google/wiki40b huggingface dataset:
ערוד

תפוצה בישראל ובעולם

הערוד היה נפוץ בצפון אפריקה ובמזרחה, אך מרבית הפרטים הושמדו בידי האדם בשל ציד ועל ידי הכלאה עם חמור הבית וכיום נותרו רק קבוצות בודדות שעדיין מתקיימות בדרום מזרח מצרים ובאתיופיה. בישראל היה הערוד נפוץ כנראה באזורי מדבר.
ביו בעלי החיים המקראיים שחיו בערבות ים המלח עד הדורות האחרונים היה גם הערוד, אבי החמור הביתי הדומה לגזע החמורים העדין ביותר. בתקופת התלמוד היה, כנראה, מצוי הרבה בארץ ישראל. זאת יש ללמוד מן ההלכות: "החמור והערוד, אעפ"י שדומין זה לזה, כלאיים זה בזה" (משנה כלאיים מ"ח, ה"ו). "מאימתי קורין את שמע בשחרית? - משיכיר בין תכלת ללבן... ר' עקיבא אומר: "בין חמור לערוד" (ב. ברכות ט', ע"ב).
כיום יש כ-500 ערודים בעולם ומתוכם כ-130 בגני החיות תחת גרעין רבייה בשל סכנת ההכחדה החמורה בה הם נמצאים (CR).

התנהגות

הערוד חי בערבות עשב, באזורי מדבר, במישורים ובאזורים מבותרים ומטפס היטב במדרונות תלולים. הזכרים חיים ב"עדרי רווקים", אך זכרים בוגרים שומרים בקפדנות על נחלה ולכל זכר בוגר תחום מחייה (טריטוריה) משלו בהיקף של 5–10 קמ"ר המשמש גם קבוצות קטנות של נקבות וצעירים. הערוד מסמן את גבולות הטריטוריה בהשמעת קולות ועל ידי ערמות גללים גדולות. מלחמות גבול בין הזכרים הן אלימות במיוחד: בטבע המלחמה מסתיימת במנוסתו של המנוצח ובתנאי שבי אף ייתכן שהיא תסתיים במותו של אחד מהלוחמים. נקבות וצעירים חופשיים לנדוד בין השטחים.
הערודים רועים בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב והלילה ומסוגלים לשרוד חיים בתנאי מדבר קשים, בהתקיימם על מזון דל ביותר ומים מועטים. כדי לשרוד ימים חמים מבלים הערודים את רוב הזמן במנוחה, בצל עצים או סלעים ונדרשים לשתות מים באופן סדיר, לכל הפחות אחת לשלושה ימים. בתנאי בצורת קשה נודדים הערודים למרחקים בחיפוש אחר מזון ומים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית כבר בגיל 18 חודשים ואילו הזכרים יכולים להזדווג רק לאחר שביכולתם להחזיק טריטוריה, בגיל שש בקירוב. לאחר תקופת חיזור שבה הנקבה בועטת בפראות ברגליה האחוריות בזכר המחזר. ההזדווגות נעשית כאשר הזכר עולה מאחורי הנקבה תוך נשיכות קלות של הכתפיים ומתקיימת כל שעה שעתיים במשך יום יומיים. ההריון נמשך כשנה, ומסתיים בעיר אחד בכל המלטה. בימים הראשונים לאחר לידתו של העיר, נוהגת האם ללקקו, ומונעת מנקבות אחרות להתקרב אליו כדי למנוע החתמה לא רצויה שלו כלפיהן. תקופת ההנקה נמשכת כשישה חודשים, והנקבה יכולה להתעבר מחדש רק כעבור חצי שנה עד שנה וחצי. בגיל שנתיים פורש העיר מאמו ומנסה לתחום נחלה לעצמו.
אורך החיים של הערוד בשביה כ-40 שנה, אך בטבע רק עד 20 שנה.

השבת הערוד לישראל

הערוד הושב לישראל ב-1972 במבצע בזק אשר יזם אברהם יפה ונוהל על ידי החי-בר בישראל. המבצע החל בעת שסוחר איטלקי לחיות בר בשם רוברט נדיר זיהה מעל מדבר דנקיל באתיופיה עדר של תריסר ערודים בוגרים והציע אותם למכירה לאחד מבעלי גני החיות בניו יורק. אברהם יפה בדיוק שהה בנוכחותו בעת שמנהל גן החיות דחה את הבקשה בשל האיסור האמריקאי להכנסת בעלי חיים מאפריקה. יפה מיד שכנע אותו להפנות את הסוחר לחי-בר כך שיתאפשר להשיב את החיה שנכחדה חזרה לנופיה של ארץ ישראל. לאחר שפרופ' היינריך מנדלסון נשלח לזהות במו עיניו את הערודים המוצעים, גויסו 90,000 דולרים בסיועו של אברהם אגמון, מי שהיה למנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל קבוצת דלק, ובעזרתו של מרדכי הוד, מפקד חיל האוויר הישראלי, הועברו ב-14 בספטמבר 1972 תריסר הערודים שנקנו באמצעות מטוס הרקולס של החיל.
חיה קציר

קורות חייה

קציר נולדה בצפון תל אביב בשם חיה קצובס, בת אמצעית במשפחה בה אביה, חיים, היה נהג אוטובוס בחברת דן ואמה, אסתר, ניצולת שואה, הייתה עקרת בית. למדה בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1973, בגיל 17, זכתה בתואר "נערת ישראל" (כמלכת היופי נבחרה לימור שריר); לקראת התחרות שונה שמה הרשמי ל"חיה קציר". היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם, שהתקיימה באולם אלברט הול בלונדון בנובמבר 1973, והוכתרה בה כסגנית שלישית. שירתה בצבא כפקידה בקריה.
בשנת 1974 החלה קציר לשחק בסרטי קולנוע שנוצרו באותה תקופה. גילמה בין היתר את גילה זוהר, בת העשירים שמתאהבת בצ'רלי, הנוכל השרמנטי (אותו מגלם יהודה ברקן) בסרט הפולחן "צ'רלי וחצי" בבימויו של בועז דוידזון; ואת בתיה בסרט "שרית" של ג'ורג' עובדיה, לצידו של יגאל בשן. בעקבות התחרות והסרטים עבדה בדוגמנות. קציר לא יועדה במקור לשחק את גילה זוהר ב"צ'רלי וחצי". תחילה נבחרה הזמרת עדנה לב לתפקיד, אך אף על פי שהיא עברה את הבחינות, הבמאי החליט כי הוא מעביר את התפקיד לזמרת אילנית. אותו המקרה אירע גם לאילנית, והבמאי החליט כי קציר תשחק במקומה. בהמשך ויתרה על תפקיד בסרט דיזנגוף 99.
בשיא הצלחתה, בשנת 1976, עזבה את ישראל לארצות הברית, בעקבות בן זוגה, שם היא חיה מאז. כיום מתגוררת קציר בלוס אנג'לס; היא גרושה ואם לשתי בנות, ומנהלת עסק שהקימה בתעשיית המכוניות.
יואל פוהיאנפאלו

קריירת מועדונים

פוהיאנפאלו שיחק כנער בה.י.ק. הלסינקי, ובשנת 2010 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, שנקראת קלובי 04, כאשר היה בן 16. קבוצת המילואים שיחקה אז בליגה הפינית השלישית, ובעונת הבכורה שלו הבקיע פוהיאנפאלו 33 שערים ב-21 משחקים. בזכות הצלחתו בקבוצת המילואים, הוחתם פוהיאנפאלו בשנת 2011 על חוזה בקבוצה הבכירה של ה.י.ק. הלסינקי עד לשנת 2015. במשחק הראשון של עונת 2012 בליגת העל הפינית הבקיע פוהיאנפאלו שלושער תוך 162 שניות, שהן פחות משלוש דקות, מול קבוצת מרייהאמן. את העונה הזו סיים עם 19 שערים ב-42 הופעות בכל המסגרות, כאשר בקיץ 2012 דחה הצעה של ליברפול לחוזה לשלוש שנים, משום שלא הובטח לו זמן משחק. בעונת 2013 הבקיע פוהיאנפאלו שמונה שערים ב-30 הופעות. בשתי עונותיו בהלסינקי זכה פוהיאנפאלו באליפויות ליגת העל הפינית.
בספטמבר 2013 הושאל פוהיאנפאלו מהלסינקי לבאייר לברקוזן, שהשאילה אותו מיד לו.פ.ר. אאלן, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונת 2013/14 הבקיע פוהיאנפאלו חמישה שערים עבור אאלן ב-22 הופעות. באפריל 2014 האריך פוהיאנפאלו את חוזהו בהלסינקי עד 2018. הלסינקי האריכה מיד את השאלתו ללברקוזן בשנתיים נוספות, אותן בילה כמושאל בפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה. באוקטובר 2014 הבקיע פוהיאנפאלו שלושער מול דרמשטאט 98, ונבחר לשחקן החודש בבונדסליגה השנייה, וסך הכל הבקיע 11 שערי ליגה בעונת 2014/15, אך בעונת 2015/16 הבקיע שני שערים בלבד, ופורטונה דיסלדורף ניצלה מירידה רק במחזורי הסיום.
במרץ 2016 הודיעה באייר לברקוזן כי החליטה לממש את האופציה לרכוש את פוהיאנפאלו מה.י.ק. הלסינקי. באוגוסט 2016, סיים פוהיאנפאלו את השאלתו לפורטונה דיסלדורף ולראשונה שיחק בבאייר לברקוזן בבונדסליגה, ואף הבקיע שער בהפסד 1–2 לבורוסיה מנשנגלאדבך דקה אחת לאחר שעלה מהספסל. כעבור שבוע, פוהיאנפאלו נכנס כמחליף במצב של פיגור 0–1 להמבורג בדקה ה-76, ועד לתום המשחק הבקיע שלושער, ולברקוזן ניצחה 1–3. פוהיאנפאלו נפצע בהמשך ונעדר מחלק גדול מהמשחקים באותה עונה.

קריירה בינלאומית

בנובמבר 2012, כאשר היה בן 18 בלבד, ערך פוהיאנפאלו את הופעת הבכורה במדי נבחרת פינלנד בניצחון 0–3 על נבחרת קפריסין, כאשר החליף את טימו פוקי. במרץ 2014 הבקיע את שער הבכורה במדים הלאומיים בניצחון 1–2 על נבחרת הונגריה במשחק ידידות. במוקדמות יורו 2016 הבקיע פוהיאנפאלו שלושה שערים, אך פינלנד לא העפילה ליורו 2016 עצמו.
יחסי לוב–קוסטה ריקה

כלכלת קוסטה ריקה

התמ"ג לנפש בקוסטה ריקה עמד ב-2005 על 11,100 דולר לשנה, מספר המציב אותה קרוב למדינות מזרח אירופה והרבה מעל לשכנותיה. התוצר הוא השני בגובהו באמריקה הלטינית.
באופן היסטורי התבססה הכלכלה על החקלאות: בעיקר גידול בננות, קפה, אננס וסוכר, וכן עץ ובקר.
אין בקוסטה ריקה משאבי טבע בכמויות משמעותיות - מלבד הטבע עצמו, שמהווה מוקד משיכה תיירותי.
בעשורים האחרונים עלתה חשיבותה של התיירות, במיוחד התיירות הסביבתית, שמהווה כיום את אחד התחומים העיקריים בכלכלת המדינה. בקוסטה ריקה פארקים לאומיים רבים המתוחזקים בצורה יעילה; מספר מיני הצומח והחי בקוסטה ריקה מסחרר ומושך תיירים רבים. כמות התיירים השנתית עלתה מ-780 אלף ב-1996 ל-1.5 מיליון ב-2004. התיירות מכניסה כיום יותר כסף זר מן הבננות והקפה, שני הגידולים החקלאיים הגדולים, יחד.
היציבות הפוליטית, רמת ההשכלה הגבוהה יחסית של האוכלוסייה, ועידוד מצד הממשלה, על ידי הקמת אזורי סחר חופשי, משכו השקעות גדולות מצד חברות זרות, ותרמו בשנים האחרונות לקידום מהיר של התעשייה במדינה. אינטל למשל פתחה מפעל גדול לייצור מיקרו-מעבדים, חלק מענף האלקטרוניקה המפותח במדינה, וחברת פרוקטר אנד גמבל קבעה במדינה את מרכז פעילותה בחצי הכדור המערבי. מיקומה של המדינה, באזור זמן של מרכז ארצות הברית ובטווח טיסה של שלוש שעות מלוס אנג'לס, לצד ההבדלים ברמות השכר בין ארצות הברית וקוסטה ריקה, הפכו אותה ליעד אטרקטיבי למיקור חוץ של חברות אמריקניות, למשל מרכזי תמיכה טלפונית או ניהול חשבונות.
החקלאות מהווה 8.5 אחוז מן התוצר, (2005), התעשייה 29.7% (2004), והשירותים, בכלל זה תיירות, 61.8% (2004)

סחר

לוב לא ייצאה לקוסטה ריקה אף דולר אחד מאז שנת 2013 בה היא ייצאה אליה לוחות ברזל בשווי אלף דולר אמריקאי. מה שמראה על הקושי הכלכלי הלובי. קוסטה ריקה ייצאה ללוב בשנת 2015 806 אלף דולר אמריקאי של בננות ופירות טרופיים אחרים.
שמורת טבע תל דן

שְׁמוּרַת תֵּל דָּן היא שמורת טבע בצפון עמק החולה, הכוללת את מקורות נחל דן וחלקו העילי, ואת תל דן. שטחה 481 דונם. תל דן, התל הגדול בתחום שמורת דן נקרא בערבית תל אל-קאדי (تل القاضي) - (תל השופט).

המעיינות

מעיינות דן שבתחום השמורה מספקים לנחל דן כ-250 מיליון מ"ק בשנה, מחצית ממי נהר הירדן. הנביעה העיקרית שלו היא עין דן אשר נמצאת באזור המערבי של תל דן, והוא נחשב למעיין הגדול ביותר בישראל. בהמשך מצטרפים עוד מעיינות קטנים (מעיינות התל ועין לשם) אשר יוצרים זרמים בפלגים שקטים בין העצים בשמורה. מקור כל המים בשמורה הוא ממעיינות בלבד, הנובעים בטמפרטורה קבועה של 14.5 מעלות צלזיוס. איכות המים מעולה והם מכילים רק 10 מ"ג כלור לליטר.

היסטוריה של פיתוח השמורה

השמורה החלה להתפתח לפני מלחמת ששת הימים, אך מיקומה, במפגש גבולות עם לבנון וסוריה (רמת הגולן), היה נידח ומסוכן. כבר ב-1966 החלו משקי הסביבה לדרוש את תפיסת מי הדן והזרמתם לצורך שימוש חקלאי. המאבק הציבורי נמשך שלוש שנים, במהלכן זכתה השמורה לפופולריות גואה, עקב תפיסת רמת הגולן על ידי ישראל וזרימת המטיילים לאזור ו"גילויו". רק ב-1969, לאחר התערבותם של אברהם יפה ועזריה אלון, הוסכם שמי הדן יתפסו לחקלאות ולהזרמה בצינורות רק לאחר צאתם משטח השמורה.

תיאור החי והצומח בשמורה

השמורה מהווה מפגש אקולוגי של עולמות חי וצומח רבים מבית הגידול המדברי, דרכו הגיעו במסדרון השבר הסורי-אפריקני נציגים כקוצן מצוי, דרך בית הגידול הים תיכוני ועד נציגים מהאקלים הסיבירי כמריון מצוי ושמיר קוצני. השמורה היא בית הגידול הדרומי ביותר של שרכית הביצה.
לאורך הנחל צומח יער של עצי מילה סורית, דולב מזרחי, צפצפה, ער אציל ועוד. על העצים גדלים מטפסים רבים. השילוב של הצמיחה המרהיבה, המנגינה והצליל של המים הזורמים בין העצים, נותן לאזור יופי ייחודי ופסטורלי. בצד מסלולי הטיול נמצאות משוכות פטל קדוש.
הנחלים מצויים בעלי חיים כגון שחריר הנחלים, שטצד סורי, סלמנדרה כתומה ו"פשפש ישו" וכן דגים כחפף ישראלי, עגלסת הירדן ובינון הירדן.

ביקור בשמורה

בשטח השמורה ישנם מספר מסלולי הליכה קצרים. חלק מן המסלול נגיש לנכים. המסלול הארוך משלב בין ביקור בשמורה לביקור באתר הארכאולוגי.
בשל עושר בעלי החיים, רגישותו האקולוגית של האתר ונדירותו, אסורה הכניסה למים בכל שטח השמורה, למעט בריכת שכשוך ייעודית.
ב-12 ביולי 2008 התחוללה בשמורה שריפה, ככל הנראה כתוצאה מהצתה, שכילתה צמחייה בשטח של 50 דונמים. עבודות השיקום הסתיימו בסוף חודש ספטמבר 2008. במהלך השרפה נשרף עץ אלה אטלנטית בת 2000 שנים. שרידיה נמצאים כיום באתר.
מריאנו רמפולה

תולדות חייו

נולד בסיציליה, למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ולאחר סיום לימודיו כיהן במספר תפקידים מנהליים בקוריה הרומאית. בדצמבר 1882 מונה לנונציו לספרד. במרץ 1887 הועלה למעלת קרדינל ולכומר כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה, ושלושה חודשים מאוחר יותר מונה למזכיר המדינה. מזכירו האישי עוד מימיו כנונציו היה ג'קומו דלה צ'זה, לימים האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר. 
עם מותו של לאו השלושה עשר ב-20 ביולי 1903, שררה תמימות-דעים שרמפולה ייבחר כאפיפיור. אולם, לאחר שבחירתו נראתה מובטחת, הגיש הקרדינל-הנסיך של קרקוב, בשם קיסר אוסטריה פרנץ יוזף למזכיר הקונקלווה צו וטו שסיכל את הבחירה. הקרדינלים שבחרו ברמפולה העבירו את בחירתם לקרדינל סארטו, שנבחר לאפיפיור פיוס העשירי. אחת הפעולות הראשונות שביצע פיוס העשירי הייתה ביטול זכות ה-Jus exclusivae.
סיבת הווטו לא ברורה לגמרי וסביבה נפוצו השערות שונות לפיהן חשש פרנץ יוזף מנטייתו של רמפולה, שהתנגד לברית המשולשת, לצרפת; שסייע לעצור מנהיג כנסייתי ליברלי ומודרניסט או שהקיסר פעל בשירות ממשלת ממלכת איטליה ואף תאוריית קונספירציה לפיה לידי המודיעין של הקיסרות האוסטרית הגיעו ידיעות לפיהן רמפולה היה בעל קשרים עם הבונים החופשיים או אפילו בונה חופשי בעצמו.
עד מותו כיהן רמפולה כממונה על בזיליקת סן פייטרו, כן היה ראש המועצה לדוקטרינה של האמונה בקוריה הרומאית, ספרן ראשי של ספריית הוותיקן וארכיבר ראשי של הארכיונים הסודיים של הוותיקן.
יחסי יפן–סן מרינו

היסטוריה

החל מהמחצית השנייה של המאה העשרים קיימים שיתופי פעולה בין שתי המדינות, יחסים קונסולריים בין שתי המדינות כוננו ב-1961, היחסים הועלו לדרג היחסים הדיפלומטיים בנובמבר 1996. לפני שכוננו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ביקר נארוהיטו, נסיך יפן בסן מרינו בשנת 1984. בשנת 1987 ביקר בסן מרינו ראש ממשלת יפן, טקאו פוקודה.
ב-11 במרץ 2011, רעידת האדמה והצונאמי החלו להכות בחבל טוהוקו במזרח יפן. באותה שנה, על מנת להתאבל על קורבנות האסון הזה, הובאה גופה אחת לסן מרינו ונקברה בקבר השינטו הראשון באירופה. על יד הגופה הוקם מקדש שנקרא "מקדש סן מרינו".
קיימת קבוצה פרלמנטרית למען ידידות יפן-סן מרינו, הקבוצה אחראית על הקמת המקדש והקבר.
אוטובוס תלמידים

בארצות הברית וקנדה

בצפון אמריקה מייצרים אוטובוסים בארבעה סוגים שונים. כל האוטובוסים בצפון אמריקה הם עם קומה אחת. 
סוג A ("פראק ואן") - האוטובוסים הקטנים ביותר. הם גם מכונות "אוטובוסים קצרים".
סוג B ("משולבת") 
סוג C ("רגיל")
סוג D ("מעבר")

בישראל

בישראל נעשה שימוש באוטובוסים של החברות הפרטיות, של המועצות האזוריות וכן של חברות התחבורה הציבורית, גם להסעת תלמידים. בניגוד לארצות הברית וקנדה, לא נעשה שימוש בישראל באוטובוס שיוצר במיוחד למטרה זאת.

בטיחות

לרוב אוטובוסי התלמידים אמצעי בטיחות רבים.
בארצות הברית האוטובוס צבוע בצבע צהוב, המכונה "School bus yellow", כדי שיבלוט גם בחושך, קיימים על האוטובוס אורות אזהרה רבים, כשהנהג עוצר ומוריד ילדים הוא מוריד גם זרוע מכנית שמטרתה לסמן לתנועה לעצור, בנוסף לדלת הכניסה קיימת דלת אחורית שמשמשת כיציאת חירום, בכל אוטובוס קיימות מצלמות שמטרתם לדעת מה קרה אם הייתה תאונה.
בישראל תקנות בטיחות פחות מחמירות. עם זאת, התלמידים עולים ויורדים מהדלת הקדמית בלבד. בכל האוטובוסים הבינעירוניים/תיירותים והמיניבוסים קיימים אורות מהבהבים מקדימה ומאחור כאשר הנהג פותח את הדלת הקדמית, על מנת לסמן שהאוטובוס אוסף או מוריד תלמידים. באוטובוסים הבין עירוניים, אשר מהווים את האוטובוס העיקרי להסעת תלמידים, מותקנות חגורות בטיחות. כמו כן, האוטובוסים של המועצות האזוריות, אשר משמשים אך ורק להסעת תלמידים, צבועים בצהוב.

עדיפות תנועה

עד אמצע 1940, ברוב המדינות לא היו חוקי תעבורה שמחייבים את הנהגים לעצור כשהאוטובסים מעלים או מורידים ילדים.
סד"ג ניצן

שירותה הצבאי והאזרחי

כחלק מהסכם השילומים שנחתם עם ממשלת מערב גרמניה, הגיעו לישראל שמונה ספינות דיג שנבנו בגרמניה. חמש מהספינות היו קטנות יחסית, ואילו שלוש האחרות – "דרור", "למרחב" ו"ניצן" – היו גדולות יותר, אורכן כ-26 מטר, בעלות חדרי קירור גדולים ומנועים של 240 כוח סוס.
הספינות נבנו בדיסלדורף על-פי תכנון ישראלי ויועדו לדיג מסחרי במים עמוקים. עם זאת לספינות נועד גם תפקיד נוסף. בשנת 1956, לאחר הגעתן לארץ, "חוילו" הספינות והצטרפו לחיל הים, בו מילאו משימות סיור ותצפיות, לצד פעילותן הרשמית כספינות דיג. על הספינות הותקנו בסיסים לתותחים, חצובות למקלעים ועוד, כל זאת בצורה חשאית ומוסווית, שלא תסגיר את ייעודן הנוסף של הספינות. פלגת הסד"גים (ספינות דיג) הייחודית פעלה בהצלחה עוד שנים רבות בחיל הים ומילאה משימות מסוגים שונים.
במקביל, שלושת הסד"גים הגדולים התקשו למלא את ייעודן המקורי – דיג מסחרי. במהלך ניסיונות דיג באזור הדרום, מול עזה ודרומה משם. מנעו זאת המצרים, ובמקרה אחד נלכדה ספינת הדיג "ניצן" על ידי ספינת משמר מצרית. המצרים אפילו הספיק לקשור את "ניצן" אליהם והחלו בגרירתה, אך הדייגים הספיקו להזעיק עזרה דרך הקשר ומטוסי חיל האוויר הגיעו וחילצו את הספינה מידי המצרים.
בסופו של דבר, הוחלט להעבירן לדוג מול חופי אריתריאה שבמזרח אפריקה. ה"ניצן" ושתי אחיותיה נאלצו לחצות את הים התיכון ולהקיף את אפריקה כולה עד שהגיעו לאריתריאה. הפלגה זו נעשתה בשנת 1960 וארכה כחודש וחצי. בזמן המעבר בים סוף, שם הספינה הוחלף ל"מנליק נגוס" על שם מנליק השני, קיסר אתיופיה.
באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים בין ישראל למצרים וסוריה, ושלוש הספינות "ניצן", "למרחב" ו"גל-עוז" עגנו במפרץ סואץ בהמתנה להתפתחויות. תעלת סואץ הייתה עדיין סגורה לתנועת כלי-שיט, אך לא המעבר במצרי טיראן. בשנת 1974 פרץ באתיופיה מרד נגד הקיסר והדיג עבור הישראלים הגיע לסופו. כאשר פתחו את תעלת סואץ לשיט בינלאומי, ה"ניצן" הפליגה בדגל יווני דרך התעלה לים התיכון והגיעה לחיפה בשלום.
עם שובן לים התיכון הספינות נרכשו על ידי דייגים שונים, והמשיכו לעבוד בדיג בים התיכון. 
"ניצן" נותרה ספינת הדיג הפעילה הגדולה ביותר בארץ, עד שסיימה את דרכה בשנת 2010.

הטבעתה של סד"ג ניצן והפיכתה לאתר צלילה

בשנת 2010 פנה יאיר ים ("פוצקר") ממועדון הצלילה בנהריה להתאחדות הישראלית לצלילה, והיא רכשה את הספינה, תמורת 120,000 ש"ח, במטרה להפכה לאתר צלילה. הליך קבלת האישורים השונים היה ממושך ומייגע, אך לבסוף (לאחר 10 שנים מההטבעה שלפניה) הגיע ההיתר המיוחל ומתנדבי ההתאחדות ניקו את הספינה לנקותה לקראת ההטבעה, על מנת להפוך אותה לאתר צלילה. צוות המועדון, פתח מעברים נוחים בין מדורי הספינה, סגר פתחים מסוכנים, ותכנן יציקה של 14 טון בטון שתייצב את הספינה בסערות הים ותשמור על הטיה של הניצן בזווית בה פתח תא המנוע יהיה במקום וזווית הנוחים לכניסה לספינה.
סד"ג ניצן עמדה עם חרטום מערבה, ונטייה של 20 מעלות על צדו, על קרקעית בעומק 24 מטר מול חופי אכזיב, במרחק כ-1,000 מטר. אורכה כ-26 מטר, והמבנה שלה הגיע עד לעומק של מטרים ספורים מתחת לפני הים. הניצן טובעה בשנת 2012 בשיתוף של גורמים רבים ובפרט מועדון הצלילה "פוצקר" בנהריה, ובניהול וניצוח של ההתאחדות הישראלית לצלילה.
בחורף 2015, לאחר שעוד קודם לכן זזה ממקומה, ונטתה על  צידה (על אף שהייתה מלאה בבטון), התפרקה הניצן. על גבי דפנות הספינה ניתן למצוא מרבדים של ספוגים צבעוניים, אצות, צדפות ומלפפוני ים שחורים. המקום עשיר בדגה.
מירצ'ה מונרו

ביוגרפיה

מונרו נולדה בסנט לואיס, מיזורי. כילדה, היא גרה באיים הדרומיים של פיג'י ובאיי סולומון. שמה הפרטי מירצ'ה נבחר על ידי אביה כמחווה לפרופסור החביב עליו מירצ'ה אליאדה באוניברסיטת שיקגו. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון למדה שנתיים באוניברסיטת וירג'יניה אך עזבה לאחר שנתיים.

קולנוע

מונרו הופיעה בתפקיד אורחת במספר סרטים בהם "סלולר" (2004), "יום כל הנשמות" (2005), "Pterodactyl", "בית המתים 2" (2005), "החוזה" (2006), "המתנה המושלמת" (2006), "אגודת איטי ביטי טיטי" (2007), "השם שלך כאן" (2008), "קבור את האקס" (2008), "finding bliss", "The Black Waters of Echo's Pond", "טקן" (2009), "חיים בהחלפה" (2011), "צעצוע של ילד" (2011), "מג'יק מייק" (2012), "רווקה קלילה באל איי", (2012), "דוקטור במונית" (2014), "חמישים גוונים של שחור" (2016), "גרייס" (2018) ו"מועדון הספר הטוב" (2018).

טלוויזיה

מונרו הופיעה כאורחת במספר סדרות בהם "Just for Kicks", "ילדי האנרכיה", "מיאמי מדיקל", "צ'אק", "פרנקלין ובאש", "צווארון לבן", "המנטליסט", ו"איך פגשתי את אמא". 
בשנת 2007 כיכבה מונרו תפקיד ראשי בסדרה "Drive" שארכה פרקים בודדים.
בשנים 2011–2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "אפיזודס" בתפקיד מורנינג רנדולף.
בשנים 2015–2016 שיחקה בתפקיד משני בסדרה "אין לו אלוהים" בתפקיד אלכסה קאמינגס. שיחקה גם בסדרה הקומית "אמא משמעותית" ברשת The CW. 
בשנת 2016 השתתפה בתוכנית הריאליטי "מטבחי הגיהנום".
משנת 2018 משחקת בסדרת הטלוויזיה "טירון".

חיים אישיים

מונרו היא צוללנית ומורה ליוגה מוסמכת.
ארנסט דוד ברגמן

ביוגרפיה

נולד בגרמניה, בנו של הרב יהודה ברגמן (גר'). ב-1921 החל ללמוד כימיה באוניברסיטת ברלין ובגיל 21 כבר קיבל את הדוקטורט בהצטיינות, עבודת הדוקטורט שלו עסקה במחקר על הקשרים הכפולים בתרכובות אורגניות באמצעות שימוש במתכות. הוא שימש כעוזר מחקר של פרופסור וילהלם שלנק ולאחר ארבע שנים התמנה לפרופסור חבר במוסד. ב-1933 עלה לארץ ישראל לאחר שקיבל הצעה לעבוד עם חיים ויצמן בתכנון המכון על שם דניאל זיו ברחובות (לימים מכון ויצמן) ועם הקמתו היה המנהל המדעי הראשון של המכון. עם קום המדינה, היה בין מייסדי חיל המדע ומונה למנהל המדעי של מחלקת המדע במשרד הביטחון, כיועצו המדעי של שר הביטחון וראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון. מאוחר יותר כיהן כראש אגף מחקר ותכנון במשרד הביטחון, יו"ר ראשון של הוועדה לאנרגיה אטומית (1952–1966) ויו"ר המועצה הלאומית לחקר החלל. בשנת 1969 היה יושב ראש הוועדה לתכנון לטווח ארוך של לשכת המדען הראשי של מערכת הביטחון. 
ברגמן אחראי לכינונם של פרויקטים צבאיים רבים ובין היתר הוא נחשב לאבי תוכנית הגרעין של ישראל. היה ממקימי מכון ויצמן והוגי המכון לחקר המדבר בנגב והמכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה. אחד ממפעלי חברת רפאל קרוי על שמו - "מכון דוד". על פועלו זכה בפרסי ביטחון ישראל ב-1958 וב-1966. משנת 1953 הוא שימש פרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית, לאחר שיחסיו עם חיים ויצמן התערערו לאור קרבתו החדשה לדוד בן-גוריון. הוא כיהן אף כסגן נשיא האוניברסיטה.
בשנת 1960 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשנים 1968-1974 היה יו"ר החטיבה למדעי הטבע באקדמיה. ב־1968 זכה בפרס ישראל.
גשר הרכבת מעל עמק הארזים

ביצוע

הגשר בוצע בשילוב בין שיטת הדחיקה לשיטת היציקה המאוזנת. מניצב 14 הסמוך לכניסה למנהרה 4 ועד ל-9 ומניצב 1 הסמוך למנהרה 3A עד ל-6 הגשר נבנה בשיטת הדחיקה, ובמרווח שבין הניצבים 6 ל-9, באורך של 125 מטר בשיטת היציקה המאוזנת.
עלות הקמת הגשר הייתה כ-138 מיליון שקלים, והוא בוצע על ידי חברת טר ארמה. בספטמבר 2016 הושלמה בנייתו.
מסיב אנדרסון

מקור השם

שמו של המסיב ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם הגאולוג ג'ון ג. אנדרסון, שעמד בראש משלחת החקר של אוניברסיטת מינסוטה להרי אלזוורת' בין השנים 1961–1962.
ואפורטו

וָאפּוֹרֶטוֹ (באיטלקית: Vaporetto) הוא שירות אוטובוס מים הפועל במספר קווים בתעלות ונציה וברחבי הלגונה של ונציה.
ספינת הוואפורטו הראשונה - "Regina Margherita" (המלכה מרגריטה) - הופעלה בוונציה בשנת 1881, וסימנה את תחילת הפעלתה של התחבורה הציבורית בעיר‏. הספינה הונעה במנוע קיטור ועל כן זכתה לשמה (מ-Vapore - קיטור). כיום כלי השיט קרויים בשם ההיסטורי אך הם מונעים במנוע דיזל. השם ואפורטו מקובל לספינות דומות גם במקומות אחרים בעולם.
הוואפורטו מופעל על ידי חברת התחבורה הציבורית של ונציה - Azienda Consorzio Trasporti Veneziano ‏(ACTV), והוא כלי התחבורה הציבורית העיקרי שמפעילה החברה, לצד סירות מנוע, "בטלו פורנאו" (Battello foraneo) הדומה לוואפורטו אך תא הנוסעים שלו סגור לחלוטין. הוואפורטו המופעל על ידי ACTV כיום הוא מסדרה 90 שיצורה החל בשנת 1999. אורכו של הוואפורטו הוא 23.93 מטרים, רוחבו 4.22 מטרים והוא שוקל כ-25 טון. הוא מסוגל לשאת 210 נוסעים ומופעל על ידי שני אנשי צוות.
קיימים מגוון סוגי כרטיסים, לנסיעה בודדת, לנסיעות בפרק זמן קצוב ובשילוב עם תחבורה ציבורית יבשתית.
נדיה וסט

קורות חיים

וסט נולדה בוושינגטון די. סי.. היא הצעירה מבין 12 ילדים, כולם מאומצים. אביה שירת בצבא ארצות הברית ואמה הייתה פעילה בתנועה לזכויות האזרח. שלוש מאחיותיה שירתו בחיל הנשים של צבא ארצות הברית ואחות נוספת בחיל האוויר של ארצות הברית. 
ב-1982 סיימה לימודי הנדסה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית כחלק מהמחזור השלישי של ווסט פוינט שכלל נשים. היא המשיכה ללימודי רפואה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון אותם סיימה ב-1988. התמחתה ברפואת משפחה בבית החולים הצבאי מרטין בבסיס פורט בנינג. סיימה קורס קציני רפואה בסיסי ומתקדם וקורס קציני רפואה אווירית.
בתקופת מלחמת המפרץ הצטרפה לכוחות הדיוויזיה המשוריינת השנייה שנלחמה באזור רמאדי. לאחר מכן שירתה בבית החולים הצבאי בלאנצ'פילד בפורט קמפבל שבקנטקי והשתתפה במשימות רפואיות של קבוצה 5 מהכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. ביצעה התמחות שנייה ברפואת עור במרכז הרפואי פיצ'סימונס ומרכז הרפואי של אוניברסיטת קולורדו בדנוור. שירתה כקצינת רפואה בדיוויזיה המשוריינת הראשונה בגרמניה המערבית ובמסגרת זו שימשה סגנית כוחות הרפואה שנשלחו לאזור מקדוניה וקוסובו. שירתה כקצינת רפואה בבית החולים הכללי 121 בסיאול שבקוריאה הדרומית ופיקדה על בית החולים הצבאי מקדונלד בפורט יוסטיס שבוירג'יניה. שימשה סגנית המרכז הרפואי הלאומי של הצי וקצינת המבצעים של כוחות הרפואה הצבאיים באזור וושינגטון די. סי.. 
פיקדה על המרכז הרפואי הצבאי וומאק בפורט בראג ועל כוחות הרפואה בפיקוד אירופה של ארצות הברית. שימשה סגנית ראש מטה קצין רפואה ראשי של הצבא, ועוזרת לענייני רפואה של יושב ראש המטות המשולבים. 
בפברואר 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לקצינת הרפואה הראשית ומפקדת פיקוד הרפואה של צבא ארצות הברית. היא הייתה בכך לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה בדרגה זו בצבא, האישה השנייה והאפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד זה. 
וסט בוגרת המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית ובעלת תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה. היא חברה באקדמיה האמריקאית של רופאי העור ובאקדמיה האמריקאית של רופאי המשפחה.
נשואה לדונלד וסט ואם לשניים.
גנאיוס פאפיריוס קארבו (קונסול 113 לפנה"ס)

גנאיוס פאפיריוס קארבו היה קונסול רומאי שחי במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס.
לא הרבה ידוע על חייו של קארבו. קארבו היה בן לאחת ממשפחות האצולה של רומא וכמה מבני משפחתו, כגון גאיוס פאפיריוס קארבו, החזיקו במשרות חשובות ברפובליקה הרומית במהלך המאות ה-2 וה-1 לפנה"ס.
קארבו נבחר למשרת הקונסול בשנת 113 לפנה"ס. רעו לקונסולט היה גאיוס קאיקיליוס מטלוס קאפראריוס, בן למשפחת המטלים רבת העוצמה. קארבו נשלח לאזור נוריקום שם חנו הקימברים, שבט גרמאני שנדד דרומה מאזור חצי האי יוטלנד ואיים על הטאוריסקים, בני בריתה של רומא. קארבו תפס עמדת הגנה חזקה על ההרים שבסביבות מחנה הקימברים ודרש מהם לסגת מארץ הטאוריסקים.
הקימברים נענו לדרישתו של קרבו ונסוגו, וקארבו שלח להם מורי דרך להדריך אותם בנתיבים שיצאו מארץ הטארוסקים. למעשה תכנן קארבו להוביל את הצבא הקימברי למארב והורה למדריכים להוביל את הקימברים לנקודה בה הוא ארב להם עם צבאו. פרופסור מ. קארי משער שקארבו קיווה לניצחון קל על הקימברים כיוון שאלו היו "המון מטופל בשיירת מטענים גדולה".
לרוע מזלו של קראבו, התרמית התגלתה על ידי הקימברים. קראבו איבד את יתרון ההפתעה וקרב פרץ בין שני הצדדים בסביבות נוריה או, לפי קארי, לובליאנה. צבאו של קארבו ספג מפלה צורבת ומרביתו הושמד. לא ברור מה עלה בגורלו של קארבו ואם הוא נהרג בקרב, נשבה או הצליח להימלט. לפי טקיטוס, שנחשב למקור מהימן ביותר, קארבו הוכה בשדה הקרב או נפל בשבי הקימברים.
היה אשר היה גורלו של קארבו, תבוסתו סימנה את פתיחתה של מלחמת הקימברים והטווטונים והיא היוותה את הנדבך הראשון בשרשרת של תבוסות רומיות משפילות לקימברים, שרשרת שנקטעה רק על ידי גאיוס מריוס בסוף המאה ה-1 לפנה"ס.