משה המאירי

הרב משה המאירי (אוסטרובסקי) (כ"ט באלול תרמ"ז, 29 בספטמבר 1886 - כ"ה בסיוון תש"ז, 13 ביוני 1947) היה  מחנך, איש ציבור, ממנהיגי המזרחי, נטל חלק בכתיבת האנציקלופדיה התלמודית.

פועלו הפוליטי

אוסטרובסקי השתתף בכל הוועידות הארציות של המזרחי מאז סיום מלחמת העולם הראשונה עד למותו. כמו כן השקיע רבות בעסקנות בתוך המזרחי ובייצוגו במוסדות חוץ. הוא היה ציר במזרחי בקונגרסים הציוניים ה-12, וה-15 עד ה-22. בכינוס העולמי של המזרחי בירושלים (ה'תש"ו) נבחר כחבר המרכז העולמי. רעיון אחדות העם ואחדות היישוב היו לסיסמת חייו. הוא היה ממניחי היסוד ומראשי הבונים של ארגון היישוב ב"כנסת ישראל", שבו ראה את הגרעין למדינה העברית והכלי לשלטון ממלכתי עצמאי. נבחר כנציג ה"מזרחי" לאסיפות הנבחרים הראשונה עד לרביעית ולהנהלת הוועד הלאומי. בשנת ה'תרצ"א נתמנה על ידי הוועד הלאומי לראש המחלקה לארגון הקהילות בארץ ישראל, ובתפקיד זה השקיע מאמצים רבים וכיהן בו עד יום מותו. גולת הכותרת של עבודה בתפקיד זה הייתה ארגון מוסד הרבנות הראשית ודאגה שתהיה לה הכרה חוקית וציבורית כמוסד המשפט הדתי העליון בתוך "כנסת ישראל". הוא שקד על שיפור סדרי בתי הדין הרבניים ושירותיהם ועל רמת כבוד הרבנים והדיינים ביישוב. כמו כן עמד על משמר ענייני הדת ביישוב בכלל: שבת, כשרות ועוד, ופעל להשלטתם בחיים. בנוסף לכך היה ממונה על שתי מחלקות חשובות: מחלקת הסעד ומחלקת הדתות. המפעל האחרון בשטח זה שטיפל בו לקראת מותו היה הקמת המועצה למען השבת על ידי הרבנות הראשית, הסוכנות היהודית והוועד הלאומי, דבר שניסה לדחוף אליו שנים רבות.
בשנת ה'תרצ"א נבחר על ידי הוועד הלאומי כסגן-חבר הוועד הפועל הציוני.
משנת ה'תרצ"ב שימש כחבר הוועד המנהל למערכת החינוך של "כנסת ישראל" וחבר בוועד המפקח על חינוך המזרחי. הוא עשה להרחבת ירושלים העברית, ונמנה עם מייסדי שכונת "קריית משה" כ"שכונה עברית בקרבת ירושלים" (רק לאחר קום המדינה צורפה לירושלים). הוא כיהן בה כרב, ועמד בראש ועד השכונה. את ביתו (בית משה ושרה) הקדיש לפנימייה לתלמידי בית המדרש למורים "מזרחי". הרב והרבנית נודעו במידת הכנסת אורחים, ואף כונו "הדוד והדודה". בביתם התארחו בשבתות ובחגים, ובאופן קבוע – בליל הסדר, שאז הסבו לשולחנם בני משפחה, אורחים וגם חסרי כול.
הרב המאירי יזם את הבאתו לירושלים של הרב קוק, שכיהן באותה עת כרבה של יפו והמושבות. לאחר שהיה בין מייסדי הרבנות הראשית לישראל התאכזב מדרך תפקודה של הרבנות ומהנהגתו של הרב קוק. לטענתו, "הציבור אינו מתעניין והרבנים אינם מעריכים". מסיבות אלו התנגד הרב אוסטרובסקי להצעת הרב קוק (בחורף ה'תרצ"ב) לדחות את הבחירות לרבנות הראשית בשנה, בטענו כי רק תקווה לבחירות חדשות תסיח את דעת הקהל מהעזובה השוררת בלשכת הרבנות הראשית.
בכל מערכת פעולותיו המסועפות רכש המאירי לעצמו הוקרה והערכה בשל רצינותו, ישרותו ומתינותו. בתפקידו כנציג המזרחי בוועד הלאומי צידד בקו המתון שאותו ייצג נשיא הסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן, והתנגד לקו הרוויזיוניסטי. הקים את סיעת "המזרחי הוותיק" כתגובה על הדרישה לפרוש מהנהלת הוועד הלאומי.
נפטר בירושלים בכ"ה בסיון ה'תש"ז (1947), ונטמן במרומי הר הזיתים.
זכרו מונצח ברחוב "שדרות המאירי" בשכונת קריית משה בירושלים.
עם פטירתו מילא את מקומו דוד צבי פנקס כחבר הנהלת הוועד הלאומי בתפקיד גזבר ומנהל מחלקת הקהילות, הרבנות ומוסדות החסד של כנסת ישראל בארץ ישראל.

כתביו

ספריו קשורים בשני הצירים המרכזים של פעולותיו, האחד ההוראה והאחר העבודה הציבורית.
המאירי חיבר ספר על הוראת התלמוד: "המידות שהתורה נדרשת בהם" (ירושלים: דפוס סילמן, ה'תרפ"ד-1924), על הגדרת מהותן ויסודותיהן, בירור דרכי שימושן וכלליהן. הוא גם חיבר את "מבוא לתלמוד" (תל אביב: אמנות, ה'תרצ"ה-1935) שאושר על ידי הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי כספר עזר לתלמידי סמינרים, למורים ולתלמידי בתי ספר תיכוניים. מטרת הספר: לבאר בקיצור ובהסברה נוחה את היסודות, המידות, הכללים ופרקים רבים בתולדות התורה שבעל פה.
לתלמידי בתי הספר נועדה גם המגילה "כנסת ישראל" (תל אביב: ה'תרצ"ז), המדברת על חשיבות הקהילה היהודית והתפתחותה בארץ. זו הייתה פתיחה לספר כולל "ארגון היישוב היהודי בארץ ישראל" (ה'תרצ"ח), שכלל דברי הסבר ומסמכים על התפתחות מוסדות היישוב, הקהילות והרבנות הראשית.
המאירי הוציא גם את סיכום הלכות שמיטה מספרו של הרב קוק "שבת הארץ" (ה'תרצ"ח), וכן ערך את הספר "איש ירושלים" (ירושלים: ה'תרצ"ח) על חותנו נחמן גדליה ברודר ובשמו היידי: נחמן גדליהו בראדער לכבוד יום הולדתו ה-80.
ספרו האחרון היה "תולדות המזרחי בארץ ישראל" (ירושלים: ה'תש"ד), למלאות 25 שנה לייסודו בארץ ישראל.
כמו כן, הוא פרסם למעלה מ-200 מאמרים בעיתונים יומיים, שבועונים וירחונים על נושאים תורניים ואקטואליים. בין השאר, השתתף בכתיבת כרכים א-ב של האנציקלופדיה התלמודית