח תקווה.
בשנת 2002 הארכיון עבר ארגון מחדש במסגרת השינויים שנערכו ביד לבנים קריית המוזיאונים. בשנת 2004 התקבלה תרומה ממשפחת ירקוני אשר יחד עם ההקצבה המיוחדת של העירייה, אפשרה לבנות ולהרחיב את המקום ולרכוש ציוד ומכשור המאפשר ניהול מידע מתקדם בארכיון. הארכיון נושא את שמו של עודד ירקוני, מורה ואיש חינוך בפתח תקווה.

אוספים ומדיה

בארכיון שמורים: מסמכי הקמת המושבה משנת תרל"ח, 1878, המתעדים את רכישת הקרקעות ומאמץ הראשונים לעבדן ולגייס משאבים להמשך ההתיישבות החקלאית בהן; מסמכי ועד המושבה והמועצה המקומית משנת 1903 ועד 1937; מסמכי העירייה משנת 1937 ועד היום.
במסגרת מדיניות התיעוד ואיסוף חומר היסטורי ממשפחות וממוסדות עירוניים, התקבלו ומתקבלים ארכיונים פרטיים של הסתדרות החקלאים, מועצת הפועלים, קיבוץ גבעת השלושה ועוד. כמו גם ארכיונים אישיים ומשפחתיים.
נוסף לכך קיימים אספי תצלומים ותשלילים, מפות, שרטוטים ותוכניות אדריכליות והנדסיות, מודעות, כרזות, חפצים מוזיאליים, חומר אור-קולי, כמו סרטים, תוכניות רדיו וטלוויזיה, תיעוד בעל פה, עיתונים וספרים. [קישור לקטלוג הארכיון או הערה]
אקסטראנט

אתר אקסטראנט (Extranet) דומה לאתר אינטראנט - הוא מבוסס על רשת פנימית והוא מאובטח, אך הגישה אליו ניתנת למשתמשים מורשים בלבד מכל מקום מחוץ לארגון. האקסטראנט משמש לתקשורת בין ארגונים שלהם קשר עבודה הדוק וכן בין אנשים פרטיים לארגונים שונים וזאת על ידי גישה מרחוק לאתר האקסטראנט בהקשת שם משתמש וסיסמה, ולעיתים גם באמצעות אמצעי זיהוי פיזיים, שיש לחבר למחשב לשם ההתקשרות.
דוגמה לשימוש באקסטראנט בין ארגונים: מפעל המאפשר לספקים וללקוחות להתחבר למאגרי מידע שלו. דוגמה לשימוש באקסטראנט בין אנשים פרטיים לארגונים: צפייה בחשבון הבנק, ביצוע הרשמה לקורסים באוניברסיטה, פעילות בניירות ערך תשלום חשבונות וכו'. בכל הדוגמאות הללו נבדל האקסטראנט מהאינטרנט המאובטח (למשל קניית מוצרים בחנות אינטרנט), בכך שהאקסטראנט אינו פתוח לכל: נדרשת היכרות מוקדמת בין הגולש לבין האתר (לשם מתן סיסמה ורישום פרטים מזהים, למשל), שרק לאחריה מתאפשר השימוש באקסראנט.
על מנת לקיים את הקשר בין רשתות שונות באקסטראנט פותחו כלים המאפשרים למורשים בשתי הרשתות לחולל סיסמאות חד-פעמיות (שכמעט ולא ניתן לפצחן) כדי להיכנס זה לרשת של זה. זוהי למעשה מערכת VPN - רשת פרטית מדומה.
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - קווי מטרו

היסטוריה

התוכנית הראשונה למערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב גובשה כחלק מתוכנית מתאר ארצית 23א שאושרה ב-15 באוקטובר 1998. בתוכנית הוצע לשמר רצועות דרך בצפון מטרופולין תל אביב בערים הרצליה, רמת השרון רעננה וכפר סבא ומזרח המטרופולין בערים רמת-גן ובני-ברק כדי לאכלס קוי רכבת קלה (LRT) במפלס הקרקע. התכנון כלל גם רצועות דרך לתוואי של "רכבת עירונית" (מטרו) שרובה נוסעת במנהרות מתחת לפני הקרקע בערים תל אביב, רמת-גן, יפו ובת ים. בשנת 2002, במסגרת העבודה על תוכנית המתאר המחוזית החל התכנון המפורט של המערכת. במהלך התכנון התגלתה מחלוקת בין חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים לעיריית תל אביב לגבי אופי המערכת. עיריית תל אביב רצתה לקדם מערכת של רכבות תחתיות ונת"ע מערכת של רכבת קלה, על קרקעית שתשתלב עד כמה שניתן בתפקוד הרגיל של הרחוב, בגלל עלותה הנמוכה. רק בקו האדום וקטע קצר בקו הירוק תוכנן לעבור במנהרה.
בשנת 2006, הושלם התכנון הראשוני של המערכת.התכנון המפורט אושר ב-2010 בתוכנית מתאר ארצית 23א שינוי 4. בתוכנית זו, משיקולי עלות, חלק מהקוים תכננו כמערכת אוטובוסים מהירה (BRT – Bus Rapid Transit) וחלק כרכבת קלה.
בחודש ספטמבר 2016, התברר כי מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב המתוכננת לא תוכל לעמוד ביעדים שנדרשו לה (עקב הקיבולת הנמוכה של מערכת על קרקעית בתוואי הרחוב) והוחל בתכנון מערכת שתיתן מענה טוב יותר. חברת נת"ע פרסמה מכרז לתכנון שלשה קווי רכבת תחתיים. בחודש ינואר 2017 זכתה חברת סיסטרה  הצרפתית במכרז של נת"ע לתכנון קווי המטרו בגוש דן, בתקציב של כ-30 מיליון שקל.
ביולי 2018 הוחלט במשרד התחבורה והבטיחות בדרכים לתקצב את תכנון קווי המטרו בעלות של יותר מחצי מיליארד שקלים, אולם הקמתם, הנאמדת ב-150-100 מיליארד שקלים, לא אושרה נכון לזמן הזה. התכנון הוא להתחיל להקים ב-2022, כאשר תאריך היעד הוא 2026 לכל המוקדם.
בפברואר 2019 נחשף התכנון הראשוני של מסלולי המטרו ופרטים נוספים לגבי הפרויקט. במסגרת הפרויקט מתוכננים בכל 3 הקווים מסילות באורך כולל של כ-140 ק"מ שיחלפו ב-22 רשויות מקומיות, וכן 110 תחנות. אומדן זמן הביצוע הוא כ-12 שנים (חנוכת הקווים ב-2030) ועלותו המשוערת כ-150 מיליארד שקל והתכנון הוא שניתן יהיה לבצע בו כ-450 מיליון נסיעות בשנה. כמו כן על פי התכנון, קרונות הרכבת יהיו אוטומטיים וללא נהגי קטר וניתן יהיה להפעילם בתדירות של מעבר רכבת בתחנות מדי 3 דקות.
ב-15 באפריל 2019 אישרה הוועדה לתשתיות לאומיות את תוואי הקווים M1, M2 ו-M3.
Ding-a-dong

היסטוריה

"Ding-a-dong" היה אחד מהשירים הזוכים בתחרות הזמר של האירוויזיון שהכיל הברות חסרות משמעות, בדומה ל-La La La  של מסיאל שזכה בשנת 1968 ו-Boom Bang-a-Bang  של לולו שזכה ב-1969. גם בשנת 1984 זכה השיר Diggi-Loo Diggi-Ley  של הרייס, שהיה בעל אותו מוטיב.
Ding-a-dong היה השיר הראשון שניצח בתחרות על פי שיטת ההצבעה הנהוגה כיום, לפיה כל מדינה מעניקה ציונים של 1–8, 10 ו-12 נקודות.
בליל גמר התחרות, השיר היה הראשון שבוצע והייתה זו הפעם הראשונה מבין שלוש, שבהן זכה השיר שפתח את הגמר. הפעם השנייה הייתה שנה לאחר מכן, ב-1976, והשלישית בשנת 1984.

מבנה ותוכן השיר

השיר נכתב כאודה, אך בסולם מינורי. השיר המקורי נכתב בשפה ההולנדית, אך הוא הושר בתחרות הזמר של האירוויזיון באנגלית. קטע המעבר בשיר מנוגן על ידי כלי הנגינה הייחודי גלוקנשפיל.
השיר עוסק בחשיבה חיובית, ומציע לשיר "דינג אה דונג" גם במצבים לא נעימים. מצב כזה שחוזר על עצמו בפזמון, הוא מצב שבו אדם ננטש על ידי אהובו.
השיר בגרסתו ההולנדית המקורית, מתאר את פעימות הלב של המשוררת, שזוכרת את ההפרדה ממאהבה בעבר. גרסה זו מכילה לצד "דינג-אה-דונג" גם את ההברות "בים-בם-בום", המייצגות פעימות לב ו-"טיק-טק" שמסמלות את תקתוק השעון בזמן ההמתנה לשובו של המאהב.

גרסאות כיסוי

השיר זכה גם לכמה גרסאות כיסוי.
המוזיקאי אדווין קולין  יצר גרסת כיסוי לשיר, עבור סדרת הטלוויזיה אירוטראש . גם להקת beFour  הגרמנית הקליטה גרסת כיסוי לשיר, באלבומה הרביעי Friends 4 Ever, שיצא לאור כסינגל השני מתוכו, בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
זמרת הפופ היוונית בסי ארגירקי, הקליטה גם היא גרסת כיסוי לשיר.
דני רוז

לידס יונייטד

רוז התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לידס יונייטד. בעונת 2006/2007 הצטרף לקבוצה הבוגרת, אך לא רשם דקות משחק במהלך העונה. בסיום העונה, ירדה לידס לליגה הראשונה ואף נכנסה לחובות כספיים, דבר אשר אילץ אותה למכור שחקנים.

טוטנהאם הוטספר

ב-25 ביולי 2007 חתם בטוטנהאם הוטספר תמורת מיליון פאונד. רוז הצטרף תחילה לאקדמיה של הקבוצה. בינואר 2008 נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הראשונה במשחק גביע הליגה נגד סנדרלנד. בספטמבר 2008 נפצע בברכו. בינואר 2010 רוז ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד לידס יונייטד.
ב-14 באפריל 2010 רוז ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בניצחון 1-2 נגד ארסנל, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה. שער זה, אף זכה בתואר "שער העונה" של אתר סקי ספורט.

תקופת השאלות

במרץ 2009 הושאל לווטפורד עד לסיום העונה. ב-4 באפריל 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד דונקסטר רוברס.
ב-29 בספטמבר 2009 הושאל לפיטרבורו יונייטד עד ינואר 2010, אך חזר לטוטנהאם עבור חודש וחצי בלבד.
ב-9 בספטמבר 2010 הושאל לבריסטול סיטי, בה שיחק עד פברואר 2011.
ב-31 באוגוסט 2012 הושאל לסנדרלנד עד לסיום העונה.

החזרה לטוטנהאם

ב-22 באוגוסט 2013 רוד הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 0-5 נגד דינמו טביליסי במסגרת פלייאוף הליגה האירופית. ב-31 ביולי 2014 רוז חתם על חוזה לחמש שנים בטוטנהאם.
ב-10 בינואר 2016 ענד לראשונה את סרט הקפטן של הקבוצה במשחק הגביע ה-FA נגד לסטר סיטי.
ב-22 בספטמבר 2016 חתם על חוזה חדש בספרס, שמשאיר אותו בקבוצה עד שנת 2021. ב-31 בינואר 2017 רוז נפצע בברכו במשחק הליגה נגד סנדרלנד ונעדר כתשעה חודשים. למרות שנפצע באמצע העונה, רוז נכלל בנבחרת העונה של הפרמייר ליג.
ב-17 באוקטובר 2017 חזר לשחק לראשונה אחרי הפציעה במשחק נגד ריאל מדריד שהסתיים בתיקו 1-1.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, רוז שיחק בנבחרת הצעירה של אנגליה. רוז, אף נכלל בסגל נבחרת בריטניה לקראת אולימפיאדת לונדון.
ב-28 באוגוסט 2014 רוז זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה לקראת המשחקים נגד נורווגיה ושווייץ, אך לא רשם דקות משחק. בתחילת שנת 2015 קיבל הצעה מההתאחדות לכדורגל בג'מייקה לייצג את ג'מייקה בעקבות מוצאו הג'מייקני של סבו, אך רוז סירב כיוון ששאף לייצג את אנגליה. ב-26 במרץ 2016 רוז ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-3 נגד גרמניה.
רוז נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
לאוני גולדנברג

ביוגרפיה

גולדנברג נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל לפישל ואניטה (לבית גולדברג), ילד ראשון למשפחת מהגרים שהגיעה לברזיל מרוסיה הלבנה בתחילת העשור השלישי למאה העשרים.
עם סיום הלימודים בתיכון הצרפתי בריו, גוייס גולדנברג לצבא ברזיל, שם שרת בחיל התותחנים.
כשהשתחרר, הצטרף לאביו במוסך וברפדיה שהיו בבעלותו. בערבים למד בקורס לפרסום ועיצוב והשתתף בקורס תאורטי על אמנות בהדרכת פייגה אוסטרובר, אמנית הדפס ידועה בברזיל.
ב-1963 עלה עם משפחתו לישראל והשתקע בקיבוץ געש. בציוריו השתמש רבות בנופי הקיבוץ.
במשך השנים, טרם עלייתו לישראל, השתתף גולדנברג בתערוכות קבוצתיות, בין היתר במוזיאון לאמנויות יפות בריו דה ז'ניירו.
בארץ השתתף גולדנברג בתערוכות קבוצתיות רבות וגם בתערוכות יחיד.

חיים אישיים

ב-1954 נישא למרייטה קויפמן ולזוג נולדו בברזיל שלוש בנות.
דער עמעס

דער עמעס (נהגה "דֶר אֶמֶס"; יידיש: "האמת"; ברוסית: Правда, פראבדה) היה עיתון סובייטי ביידיש שיצא לאור במוסקבה משנת 1918 ועד 1938.

היסטוריה

"דער עמעס" הוצא לאור ביוזמת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ונוהל בידי היבסקציה, הזרוע היהודית של המפלגה. ה"יבסקציה" ראתה ביידיש את לשונם של המוני היהודים (בעוד העברית נתפשה כשפת האליטה הרבנית ומקושרת לדת ולריאקציה), ולכן ביקשה לטפח תרבות פרולטרית-לאומית יהודית ביידיש שתדבוק בתכנים סוציאליסטיים. כחלק מתהליך זה עודדו השלטונות הוצאת עיתונים ביידיש, בהם "דער עמעס" שיצא במוסקבה, ו"דער שטערן" ("הכוכב") שיצא בחרקוב.
העיתון שימש את המפלגה להפצת תעמולה קומוניסטית בקרב יהודי ברית המועצות, כנגד התנועות האידאולוגיות היריבות, כמו הציונות והבונד. הוא האשים את "הציונים הבורגנים" בהפצת רעיון הלאומיות היהודית כפעילות שעוררה תגובות אנטישמיות, ובפסילת ה"מנטליות הגלותית" כדי לעודד יהודים להגר מרוסיה לארץ ישראל. כותבי העיתון פנו לכל מגוון האוכלוסיות היהודיות בברית המועצות בכוונה לחנך ולהפנות אותם לאורח החיים היהודי החדש שאימצו, ולשם כך תקפו את כל מי שעמד בדרכם - מורי עברית, מנהיגים ומוסדות דתיים, והדת היהודית עצמה. בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים הרוסית הקדיש העיתון טור קבוע לתיאור הרעב, האלימות והרדיפות שהיו מנת חלקם של היהודים תושבי העיירות בתחום המושב לשעבר, באשמת כוחות "ריאקציוניים" ו"קונטר-רבולוציוניים", ועודדו אותם לתמוך במפלגה הקומוניסטית כדי לזכות בהגנתה ובסיועה.
העיתון נאבק נגד אנטישמיות בברית המועצות ומחוץ לה, ועם עליית היטלר לשלטון בגרמניה הוקיע שוב ושוב את משטרו הגזעני.
"דער עמעס" השתמש בכתיב היידי הסובייטי המתוקנן החדש וכל המילים שמקורן בעברית אויתו אחרת, ללא אותיות מנצפ"ך סופיות ועוד. הדבר נעשה הן על מנת להסיר כל זכר לשפה זו, שנחשבה ל"שפה ריאקציונית" מהיותה קשורה לדת ולציונות; והן כדי להקל על דור שלא היה מסוגל לקרוא את המילים העבריות ונזקק לאיות אחיד ותקני עם אותיות אהו"י. כך למשל נכתבו בעיתון מילים כמו "קלייקוידעש" ("כלי קודש"), "קידעשאשעמ" (קידוש השם), "באל-טפילע ומאגיד" (בעל תפילה ומגיד) ועוד. הכתיב "עמעס" עצמו הוא גרסה יידישיסטית של הכתיב העברי התקני, "אמת".
עורכו הראשון של "דער עמעס", משנת 1918, היה שמעון דימנשטיין. ב-1921 עבר תפקיד העורך לידי משה ליטווקוב, שמילא אותו עד שבתקופת הטיהורים הגדולים סר חינו בעיני הממשל. הוא הודח מהתפקיד באוקטובר 1937, נעצר והוצא להורג שבועות אחדים לאחר מכן. ב-1938 נסגר העיתון בידי השלטונות.
רימנוב

תולדות היישוב

לרימנוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1376, ובשל ישיבתה על נתיבי סחר מרכזיים, הואץ פיתוחה. במהלך השנים סבלו תושבי העיירה מפלישות הרוסים, הקוזקים, השוודים והטורקים.
משנת 1794 ועד ראשית המאה ה-20 הייתה העיירה בבעלות משפחת פוטוצקי הפולנית. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית.

יהודי רימנוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים ברימנוב הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ובשנת 1593 כבר התקיימו בעיירה בית כנסת ובית עלמין. אחד ממפיציה הראשיים של תנועת החסידות בפולין, רבי מנחם מנדל מרימנוב, כיהן כאדמו"ר ורב בעיירה. ממלא מקומו של רבי מנחם מנדל היה תלמידו רבי צבי הירש מרימנוב. שניהם טמונים בבית העלמין ברימנוב. בשנת 1890 נמנו בעיירה 1,751 יהודים.
כרב בעיר כיהן הרב ישכר בעריש פרעגר מחבר הספר 'מוצל מאש'.
בזמן הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה, ובנובמבר 1918 פרץ פוגרום ביהודים ששבו לעיירה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,500 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
במאה ה-21 שופץ בית הכנסת העתיק בעיר.

בשואה

רימנוב נכבשה בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, ואלו גירשו כעבור 10 ימים את מרבית יהודיה אל מעבר לנהר סן, התחום שהיה בשליטת הסובייטים. רוב המגורשים חזרו כעבור זמן מה לעיירה, ונלקחו בידי הגרמנים לעבודות כפייה. אלו שנותרו בצד הסובייטי גורשו לסיביר עקב אי אזרחות רוסית. בתקופה זו הוחרב בית הכנסת העתיק שבעיירה. קברי רבי מנחם מנדל ורבי צבי הירש וסביבותיהם נהרסו שאר בית העלמין במורד ההר נותר כמעט בשלימותו, קבריהם שוחזרו בסביבות שנות השמונים.
עם הבאת מגורשים יהודים לעיירה בשנת 1940, הגיע מספר יהודיה באותה שנה לכ-3,000 איש, ובד בבד, הוחרם רכוש יהודיה. בשנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
ב-13 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כמה עשרות יהודים במקום, וצעירים שעברו סלקציה הועברו למחנה פלשוב ולמחנה ברווינק. יתר היהודים שולחו במועד זה למחנה ההשמדה בלז'ץ, לאחר שהוצעדו כ-5 ק"מ עד לתחנת הרכבת האזורית. באפריל 1943 הוקם בעיירה מחנה עבודה לכ-150 יהודים מאזור טרנוב. מחנה זה חוסל ביולי 1943.