google/wiki40b huggingface dataset:
איי אפארסה

פאונה ופלורה

מבחינת צמחייה האיים שונים מאוד אחד מהשני, כאשר בבאסאס דה אינדיה אין כלל צמחייה, באי אירופה וגלורייז קיימים יערות חלבלוב ומנגרובים, בז'ואן דה נובה עצי קזוארינה וקוקוס ועשבים ושיחים בטרומלין. העוני היחסי בצומח ביחס לאזורים טרופיים נובע מקרקע גירית שמונעת כניסת מי גשם לקרקע.
בניגוד לצומח העני יחסית, הפאונה עשירה מאוד. החי בימי כולל אלמוגים מסביב לאיים שיוצרות שוניות אלמוגים עשירות. צבי ים מטילים ביצים באי אירופה ובאי טרומלין. האזור עשיר בעופות ימיים שמקננות באיים. בין השאר קיימת אוכלוסייה הגדולה ביותר באוקיינוס ההודי של שחפית כהה בז'ואן דה נובה. באיים כמעט ואין בעלי חיים יבשתיים מלבד באי אירופה בו קיימת אוכלוסייה גדולה של כבש בר.

היסטוריה

האיים כולם התגלו על ידי יורדי ים אירופים בתקופה שהאירופים שטו לערך הודו דרך כף התקווה הטובה (המאות ה-15 וה-16). האיים לא היו מיושבים לפני כן ובמהלך הזמן היה מיושב רק לפרקי זמן קצרים למטרות מחקר או חקלאות על ידי משפחות שהגיעו באיים שכנים כמו מדגסקר, סיישל וראוניון. בגלל הקרבה של האיים למדגסקר ולאיים שהיו תחת שלטון צרפתי, הפכו גם איים אלו לחלק מהקולוניה הצרפתית.
בשנות ה-50, בעקבות דרישה של הארגון המטאורולוגי העולמי, החליטה צרפת להציב על האיים תחנות מטאורולוגיות בעקבות המיקום של האיים בנתיב הציקלוניים. התחנות עברו תהליך של אוטומציה מלבד התחנה שנמצאת בטרומלין.
במהלך נתינת העצמאות למדגסקר, החליטה צרפת להפריד את האיים האלו ממדגסקר ולשמור עליהם בעיקר בגלל המיקום בין אסיה, אפריקה והמזרח התיכון וכן משום שהמרחבים הימיים שמסביב לאיים יכול לשמש כמקום לביצוע ניסויים גרעיניים. הנוכחות הצרפתית מתגברת ב-1973 כאשר המקום נמצאת נוכחות תמידית של כוחות צבא של אזור דרום האוקיינוס ההודי (forces armées de la zone sud de l'océan Indien בר"ת FAZSOI) של צרפת. הכוח באיים מונה 15 חיילים (בהם קצין אחד) שמטרתם לשמור על המים הכלכליים של האיים.
בשנת 1960 האיים נותקו מקולוניית מדגסקר ועברו לאחריות המשרד של צרפת מעבר לים (Ministère des Outre-mer), כאשר בפועל האיים מנוהלים על ידי המושל של ראוניון ואינם מחולקים כלל לפי החלוקה המנהלית של צרפת (אין חלוקה למחוזות, חבלים וכדומה). מ-2005 האיים מנוהלים תחת המנהל של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. ומשנת 2007 הם מרכיבים את האזור החמישי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. בעקבות השיוך הזה, האיים אינם נמצאים באיחוד האירופי.
חורחה ברמודס

היסטוריית מועדונים

ברמודס החל את דרכו המקצוענית בקבוצת דפורטס קינדיו בשנת 1988 כשהוא בן 16 בלבד וכעבור שנתיים העביר אותו גבריאל אוצ'ואה אוריבה, אז מאמנה של אמריקה קאלי, לשורות קבוצתו. ברמודס תפס את מקומו בהרכב הראשון במהרה והיה שותף לאחת התקופות הטובות של המועדון, שכלל זכייה באליפות קולומביה בשנת 1991 וכן הגעה עד לגמר הקופה ליברטדורס בשנת 1996, שם הפסידה אמריקה לריבר פלייט. לאחר שש שנים באמריקה, ביצע ברמודס את המעבר לאירופה והצטרף לשורות קבוצת הפאר הפורטוגלית, בנפיקה ליסבון. אף על פי שרשם עונה סבירה, חזר ברמודס לאחר עונה אחת לדרום אמריקה והצטרף לקבוצה גדולה לא פחות, בוקה ג'וניורס, שם חבר לעמיתיו לנבחרת, אוסקר קורדובה ומאוריסיו סרנה. בבוקה חווה את תקופתו הטובה בקריירה, שם זכה בשישה תארים: אליפות ארגנטינה (אפרטורה 1998, קלאוסורה 1999 ואפרטורה 2000), קופה ליברטדורס בשנת 2000 ו-2001 והגביע הביניבשתי ב-2001 אחרי ניצחון על ריאל מדריד. הפך במהרה לקפטן הקבוצה וליקיר האוהדים, הרבה בזכות סגנון משחקו הנוקשה והלחימה הבלתי מתפשרת במגרש, והמנהיגות השקטה שהשרה על הקבוצה, שאיפיינו אותו כשחקן. שיתף פעולה עם וולטר סמואל בחוליית ההגנה ששמרה על רצף של 40 משחקים ללא הפסד.
אחרי התקופה בבוקה הגיעה גם הירידה בכושרו והמעבר התכוף בין קבוצות. תחילה שיחק שנתיים באולימפיאקוס והציג יכולת טוב. אחר כך עבר חזרה לארגנטינה ולניואל'ס אולד בויס, שם שיחק שנה ואחר כך עוד חצי שנה בברצלונה ספורטינג קלוב לפני שחזר לקולומביה ולאמריקה קאלי. משך את הקריירה עוד קצת בין אקוודור לקולומביה, עד שפרש סופית ב-2007 במדי דפורטס קינדיו, הקבוצה שבה הכל החל.

קריירת אימון

לאחר פרישתו, החל ברמודס את קריירת האימון שלו שעד כה לא צלחה. ב-2008 אימן את דפור חמונדי מהליגה השלישית עד לסיום הטורניר ובאותה שנה מונה למאמנה של דפורטיבו פאסטו למשך כמה חודשים. באפריל 2010 מונה למאמנה של אמריקה קאלי ועזב לאחר ארבעה חודשים. בספטמבר של אותה שנה מונה למאמנה של דפנסה וחוסטיסיה מהליגה הארגנטינאית השנייה, אך פוטר בנובמבר בגלל יכולת לא טובה. כיום עובד כפרשן בערוץ ESPN.

נבחרת לאומית

ברמודס זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת בשנת 1995 אך קודם לכן היה חלק מהנבחרת הצעירה שהגיעה לרבע גמר המונדיאליטו ב-1989. את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת עשה בטורניר הקופה אמריקה 1995, שם הגיעה קולומביה למקום השלישי. בטורניר הקופה אמריקה 1997 שימש כקפטן הנבחרת בהיעדרו של קרלוס ולדרמה, כשאת הטורניר סיימה קולומביה ברבע הגמר, מקום אותו שיחזרה שנתיים מאוחר יותר בקופה אמריקה 1999, בו שיחק ברמודס גם כן. ב-56 הופעות כבש שני שערים, שניהם במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, בניצחון על צ'ילה 1-4 ובניצחון על ונצואלה 0-2. נכלל בסגל הסופי של המאמן הרנן דריו גומס למונדיאל בצרפת ושיחק בשלושת משחקי הבית המוקדם, מבלי שהצליח לעזור לנבחרת להתקדם לשמינית הגמר. שיחק בחלק הראשון של מוקדמות מונדיאל 2002 אך בסופו של דבר קולומביה לא העפילה לטורניר עצמו וברמודס פרש מהמדים הלאומיים.
QSW-06

QSW-06 (בסינית: 微声手枪, פין-ין: Wéishēng Shǒu Qiāng, תרגום: "אקדח מושתק (מילולית: מוגבל)") הוא אקדח חצי-אוטומטי מושתק. הוא נמצא בשימוש צבא השחרור העממי של סין וכן בכמה יחידות משטרתיות סיניות. 
QSW-06 מבוסס על האקדח החצי-אוטומטי QSZ-92, ומיועד להחליף את האקדח המושתק הקיים בשירות, QSW-67.
הייצור שלו החל בשנת 2006.
אליגו

אליגו (בצרפתית: aligot) הוא מאכל עשוי גבינה הממוזגת עם מחית תפוחי אדמה (לעיתים קרובות עם קצת שום) תוצרת L'Aubrac, שבאזור דרום הרכס המרכזי של צרפת.
באופן מסורתי האליגו נעשה עם גבינת טום דה לגיול או גבינת טום ד'אוברן. גם גבינות אחרות יכולות להחליף את מקום הטום, למשל, מוצרלה או קנטל. גבינת הלגיול מקנה למנה טעם מטוגן.
האליגו עשוי פירה מעורבב עם חמאה, שמנת, שום כתוש, וגבינה מותכת. המנה מוכנה כאשר היא מפתחת חלק, גמיש מרקם. בזמן שהמתכונים משתנים, "לארוס גסטרונומיק" מציינת במתכונה תפוחי אדמה, 500 גרם טום טרייה, גבינת לגיול (או גבינת קנטל), 2 שיני שום, 30 גרם חמאה, מלח, ופלפל.
מאכל זה הוכן עבור צליינים בדרך לסנטיאגו דה קומפוסטלה שעצרו ללילה באזור זה. במקור האליגו מוגשת עם לחם, שהוחלף לתפוחי אדמה זמן מה לאחר מכן.] כיום, הוא מוגש בעיקר בהתכנסויות וחגיגות כמנה העיקרית. האליגו עדיין מיוצר על ידי יד אוורון. אליגו הוא באופן מסורתי מוגש עם יין אדום.
דונבאס ארנה

תכנון ובנייה

האצטדיון, שנבנה בשטח פארק לנין קומסומול במרכז העיר, מזכיר במראהו צלחת מעופפת בשל צורתו האליפטית ומבנהו המזוגג. גג האצטדיון משופע מכיוון צפון לדרום ותכנונו תורם לתאורה ולאוורור הטבעיים, בנוסף להתמזגותו החזותית של האצטדיון עם הסביבה.

הפארק

מחוץ לאצטדיון הוקם פארק חדש, בו נשתלו עצים חדשים במקומם של עצי הפארק הישן באתר. הפארק תוכנן להתאים לצבעי קבוצת שחטיור דונצק, ועלי העצים שנשתלו נצבעים כתום בהיר ואדום במהלך הסתיו. בנוסף כולל הפארק מיני שיחים ופרחים רבים, מזרקות ומרכז קניות. עלות בניית הפארק ומתקניו נאמדת בכ-40 מיליון דולר.

היציעים

במרבית היציעים באצטדיון מותקנים כיסאות פלסטיק בצבע כתום, פרט לשכבה התחתונה בה הורכב הכיתוב "שחטאר דונצק" באנגלית באמצעות כיסאות בצבע לבן שהותקנו בין כיסאות בצבע שחור. פרט ליציעים הרגילים כולל האצטדיון 170 מושבים מיוחדים לבעלי מוגבלויות, 76 תאי שדרנים, תא עיתונאים ותא אח"מים.

פתיחת האצטדיון

האצטדיון נפתח בטקס רב רושם שנערך ב-29 באוגוסט 2009, בו חלים באוקראינה אירועי יום דונצק. חלקו הראשון של הטקס כלל מופעי ריקוד וכוראוגרפיה, הופעות של אמני פופ רוסים ואוקראינים, נאומים של פוליטיקאים ואנשי מפתח והצגת סגל השחקנים של שחטאר דונצק. חלקו השני של הטקס התמקד בהופעתה של הזמרת האמריקאית ביונסה נואלס ובמופע זיקוקים. בטקס נכחו אישים רבים מצמרת הפוליטיקה המקומית ובהם הנשיא ויקטור יושצ'נקו, ראש הממשלה יוליה טימושנקו ומנהיג מפלגת האופוזיציה, ויקטור ינוקוביץ'.

בעקבות מלחמת האזרחים באוקראינה

כחלק ממשבר אוקראינה נפגע האצטדיון מהפגזה ארטילרית כחלק מקרב בין בדלנים פרו-רוסים לבין הכוחות המזוינים האוקראינים. האצטדיון נהרס והוצא מכלל שימוש למספר שנים. בקיץ 2014 האצטדיון הופקע על ידי הרשויות הבדלניות של הרפובליקה העממית של דונצק. ב-31 במאי 2018 שוקם הדשא באצטדיון וחזר לשמש למשחקי כדורגל, בעיקר את קבוצת הכדורגל פובדה דונצק, המתמודדת בליגת הכדורגל של הרפובליקה הבדלנית.
היפוקסיה

סימנים ותסמינים

היפוקסיה מתפתחת בהדרגה. עקב חוסר של חמצן למערכות השונות בגוף.

סימנים

העיקריים הבולטים לעין יהיו:
כיחלון פריפרי - כיחלון של קצוות גוף מרוחקים (כגון אצבעות) שיכול להיות סימן לפגיעה בזרימת הדם (פרפוזיה) לרקמה מסוימת.
כיחלון מרכזי - כיחלון המופיע בין היתר בשפתיים ובכלל אזורי הגוף ומופיע במצבים של לחץ חמצן נמוך בדם העורקי.
ייתכן קוצר נשימה על מנת להשלים את כמות החמצן בדם.

קבוצות שונות

היפוקסיה מוגדרת כירידה בלחץ הדם העורקי מתחת לערך נורמלי מסוים – תלוי בגיל (לעומת לחץ חלקי של פחמן דו-חמצני, אשר אינו תלוי בגיל ושווה ל-42 מ"מ כספית). כיחלון (ציאנוזיס) מאפיין היפוקסיה (היפוקסיה לאו דווקא גורמת לכיחלון- יכול להיות מצב בו אדם אינו מפתח כיחלון אולם הוא יכול להיות היפוקסי). הכיחלון מתרחש כאשר בדם יש לפחות 5% של המוגלובין לא מחומצן.

מנגנונים הגורמים להיפוקסיה

קיימים מנגנונים שונים שיכולים לגרום להיפוקסיה- למשל, היפרוונטילציה, דלף של דם מחדר ימין של הלב לחדר שמאל בשל מום לב מולד, נשימה בגבהים בהם יש ריכוז נמוך של חמצן, פגיעות בדיפוזיה ומצב בו הוונטילציה נמוכה מהפרפוזיה- נקרא גם VQ mismatch.

בעת טיסה

היפוקסיה מתרחשת לרוב בעת טיסה, זאת בגלל לחץ אטמוספירי נמוך ודלילות חמצן בגובה רב. טייסי קרב חובשים מסכות חמצן, כשהם ברום גבוה כדי לא להגיע למצב של אובדן הכרה, כתוצאה מהיפוקסיה. כאשר טייס חווה מצב של היפוקסיה בעת טיסה, ישנה סכנה גדולה שלא יצליח לצאת ממנה אפילו אם ישמע באוזניה הטחות לחיבור מסיכת החמצן. זאת, כתוצאה מבלבול וכניסה למצב של חוסר מעש מוחלט.
בעת לימודי טייס, טייסי קרב חווים היפוקסיה מבוקרת בתוך "תא היפוקסי" (נקרא גם תא היפוברי או תא לחץ; Hypobaric Chamber Test), בו הם אינם נחשפים, לזמן קצר, לחמצן, תוך ביצוע מטלות שונות, כמו מבחני זיכרון.
במטוסי נוסעים, מעל לכל כיסא ישנה מסיכת חמצן המספיקה לכ-15 דקות. זאת למקרה שיפער חור בגוף המטוס, דבר שיוביל לבריחת חמצן החוצה מהמטוס, נוסעי המטוס יוכלו לנשום עד שטייסי המטוס ינמיכו את המטוס לרום נמוך יותר בו האוויר פחות דליל.
מרדכי אוירבך

הרב מרדכי אוירבך (נולד באדר ה'תש"ב, מרץ 1942) הוא רב קהילת "אביר יעקב", ראש ישיבת הליכות שלמה בתל אביב ונשיא המרכז הארצי לטהרת המשפחה.

ביוגרפיה

נולד באדר תש"ב בשכונת שערי חסד בירושלים לרב שלמה זלמן אוירבך ולרבנית חיה רבקה. בנעוריו התקרב לחסידות. נישא לבתו של הרב אהרן למברגר (נכדת האדמו"ר מקופיטשניץ), ומאז נישואיו מתגורר בתל אביב. במשך השנים התגבשה סביבו קהילה של חוזרים בתשובה במרכז תל אביב. הרב מוסר שיעורים בימות השבוע במרכז הקהילה, ובשבתות בבית מדרשו לאחר התפילה.

משפחתו

בין אחיו: הרב שמואל אוירבך (שהיה מנהיג הפלג הירושלמי בציבור הליטאי), הרב אברהם דב אוירבך והרב עזריאל אוירבך רבה של שכונת בית וגן בירושלים. גיסיו הם הרב יהודה טרגר והרב זלמן נחמיה גולדברג אב"ד ירושלים, והרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי משגיח ישיבת קול תורה.
בנו הרב חיים לייב הוא חתנו של האדמו"ר מסלונים. בן נוסף, הרב אהרן, הוא חתנו של הרב אליהו שטרנבוך ראב"ד אנטוורפן. חתנו, הרב אברהם נתן בורנשטיין (בנו של הרב מנחם שלמה בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב ראדומסק ורבה של שכונת יד אליהו), הוא רב בית הכנסת של חסידות ראדומסק בבני ברק ולעיתים מכונה האדמו"ר מראדומסק.

מעמדותיו

לדעתו בעלי תשובה צריכים להמשיך לעבוד במקצוע שעבדו בו: "הגישה שלי היתה להכניס את הבעלי תשובה לעמלה של תורה. להפוך לבני תורה, אבל כל אחד עם המקצוע שהוא עובד ימשיך לעבוד, ויש כאלה שצריכים להקדיש את עצמם לגמרי לתורה. גם פרנסה צריך, ואנשים שיש להם יכולות להתפרנס עובדים, ובזמן הפנוי יושבים בבית המדרש ולומדים. גידול הילדים דורש פרנסה.".
דרכו היא שלא לבנות תבניות שאליהן יש "להכניס" את בעלי התשובה: "באופן כללי אין לי "מתכון" או חוברת הדרכה איך לנהל קהילה של בעלי תשובה. אני רגיל לכבד דעות של אנשים, זה האופי שלי, ואת הטבע של בני אדם. אני לא יוצר איזה "שטנץ". (יש בזה גם חסרונות…). לא שכל אחד עושה ככל העולה על רוחו. יש מרות מסויימת במקום הזה, אבל יותר נותנים לכל אחד ללכת כפי דרכו, "ללכת נגד רוחו של אחד ואחד", זו הגישה, עם הכוונה. כמובן, על דרך התורה וההלכה, בלי לסטות ימין ושמאל מהשולחן ערוך, זה פשוט, אבל כל אחד מתבטא באופן שלו".
קולמנסקופ

היסטוריה

בשנת 1907 הגיע ללידריץ גרמני בשם אאוגוסט שטאוך, והחל לעבוד במקום כמפקח במסילת הברזל המובילה מלידריץ לאאוס. הוא רכש משלטונות דרום-מערב אפריקה הגרמנית רישיון לחיפוש יהלומים, והעסיק בכך את עובדי הרכבת הכפופים לו. ב-10 באפריל 1908, אחד מעובדיו, זכריאס לוואלה, שהיה בעברו כורה יהלומים בקימברלי, גילה יהלום באזור גראספלאץ, כ-20 ק"מ מזרחית ללידריץ, והביאו לשטאוך. בעקבות הגילוי התפטר שטאוך מעבודתו, וחבר למהנדס המכרות זנקה ניסן. השניים חיפשו באזור יהלומים נוספים, ולאחר שמצאו אותם, רכשו בחודש יוני קרקע בשטח של 75 אקר (כ-300 דונמים) בקולמנסקופ. רק לאחר מכן, פרסמו שטאוך וניסן את דבר מציאת היהלומים. בעקבות הגילוי, החלה בהלה ליהלומים, ושלטונות דרום-מערב אפריקה הגרמנית הכריזו על רצועה בשטח של כ-26 אלף קמ"ר כאזור המיועד לכריית יהלומים - השפרגביט, וקולמנסקופ נכללה בתחומו.
רבים ממחפשי היהלומים והכורים שהגיעו לאזור התיישבו בקולמנסקופ, שבתיה נבנו בסגנון אדריכלי האופייני לגרמניה. בעיירה הקטנה הוקמו מבני ציבור רבים, בהם בית חולים, בית ספר, תחנת כוח, תיאטרון, אולם כדורת, קזינו ובריכת שחייה. מיקומה של קולמנסקופ באזור מדברי וצחיח חייב שינוע מים לעיר, והם חולקו לתושבים בחינם לפי מכסות. בנוסף, פעל בעיירה מפעל קרח, שאף הוא חולק בחינם לתושבים, וגם החשמל סופק בחינם. בעיירה הוקמה גם מסילת ברזל קטנה, שחיברה בין אזור המגורים לאזור המסחרי, ונעו עליה קרוניות רתומות לחמורים. סמיכותה של קולמנסקופ למסילת הברזל, אפשרה גם את חיבורה ללידריץ. כדי להתמודד עם בעיית הברחות, הובא לקולמנסקופ מכשיר רנטגן, הראשון מסוגו בחצי הכדור הדרומי.
בשנים הראשונות לאחר הקמתה שגשגה העיר, ובשיאה התגוררו בה כ-340 תושבים לבנים וכ-800 פועלים בני אוומבו. אך תקופה זו לא נמשכה זמן רב. לאחר מלחמת העולם הראשונה, וביתר שאת מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20,  היא החלה לדעוך, בעיקר בשל גילוי יהלומים באזורים אחרים של השפרגביט, שהביאו לנטישתה. בית החולים המשיך לפעול גם לאחר שהתרוקנה מתושביה, וב-1954 ננטש גם הוא.

קולמנסקופ כיום

במהלך השנים בהן עמדה העיר נטושה, החלו הבתים בה להתפורר, וחולות המדבר חדרו אליהם. כתוצאה מכך, נוצרו מראות סוריאליסטיים של בתים שקומותיהם התחתונות מכוסות חול עד לעומק של כמה עשרות סנטימטרים, ואף למעלה מכך. במשך רוב השנים, הייתה העיר סגורה למבקרים, שכן היא מצויה בתחום השפרגביט, אזור כריית היהלומים, האסור בכניסה. 
ב-1980 החל תאגיד היהלומים דה בירס, שניהל את השפרגביט, לשקם כמה מהמבנים. במקום הוקם מוזיאון, והוא נפתח למבקרים. בניגוד לערי רפאים אחרות בשפרגביט, קולמנסקופ סמוכה לעיר לידריץ ולכביש B4, ועל כן נגישה יותר. מאז פתיחתה של קולמנסקופ למבקרים, היא הפכה ליעד לתיירים ולצלמים. לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 עבר ניהול השפרגביט לתאגיד נאמדב, שהוא המנהל כיום גם את העיר.
העיירה שימשה גם כאתר צילומים עבור מספר סרטי קולנוע, בהם "Dust Devil"‏ (1992) "The King Is Alive"‏ (2000), וצילומים ממנו נכללו בסרט הטבע סמסרה (2011) ובסדרות "העולם אחרי האנושות" של ערוץ ההיסטוריה ו-"Wonders of the Universe" של BBC.
לוסי היקס אנדרסון

ראשית חייה

אנדרסון נולדה בוואדי, קנטקי, בשנת 1886. מגיל צעיר, אנדרסון התעקשה שהיא איננה זכר אלא נקבה, בעידן שהמונח "טרנסג'נדר" עדיין לא הוטבע. לאחר התייעצויות עם רופאים אשר אמרו להוריה פשוט לתת לה לחיות כילדה, אנדרסון בחרה בשם לוסי, והחלה ללכת לבית הספר בשמלות.

המשך חייה

בגיל 15, אנדרסון נשרה מהלימודים, והלכה לעבוד כעוזרת בית. בגיל 20, היא נסעה לקליפורניה, שם פגשה בקלרנס האק, שהיה לבעלה הראשון. השניים נישאו כשאנדרסון הייתה בת 34, והשתקעו באוקסנרד, קליפורניה. הנישואים ארכו תשע שנים, ובזמן זה אנדרסון הצליחה לחסוך מספיק כסף לרכוש בית הארחה, ששימש כמסווה לבית בושת, אשר גם מכר משקאות אלכוהוליים נגד חוקי היובש שהיו אז בתוקף בארצות הברית. אנדרסון כבר הייתה ידועה כמארחת עילית באוקסנרד, ומאוחר יותר, היא השתמשה בקשרים החברתיים שלה כדי להימנע ממאסר רציני כשעמדה לדין. בערב שנעצרה על ידי המשטרה, צ'ארלס דונלון, הבנקאי המוביל של המחוז, מיד שילם את ערבותה. הסיבה שהוא נתן היה שהוא תכנן מסיבת ארוחת ערב גדולה, וחשש ש"האירוע יתפרק אם לוסי תשב במעצר". בשנת 1944, היא נישאה לרובן אנדרסון, חייל שהיה מוצב בלונג איילנד, שבניו יורק.

תביעה פלילית

כשהתגלה ב-1945 שאנדרסון זוהתה בלידתה כזכר, היא הועמדה למשפט על עדות שקר, בטענה שהיא שיקרה לגבי מינה ברישיון הנישואים, והתחזתה לאישה. היא הורשעה, והנישואים בוטלו.
בעוד שקשריה בחברה הגבוהה והונה עזרו לה לחמוק מהאשמות בגין מכירת משקאות חריפים וניהול בית בושת, אף אחד לא בא לעזרתה כשנאלצה להיאבק על עצם קיומם של נישואיה ומשפטה נחשב למשפט הראשון בשורה ארוכה של מאבקים לזכויותיהם של להט"ב לשוויון בפני החוק ולהכרה. 
היא צוטטה בהצהרות "אני קוראת תיגר על כל רופא בעולם להוכיח שאני לא אישה" ו"אני חייתי, התלבשתי והתנהגתי בדיוק כמה שאני - אישה". הצהרותיה הנשנות לא שינו את תוצאת המשפט, אך במקום מאסר, היא נידונה לעשר שנות מאסר על תנאי. מאוחר יותר, היא גם הועמדה למשפט על ידי הממשלה הפדרלית על הונאה, שכן קיבלה קצבה בתור אשת חייל בשירות סדיר בעת מלחמה. גם בעלה הראשון ובעלה השני עמדו למשפט, ושלושתם הורשעו ונשלחו לכלא. גם לוסי נשלחה לכלא גברים, שם אסרו עליה ללבוש בגדי נשים.

מותה

לאחר שחרורה מן הכלא, היא ורובן עברו ללוס אנג'לס, שם חיו חיים שלווים עד מותה בשנת 1954.
עקרון קאוואליירי

נפח פירמידה

לפי עקרון קאוואליירי לכל הפירמידות שיש להן אותו הגובה ולבסיס שלהן אותו השטח, יש נפח זהה. הבסיס אפילו אינו חייב להיות מצולע (למשל אם הוא מעגל, הפירמידה היא חרוט).
נניח כי לפירמידה כלשהי יש בסיס ששטחו  וגובה . מהגדרת הפירמידה, כל חתך מישורי דרכה המקביל לבסיסה, דומה לבסיסה. מכיוון שהפרמידה מוגדרת על ידי מתיחת קווים ישרים, יחס הדמיון משתנה באופן ליניארי ביחס לגובה החתך מעל הבסיס. למעשה אם גובה החתך מעל הבסיס הוא  אז יחס הדמיון הוא . מתכונות יחס הדמיון ידוע לנו שהיחס בין שטח החתך לשטח הבסיס נתון על ידי יחס הדמיון בריבוע. כלומר שטח החתך הוא .
קיבלנו ששטח חתך מישורי של פירמידה המקביל לבסיס תלוי רק בשטח הבסיס, גובה הפירמידה וגובה החתך. נמקם את שני הבסיסים של שתי פירמידות עם אותו שטח בסיס וגובה, על אותו מישור, ונעביר מישור נוסף מקביל לו דרך קודקודיהן. לפי התכונה שהוכחנו זה עתה, לכל חתך מישורי מקביל למישורים אלו שנעביר דרכם, יתקבל חיתוך עם שטח זהה לכל אחד מהגופים. לכן לפי עקרון קאוואליירי נפח שתי הפירמידות זהה.
כעת ניתן להסיק את הנוסחה לנפח פירמידה כלשהי. כפי שאוקלידס הוכיח, כל מנסרה משולשת (בעלת בסיס משולש) ניתן לחלק לשלושה ארבעונים (פירמידות עם בסיס משולש), כך שלמנסרה ולשלושת הארבעונים אותו שטח בסיס וגובה. לפי השקילות שהוכחנו, לכל שלושת הארבעונים אותו הנפח, ומכאן שנפח הארבעון הוא שליש נפח המנסרה. אם לארבעון ולמנסרה יש בסיס ששטחו  וגובה , אז נפח הארבעון הוא . מכיוון שהוכחנו שלכל פירמידה עם שטח בסיס וגובה זהים יש אותו נפח, זוהי נוסחה כללית לנפח של כל פירמידה.
למעשה הוכחת התוצאה הזו מחייבת את השימוש בעקרון קאוואליירי או בטיעון אינפיניטסימלי דומה. שכן פתרון הבעיה השלישית של הילברט קובע שלא ניתן להוכיח  שוויון נפחים של פירמידות (אפילו עם בסיס מצולע) על ידי פירוק סופי לפאונים חופפים. קושי שכזה לא מופיע במקרה של שטחים במקום נפחים.

נפח כדור

מכיוון ששטחו של עיגול עם רדיוס  הוא , מקבלים מהסעיף הקודם שנפח חרוט שגובהו  הוא . באמצעות עובדה זו ועקרון קאוואליירי ניתן למצוא את נפחו של כדור.
נניח כי לכדור רדיוס . נמקם גליל שרדיוסו  וגובהו  כך שבסיסו התחתון שוכן על אותו מישור עם מעגל גדול של הכדור (כמודגם באיור). נגדיר חרוט ישר כך שבסיסו הוא הבסיס העליון של הגליל וקודקודו שוכן על הבסיס התחתון של הגליל. נשווה את החצי העליון של הכדור לגוף המתקבל מהגליל לאחר שמסירים ממנו את החלל שבתוך החרוט (נקרא לגוף זה "גליל מנוקב").
נבחן חתך מישורי העובר דרך הכדור והגליל המנוקב וגובהו מעל הבסיס התחתון של הגליל המנוקב הוא . נחשב את שטח החיתוך של החתך עם כל אחד משני הגופים. החיתוך של החתך עם הכדור הוא מעגל, שלפי משפט פיתגורס רדיוסו , ולכן שטחו . מצד שני, חיתוך החתך עם הגליל המנוקב הוא טבעת שנוצרת על ידי הסרת עיגול החיתוך של החתך עם החרוט, מעיגול החיתוך של החתך עם הגליל. רדיוס עיגול החיתוך של החרוט הוא  (שכן רדיוס וגובה החרוט זהים, ומכאן שגבולות החרוט מצויים בזווית של 45 מעלות עם הגובה, ויוצרים משולש שווה-שוקיים שהשוק שלו .), ואילו רדיוס עיגול החיתוך של הגליל הוא . מכאן שהשטח הטבעת הוא .
קיבלנו שכל חתך מישורי המקביל לבסיס הגליל חותך את שני הגופים בשטח זהה, ולכן לפי עקרון קאוואליירי נפחי הגופים זהים. מכאן שנפח חצי הכדור הוא כנפח הגליל המנוקב. נפח הגליל המנוקב מתקבל מהחסרת נפח הגליל מנפח החרוט: . נפח הכדור כולו הוא פעמיים הנפח הזה, כלומר .
מרדכי רביד

ביוגרפיה

רביד נולד בביאליסטוק שבפולין ב-1938. את תקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה חווה בגטו לבוב, במחנה הריכוז ינובסקה ובמילוט מתמיד באזורים שונים בדרום פולין. עלה לארץ ישראל מעט לפני קום המדינה. למד בבית הספר היסודי ברעננה (כיתות ה' עד ח') ולאחר מכן בתיכון עירוני א' בתל אביב. בצה"ל שירת בחטיבה 35 (הצנחנים). למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ובהדסה. הוא התמחה ברפואה פנימית בבית החולים שיבא. רביד היה המורה של המחזור הראשון של הסטודנטים מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב שהגיעו להתנסות קלינית בבית החולים שיבא (אז תל השומר). מאז העמיד דורות רבים של רופאים שעשרות מהם משמשים מנהלי מחלקות ויחידות בבתי החולים ברחבי ישראל ורבים מהם מורים וחוקרים. בשנים אלה עסק במחקר של קדחת ים תיכונית משפחתית (יחד עם פרופ' יגאל קדר) והיה הראשון אשר הוכיח כי טיפול בתרופה בשם כולכיצין יכול למנוע את הסיבוך העיקרי של מחלה זו, הצטברות של חלבון (עמילואיד) בכליות ובאיברים אחרים הגורם לאי ספיקת כליות ולמוות.
בין השנים 1972 ל-1974 שימש כמנהל בית החולים רבקה זיו. זמן קצר לאחר השלמת בניית בית החולים פרצה מלחמת יום הכיפורים. בית החולים היה, בתחילת המלחמה המוקד הרפואי הקדמי ביותר וקלט את כל פצועי הקרבות ברמת הגולן. בסך הכל טופלו במהלך המלחמה כ-2700 פצועים, כאשר רביד מנהל את הפינוי והטיפול בפצועים ובו זמנית את בית החולים הנמצא בשלבי הרצה. ביום הרביעי למלחמה נודע לרביד כי אחיו הצעיר שרגא נהרג בקרב בסיני, ליד תעלת סואץ. רק במוצאי השבת, בעת ההודעה הראשונה למשפחות ששכלו את בניהן נסע רביד למספר שעות לחלוק את האבל עם הוריו ברעננה ומיד חזר לצפת להמשך המלחמה.
בין השנים 1974 ל-1978 שימש כמנהל בית החולים הממשלתי ביפו (לימים, בית החולים וולפסון). עם סיום בניית בית החולים, המעבר לבניין החדש וההרצה, ביקש לסיים את פרק ניהול בתי החולים ולחזור לרפואה ולאקדמיה.
בין השנים 1978 ל-1994 שימש כמנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים מאיר. בתקופה זו עסק בעיקר במחקר סיבוכי מחלת הסוכרת ויתר לחץ דם והיה מחלוצי הטיפול ביתר לחץ דם ומניעת מחלת הכליות בחולי סכרת. מחקריו הקנו לו שם בינלאומי.
בין השנים 1994 ל-1995 שימש סגן מנהל רפואי של קופת חולים מכבי. בין השנים 1993 ל-1998 שימש כיו"ר האיגוד לרפואה פנימית. ביוזמתו האיגוד הישראלי התקבל כחבר מן המניין באיגוד האירופי לרפואה פנימית.
בין השנים 1995 ל-2004 שימש כמנהל מחלקה פנימית ד' בבית החולים מאיר. בתקופה זו שימש, במקביל ביו"ר וועדת התרופות המרכזית של שירותי בריאות כללית.
בין השנים 1994 1998, שימש כנשיא האיגוד האירופי לחקר יתר לחץ דם בסכרת. ובין השנים 11–2007 שימש כיו"ר האגודה הישראלית לסכרת.
לאחר פרישתו מבית החולים מאיר החל לנהל את בית החולים מעיני הישועה בבני ברק. תחת הנהלתו בית החולים התבסס, הגדיל את היקף עבודתו פי שלושה כיום הוא בית חולים קהילתי מבוסס המוכר להתמחות ומסונף לאוניברסיטה.
פרסם חמישה ספרים ולמעלה מ-200 פרסומים מקצועיים, ומאות מאמרים בעיתונות, תחילה ב"הארץ" ולאחר מכן ב"ידיעות אחרונות". ידוע בהתנגדותו החריפה לרפואה אלטרנטיבית ותזונה אורגנית.
רביד משמש כרופא הראשי בחברה "המרכז למימוש זכויות רפואיות".
ג'ון סדה

ביוגרפיה

סדה נולד במנהטן, ניו יורק לאחר שהוריו היגרו לשם מפוארטו ריקו. גדל בניו ג'רזי, ולאחר שסיים את לימודיו בתיכון שוכנע על ידי חבריו לעסוק באגרוף, לאחר אימונים בחדר כושר החל להתאגרף בזירות חובבים בעיר והגיע עד לשלבים המאוחרים של תחרות אגרוף מקצוענית. בתור מתאגרף חובבן רשם לעצמו סדה 21 ניצחונות והפסד אחד.
את הופעות הבכורה שלו בקולנוע ערך סדה ב-1992 בדרמת האגרוף "גלדיאטור" בדמותו של מתאגרף רחוב בשם רומנו ובדרמת הפשע העצמאית "ראש זברה". שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד קטן בסרט הפשע "שוטר בניו יורק" לצד טוני סיריקו. קיבל את הכרת מבקרי הקולנוע לראשונה בשנת 1995 כששיחק בתפקיד צ'ינו ליאנרס בדרמה "אני אוהב את זה ככה" והועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן הראשי הטוב ביותר.
באותה השנה גם התפרסם סדה גם ברמה העולמית במותחן האפוקליפטי של טרי גיליאם "12 קופים" בדמותו של ג'וזה שעוזר ומדריך את האסיר ג'יימס קול (ברוס ויליס) במשימתו בזמן.
ב-1996 שיחק את הנער האינדיאני חולה הסרטן בלו מונרו בסרטו של מייקל צ'ימינו "מרדף השמש", השתתף בתפקיד משני גם במותחן הפשע "פחד ראשוני", ובקומדיה "אלוהים היקר" של הבמאי גארי מרשל.
זכה לפרסום נרחב ב-1997 על תפקידו בדרמה המוזיקלית "סלינה" בתור הגיטריסט המכסיקאני כריס פרז, בעלה של מלכת מוזיקת ה"טחאנו" הלטינית סלינה פרז (ג'ניפר לופז).
שיחק במשך 46 פרקים בסדרת הפשע "רצח מאדום לשחור" בתור הבלש פול פלשסון, ובשלושה פרקים בסדרת כותלי הכלא המפורסמת "אוז" בתור הגנגסטר האיטלקי דינו אורטולני שנכלא על רצח ועל ניסיון חיסולו של ראיין אוריילי. ב-2001 שיחק בסרט הדרמה "חבטה כפולה" לצד אליזבת מיטשל. 
בנוסף השתתף בסדרת דרמה "כבאי שיקגו" בתפקיד השוטר אנטוניו דוסון - תפקיד אותו שב לגלם בסדרת הבת "שוטרי שיקגו" ולאחר מכן ב"שיקגו Justice".
שיחק ב-2002 בדרמת הפשע "אהבה בדרך הקשה" לצדו של זוכה האוסקר אדריאן ברודי, ובסרט "המלך ריקי" שמבוסס על המחזה ריצ'רד השלישי.  
ב-2003 בסרט הפעולה שובר הקופות של מייקל ביי "בחורים רעים 2" בתור רוברטו. ב-2004 החל לגלם את דמיאן רואיז בסדרת הדרמה המשפטית "קווין היל" ב-UPN, שבוטלה לאחר עונה אחת. 
את מירב פרסומו קיבל סדה בשנת 2010 בסדרת המלחמה המופתית של טום הנקס וסטיבן ספילברג "הפסיפיק". בסדרה גילם סדה את דמותו של לוחם חיל הנחתים האמריקני הנערץ ג'ון בזילון שאולץ לחזור לארצות הברית כגיבור מלחמה ונלחם כדי לחזור לשדה הקרב בתור מפקד כיתה. בפרק השמיני בסדרה חוזר בזילון לפעילות מבצעית ונהרג בתחילתו של קרב איוו ג'ימה. ב-2011 הצטרף לעונה השנייה של הסדרה "טרמיי" ב-HBO, בתפקיד נלסון הידאלגו, קפיטליסט.

חיים אישיים

סדה מתגורר בלוס אנג'לס עם אשתו ושלושת ילדיהם.