google/wiki40b huggingface dataset:
ראובן בריינין

תולדות חייו

ראובן בן מרדכי בריינין נולד בשנת 1862 בעיירה ליאדי שבאימפריה הרוסית. התחנך בחינוך יהודי מסורתי ולמד לימודים גבוהים במקצועות המתמטיקה (במוסקבה) והפילוסופיה (בווינה). החל ב-1888 התפרסמו כתביו בעיתונים העבריים "המליץ", "התורן", "הצפירה", "המגיד" ו"השילוח" וכן בכתב העת השקפה. בשנת 1895 החל להוציא לאור בווינה את כתב העת "ממזרח וממערב", אך הוצאתו פסקה לאחר הגיליון הרביעי. בשנת 1902 עבר להתגורר בברלין שבגרמניה.
עבודותיו הנודעות יותר היו פרסומיו הביוגרפים על מנהיגים יהודים, החל בפרץ סמולנסקין (1896) ואברהם מאפו (1900) ולמעלה ממאה ביוגרפיות של הוגים ואנשי רוח יהודים. במסגרת "לוח אחיאסף", אותו אף ערך בחלק מהשנים, התפרסמו כתביו על חייהם של מוריץ לצרוס, משה גידמן, תיאודור הרצל, ישראל זנגוויל ומקס נורדאו. בעיתון "השילוח" פורסמה ביקורתו על כתבי יהודה לייב גורדון, לצד טיפוחו את שאול טשרניחובסקי הצעיר. 
בריינין אף היה המבקר הראשון שהתלונן על דלות העומק הפסיכולוגי של גיבורי ספרות ההשכלה, כמו למשל בספריהם של אברהם מאפו ופרץ סמולנסקין. בכך הוא בישר למעשה את בואו של הזרם החדש בספרות: "המהלך החדש", שקרא לפיתוח פסיכולוגי של הגיבורים ולפישוט העלילות הנפתלות, תוך התמקדות בתיאור ריאליסטי של ההווי היומיומי. 
בשנת 1897 השתתף בריינין בקונגרס הציוני הראשון. בהמשך ליווה את הקונגרסים הראשונים, ודיווח על רשמיו בעיתונות, וכן כתב את קורותיו של נשיא התנועה הציונית הרצל. בשנת 1903 הוצע על ידו חידוש הסנהדרין.
בשנת 1909 היגר לארצות הברית, וייסד בניו יורק את השבועון "הדרור". בין השנים 1912–1916 התגורר במונטריאול שבקנדה ושימש עורך העיתון הציוני "קענעדער אדלער" ובשנים 1915–1916 ערך את עיתון "דער וועג". כן היה ממייסדי הקונגרס היהודי הקנדי (CJCCC) והספרייה היהודית הציבורית במונטריאול. במרץ 1918, בימי הגיוס ללגיון היהודי באמריקה, שלח בריינין את שני בניו, יוסף ומשה, לשרת בחזית הארצישראלית במדי הצבא הבריטי. אחר כך עבר לעיר ניו יורק, ובין השנים 1919–1926 היה עורך "התורן" שיצא לאור בעיר, וכן עסק רבות בתרגום.
בריניין נקלע לעימות עם חיים נחמן ביאליק. ביאליק תקף את בריינין בחריפות וטען נגדו כי לא ניצל את הבמה הכתובה לנקיטת עמדה בנוגע לגורל היהודים באימפריה הרוסית: "מעשה בריינין הוא מעשה נבלה ותועבה (...) יצא בריינין, זקן עובר בטל זה, לבאר בעולם ישועת ישראל ברוסיה. ראוי איש זה להינחר כחזיר. יש להפילו לבלי הוסיף קום, כי לא באמת ובתמים הוא עושה את מעשהו [...] כי נמכר לעקר [=לגויים] בכסף ובטובת הנאה". במחצית השנייה של שנות העשרים יושבה המחלוקת בין בריינין וביאליק בבירור משפטי שערך בית הדין של הקונגרס הציוני. השופט היה סמי גרונמן.
בריינין היה נשוי ובעל משפחה. במשך 15 שנים היה גם מעורב במערכת יחסים ספרותית ורומנטית עם המשוררת חוה שפירא, אך הוא סירב לעזוב את משפחתו למענה, והקשר ביניהם נותק במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ראובן בריינין הלך לעולמו בניו יורק בחורף 1939, בגיל 77.
על שמו נקרא רחוב בעיר תל אביב.
גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג

ילדותו

גאורג וילהלם נולד ב-13 בנובמבר 1595 בברלין ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולאנה מפרוסיה, בתו של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה.

שלטונו

בשנת 1619 עלה גאורג וילהלם לשלטון, לאחר מות אביו. מכיוון שהיה וסאל של מלך פולין, נשבע גאורג וילהלם בשנת 1621 אמונים לזיגמונט השלישי, מלך פולין, ובשנת 1633 נשבע שוב אמונים לולדיסלב הרביעי, מלך פולין.
במהלך מלחמת שלושים השנים, ניסה גאורג וילהלם לשמור על נייטרליות, אך לבסוף נאלץ על ידי גיסו גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בשנת 1626 להצטרף לפרוטסטנטים. אזור ברנדנבורג סבל מאוד בעקבות המלחמה, ושני הצדדים בזזו ושדדו את האזרחים. לעומת זאת, פרוסיה נשארה שקטה, עקב היותה הרחק מאזורי הקרבות.
גאורג וילהלם שמר על בריתו עם השוודים, עד שהובסו בקרב נורדלינגן בשנת 1634. בשנת 1635 חתם גאורג וילהלם על שלום פראג עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1637 עבר לגור באחוזותיו בפרוסיה.
ב-1 בדצמבר 1640 מת גאורג וילהלם בקניגסברג, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך וילהלם.
אבן בלארני

אבן בלארני (באנגלית: Blarney Stone, באירית: Cloch na Blarnan) היא אבן חול הנמצאת בביצורים של טירת בלארני, הממוקמת כ-8 ק"מ מקורק, אירלנד.
על פי האגדה, כל המנשק את האבן זוכה במזל ובמתנת הדיבור, המאפשרת לשון רהוטה, שנונה וחדה. האבן נקבעה במגדל הטירה בשנת 1446. הטירה היא אתר תיירות פופולרי באירלנד, המושך אליו מבקרים רבים מרחבי העולם, שמגיעים כדי לסייר בטירה, בגנים שלה ולנשק את האבן.

מקורות

אגדות רבות נקשרו בשמה של אבן בלארני בניסיון להסביר את מקורה. יש אלו הטוענים כי זה הסלע אשר משה הכה בו עבור בני ישראל, אחרים מספרים כי האבן שימשה את יעקב ככרית והובאה לאירלנד על ידי הנביא ירמיהו, ויש המאמינים כי זוהי אבן הָאָזֶל, אבן הסתר בה חיכה דוד ליהונתן בבורחו מפני שאול, והובאה לאירלנד בזמן מלחמות הצלב.
מסורת מפורסמת אחת מספרת כי קורמק מקארתי, שבנה את טירת בלארני, היה מעורב בתביעה משפטית, ופנה לקלינה, מלכת הבאנשי, על מנת שתסייע לו, וזו אמרה כי כדי לנצח עליו לנשק את האבן הראשונה שימצא בבוקר בדרך לבית המשפט. מקארתי נישק את האבן וכתוצאה מכך הוא הציג את טיעוניו ברהיטות גדולה ובכוח שכנוע מרשים. לאחר הצלחתו בתביעה, נאמר על אבן הבלארני שהיא מקנה "את היכולת לרמות בלי להעליב" ומקארתי שילב את האבן בחומת הטירה.
ישנה מסורת נוספת לפיה רוברט דה ברוס העניק חלק מאבן ההכתרה לקורמק מקארתי, מלך מנסטר, לאות תודה על התמיכה האירית בקרב באנוקברן, והוא אשר קבע אותה בטירת בלארני. אולם ניתוח מודרני מראה כי שתי האבנים אינן קשורות.

טקס

טקס הנשיקה של אבן בלארני בוצע על ידי מיליוני אנשים כולל מדינאים בעולם, ענקים ספרותיים ואגדות קולנוע. על מנת לנשק את האבן, על המשתתף לעלות אל פסגת הטירה ולהשתלשל הפוך אל מעבר לקצה המעקה, לרוב בעזרתו של אדם אחר. אף על פי שכרגע המעקה מצויד ברשתות ברזל למנוע נפילה, טקס הנשיקה עלול לגרום לפחד גבהים.
לפני התקנת אמצעי בטיחות אלו, מבצעי הטקס נאלצו להשתלשל באמצעות קרסוליהם אל מעבר לחומה תוך סיכון משמעותי לחייהם. בתסכית הרדיו "ההרפתקאה של אבן בלארני", ששודר לראשונה בשנת 1946, נקרא שרלוק הולמס לחקור נפילה של אדם אשר ניסה לנשק את האבן. הולמס העלה בחקירתו כי זה היה רצח, כיוון שמגפי האיש שומנו לפני ניסיון הנשיקה
האגדה של אבן בלארני תוארה בשנת 1785 בספר "מילון קלאסי ללשון וולגרית" שכתב פרנסיס גרוס (classical dictionary of the vulgar tongue)

אגדה

האגדה המקומית מספרת כי במסגרת ההשתלטות האנגלית על אירלנד, ציוותה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה על הרוזן של לנסטר להפקיע את הטירה מידי קורמק טייג מקארתי, אשר סבל מפגם בדיבור ולכן חשש מנסיעה למלכה. באותו זמן ראה מקארתי נערה טובעת בנהר סמוך ולכן צלל והציל את הנערה. הנערה התבררה כמכשפה אשר העניקה לו משאלה אחת. מקארתי ביקש את מתנת הדיבור, והמכשפה אמרה לו שהוא יצטרך לעלות לטירה ולנשק את האבן העליונה. לאחר שנישק את האבן והוענקה לו מתנת הדיבור, לא חשש מקארתי יותר מפני המלכה אליזבת. מקארתי חייך אל המלכה, החמיא והנהן בראשו, וכל הזמן שמר על אחיזתו האיתנה בריבונותו, עד שהמלכה קראה בכעס כי "זה לא אלא בלארני - מה שהוא אומר, הוא לא מתכוון!"
על פי המסורת של אוניברסיטת טקסס טק, שבר האבן שנמצאת בתצוגה מחוץ לבניין הנדסת החשמל הוא חלק מאבן בלארני, אך דבר זה מעולם לא הוכח.
אווה קיסר, מוריטורי טה סלוטנט

אווה קיסר, מוריטורי טה סלוטנט (בלטינית: !Ave caesar, morituri te salutant ופירושו "הידד לקיסר, העומדים למות מצדיעים לך!") הייתה לפי אמונה פופולרית קריאת ברכה לקיסר שהשמיעו גלדיאטורים ברומא העתיקה לפני תחילת המופע.
תיאור ההצדעה מופיע בספרי מחקר שעוסקים ברומא העתיקה החל מן העת החדשה, מכאן התיאור של הגלדיאטורים המופיעים לפני הקיסר ומברכים אותו נכנס לתרבות הפופולרית המערבית והפך לאחד התיאורים המוכרים ביותר מחיי רומא העתיקה בעולם המודרני. ברם תיאור זה אין לו על מה להתבסס, המקרה היחיד של הצדעה כזאת הוא בנאומכיה שערך הקיסר קלאודיוס בשנת 52, משתתפי הקרב קראו את הברכה "ave imperator, morituri te salutant!" אל הקיסר בתקווה שיחון אותם אולם הוא סירב והשיב באירוניה "או שלא" (aut non). קטע זה בהחלט לא מצביע על כך שהיה מדובר במנהג אלא ביוזמה מקומית ובלאו הכי הוא לא עוסק בגלדיאטורים אלא בנידונים למוות שנלחמו בנאומכיה.
בעת המודרנית האמרה מציינת אירוניה בהקשר לפעולה נועזת ומסוכנת בעלת השלכות בלתי ברורות.
כנסיית כל הקדושים שליד המצודה

תולדות הכנסייה

הכנסייה נבנתה בשנת 675 ככנסיית מנזר בארקינג (Barking Abbey) הסקסוני, על יסודות מבנה רומי, וכונתה "כל הקדושים בארקינג" (All Hallows Barking). שרידי המבנה הרומי נמצאים בקריפטה של הכנסייה.
הכנסייה הורחבה ושופצה מספר פעמים בין המאות ה-11 וה-15. בשל קרבתה למצודת לונדון שימשה הכנסייה בפועל ככנסייה של בית המלוכה ובתקופת אדוארד הרביעי קיבלה מעמד זה באופן רשמי, וכל המוצאים להורג במצודת לונדון נקברו בכנסייה.
הכנסייה נפגעה בהתפוצצות בשנת 1649 והמגדל המערבי שלה נהרס. מהשריפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ניצלה הכנסייה בזכות האדמירל ויליאם פן, אביו של ויליאם פן מייסד פנסילבניה, שהרס את כל הבתים סביבה כדי להרחיק ממנה את הלהבות.
הכנסייה שופצה בסוף המאה ה-19, ובשנת 1926 נערכה חפירה ארכאולוגית בקריפטה של הכנסייה, אז נתגלו מרצפות של רחוב רומאי וכן חפצים רבים מהתקופה הרומית.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה נהרסה הכנסייה כמעט לחלוטין. בשנת 1957 נחנכה הכנסייה לאחר שנבנתה מחדש תוך שימוש בלבנים ובקטעי הקירות ששרדו. 
מקור הקירות החיצוניים של הכנסייה במאה ה-15, ואחת מדלתות הכניסה היא מהמאה ה-7. כמו כן יש בכנסייה פסלים של קדושים נוצרים מהמאות ה-15 וה-16 ששרדו את ההפצצות ואגן טבילה מעשה ידי גרינלינג גיבונס משנת 1682.
קתדרלת בגרטי

היסטוריה

כותאיסי שימשה בימי הביניים כבירת הממלכה הגאורגית המאוחדת, עד לכיבושה של טביליסי על ידי דוד הבנאי. הקתדרלה הוקמה על ידי המלך הראשון של הממלכה, והייתה בשיאה פריחתה הקתדרלה הגדולה בגאורגיה.
כתובת על הקיר הצפוני מציינת כי הונחה שם בשנת 1103. בשנת 1692, אירע פיצוץ בקתדרלה, על ידי חיילים עות'מאנים, שפלשו לממלכת אימרתי. הפיצוץ העיף את התקרה וכיפת המבנה, והותירה את המבנה ללא כיסוי, כפי שהוא עד היום.
עבודות שימור ושיחזור, כמו גם מחקרים ארכיואולוגיים, שהחלו בשנת 1952, עדיין בתהליך. בשנת 1994, קתדרלת בגרטי, יחד עם מנזר גלאתי, נכללו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כיחידה אחת. בשנת 2001, שוחזרה הקתדרלה, וחזרה למצבה הראשוני של קתדרלה השייכת לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית. בשלב זה עדיין לא משמשת הקתדרלה כמקום תפילה, אולם מושך אליו תיירים רבים. לעיתים קרובות היא משמשת כסמל העיר כותאיסי, ונחשבת לאחד ממוקדי התיירות העיקריים של העיר.
הולכת רחוק

עלילה

בשנת 1995, שריל מחליטה לטייל יותר מאלף מיילים בשביל הרכס הפסיפי (PCT) לבד כדי לרפא את עצמה לאחר גירושיה, מותה של אמה, ושנים של התנהגות פזיזה והרסנית.

הפקה

ב-3 באוגוסט 2013 הקנדי ז'אן־מארק ואלה הוחתם לביים את הסרט. צילומי הסרט החלו ב-11 באוקטובר 2013.

ביקורת

הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקר, עם הרבה שבחים על ההליכה והביצועים הפיזיים והנפשיים של ריס וויתרספון והבימוי של ז'אן־מארק ואלה.
המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית

היסטוריה

המרכז שכן עד יולי 2012 ברחוב ירמיהו בשכונת נווה ארזים, אז העתיק את משכנו לשכונת ג'סי כהן. המרכז מנוהל על ידי אייל דנון, שהקים את המרכז יחד עם גלית אילת, שניהלה אותו עד שנת 2010. הוא מהווה פלטפורמה דינאמית למחקר, חשיבה, הפקה והצגה של אמנות עכשווית, ונקודת מפגש לחילופי ידע בין אמנים, אוצרים, מבקרים והציבור הרחב. המרכז מחויב לתפיסה דינאמית של עולם האמנות והתרבות העכשווית ולשיקוף ההשפעות הטכנולוגיות על התרבות והאמנות. 
המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון הוקם במטרה לקדם ולהפיץ את אמנות המדיה והווידאו בישראל ומהווה חוליה מקשרת בין שדה האמנות העכשווית והקהילה. המרכז פונה לאוכלוסיות מגוונות ולשכבות גיל שונות ורואה כיעד חינוכי-חברתי את פיתוח הקשר עם תושבי חולון והסביבה והקניית כלים מעשיים ותאורטיים להבנת האמנות הדיגיטלית תוך התנסות בחוויה מרגשת ומהנה.
המרכז פועל מתוך גישה דינמית המשלבת בחינה מתמדת של תהליכים חברתיים, כלכליים, פוליטיים וטכנולוגיים והשפעתם על האמנות והתרבות. במרכז מוצגות תערוכות נושא מתחלפות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, סדרת אירועים לאמנות סאונד ומוזיקה חדשה, ארכיון וידאו המכיל עבודות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, תוכנית אמן אורח, סדרות של הרצאות וסדנאות ועוד. כמו כן המרכז מוציא לאור את ”מארב” – מגזין אינטרנט לתרבות ואמנות ואת הרדיו האינטרנטי "חאלאס".
בתחום הווידאו ארט היה המרכז שותף להקמתה של "וידאוזון", הביאנלה הבינלאומית לווידאו ארט. המרכז מכיל גם ארכיון וספרייה ליצירות וידאו ארט, ובו למעלה מ-1200 כותרים של יצירות מאת אמנים ישראלים ובינלאומיים. חלק מהארכיון מוצג בתצוגות שונות ברחבי העולם.
בין פעולותיו של המרכז בולטת המגמה לטשטוש גבולות בין סוגי האמנות השונים. במסגרת זו הוצג פסטיבל "הפזורה", אשר הציג מופעים ואירועי מוזיקה נסיונית ופרויקטים של סאונד. במקביל הציג המוזיאון תערוכה של יצירות סאונד ושל כאלו המשלבות דימוי חזותי עם סאונד.
תחומים נוספים בהם מעורב המרכז הוא הוצאה של כתב עת אינטרנטי בשם "מארב", ותחנת הרדיו האינטרנטית "רדיו חלאס" (Halas - Holon Art Lab Audio Service). התחנה נוסדה ב-2008 על ידי דני מאיר, אייל דנון ואורי קצנשטיין כערוץ עצמאי ולא מסחרי, ששם דגש על תכנים מוזיקליים מגוונים ואלטרנטיביים מישראל ומהעולם, שלא מיוצגים בערוצי הרדיו הציבוריים או המסחריים בישראל. התחנה חברה בארגון ה-FMA, ארכיון המוזיקה החופשית, בניהול ה-WFMU, תחנת הרדיו האמריקאית העצמאית המפורסמת מניו ג'רזי. התחנה משדרת 24 שעות ביממה וניתן להקשיב בה לכל תוכניות העבר באופן חופשי.
כספית

שם

שמה של הכספית נובע מדמיונה למתכת כסף. שמות נוספים רומזים גם למצבה הנוזלי ול"יכולת התנועה" שלה: השם היווני hydrargyrum משמעותו "כסף-מים" או "כסף מימי". באנגלית היא נקראת mercury על שם מרקוריוס, וכן quicksilver, כינוי שפירושו "כסף חי". כינוי זה חדר גם לשפה העברית, והשם "כסף חי" מופיע במקורות עבריים שונים, בעיקר העוסקים בקבלה, וכן בפרשנות התלמוד והמשנה.

תכונות

הכספית יוצרת בקלות סגסוגות עם מתכות רבות, ביניהן זהב, אלומיניום וכסף, אך לא עם ברזל. סגסוגות של כספית מכונות "אמלגמה".
דרגות החמצון הנפוצות של כספית הן 1+ ו-2+. דרגת החמצון 3+ קיימת אך היא נדירה.

היסטוריה

הכספית הייתה ידועה להודים ולסינים הקדמונים ונמצאה בקברים מצריים המתוארכים מ-1500 לפנה"ס. במאה ה-5 לפנה"ס שימשה הכספית להכנת סגסוגות עם מתכות נוספות. ביוון העתיקה נוצלה הכספית במשחות והרומאים השתמשו בה לקוסמטיקה ולהקלת כאבי צמיחת שיניים אצל תינוקות. אלכימאים החשיבו את הכספית לחומר שממנו נוצרו כל שאר החומרים, והאמינו כי כאשר הכספית מתקשה היא הופכת לזהב.
הכספית ירדה מגדולתה במאה הראשונה לספירה, כשהרופא היווני גלנוס עמד על רעילותה. במאה העשירית העניק הרופא המוסלמי הנודע אל ראזי, מחבר הספר הראשון בהיסטוריה על רפואת ילדים, הכשר מחודש לכספית כחומר משלשל, שכן קוף שהואכל במתכת לא גילה סימני הרעלה ומסקנתו של אל-ראזי הייתה שכספית אינה מזיקה. סביר, אכן, שהקוף של אל-ראזי לא נפגע: עיקר הנזק מכספית אינו מופיע מיד אלא כפגיעה עצבית מצטברת. בעקבות אל-ראזי הלכו רופאים נוספים ובימי הביניים השתמשו בכספית מעורבת בחלבון ביצה כתכשיר נגד כינים ולהקלה על דלקות וזיהומים בעור.
האנשים שנפגעו במיוחד מכספית במשך מאות שנים היו הכובענים. החומר הנפוץ לייצור כובעים היה לבד - בד לא ארוג, המיוצר מדחיסה של סיבי צמר או פרווה ומשמש למשל לציפוי שולחנות ביליארד. הלבד לכובעים יוצר מפרוות ארנבים בתהליך שנקרא carroting (תרגום אפשרי: "הגזרה") וכלל שטיפה בתמיסת כספית חנקתית, שצבעה כתום, כצבע הגזר. טיפול זה נדרש להפרדת הפרווה מהעור ולהצמדה חלקה של הסיבים. לאחר ה"הגזרה" עוצב הלבד לצורת חרוטים גבוהים וכווץ על ידי הרתחה במים. כובענים נחשפו על כן למנה גדושה של אדי כספית, כשבחשו את הדוודים שבהם התבשל הלבד ספוג הכספית. מחלות נפש (שנגרמו מקישור כספית לתאי העצב במוח) נחשבו לסימן היכר אופייני לבעלי אומנות זו. דוגמה לכך נמצאת בסיפור "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", שם הדמות "הכובען המטורף" לקתה כנראה בפסיכוזה כתוצאה מחשיפה לכספית. יש הטוענים שגם ניוטון לקה בהתקפי פסיכוזה שנגרמו מכספית ששאף בזמן שישן במעבדתו בעת עריכת ניסויים במתכות שונות.

צורה בטבע

כספית מופיעה בטבע בעיקר בצורת המינרל צינובר (HgS) או ביחד איתו. כמחצית מהכספית שמופקת בעולם מגיעה מספרד ומסלובניה, והמחצית השנייה מרוסיה ומצפון אמריקה. כספית ממוצה מצינובר באמצעות חימום בנוכחות אוויר כך:
לאחר שאדי הכספית עוברים עיבוי, מתקבלת כספית נוזלית.

אמצעי זהירות

כספית צריכה להישמר בכלים אטומים, מחשש שתתאדה ותישאף על ידי בני אדם. חימום כספית ותרכובות כספית צריך להיעשות תחת פיקוח. גם חשיפה לכספית בריכוזים זעירים עלולה לגרום נזק בלתי הפיך, משום שהיא מצטברת בהדרגה בגוף (לגוף אין אפשרות להיפטר מכספית ולכן היא מצטברת בקלות יחסית). הרעלת כספית יכולה להתבטא שנים לאחר החשיפה. אחד מהתסמינים שלה הוא נשירת שיניים. החומר הוגבל לשימוש על ידי האיחוד האירופי.
פרשרון

פרשרון (בצרפתית: Percheron) הוא גזע סוס עבודה כבד, אשר מקורו מעמק הואיסן (Huisne), בפרובינציית פרש (Perche) לשעבר, בצפון צרפת. זהו סוס המיועד למשיכת עגלות משא וציוד חקלאי ומכאן שיוכו לקבוצת סוסי ה"דראפט" (draught horse בבריטניה, draft horse בארצות הברית). הפרשרון הוא אחד מגזעי הסוסים החזקים והכבדים ביותר. צבעי הסוס הם בדרך כלל אפור או שחור. סוסים אלה שריריים מאד וידועים כסוסים נבונים המוכנים לעבודה קשה. אף שמקורם המדויק אינו ברור, אבותיו של הפרשרון היו כבר בעמק פרש במאה ה-17. גזע סוס זה הושבח במקור לשימוש כסוס מלחמה. עם הזמן החלו משתמשים בו אף למשיכת עגלות נוסעים, ומאוחר יותר הפך לסוס עבודה בחקלאות ולגרירת משאות כבדים. בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הורבעו סוסות מגזע זה עם סוס ערבי. בשלהי המאה ה-19 יוצא הפרשרון מצרפת לארצות הברית ולמדינות אחרות, ובשנת 1883 נוסד ספר הגזע של הפרשרון בצרפת.
לאחר שינויים שונים, מאז 1934 מנוהל בארצות הברית ספר גזע לפרשרון. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימשו סוסי פרשרון רבים בשרות הצבא הבריטי. בשנות ה-30 סוסי פרשרון היוו 70% מכלל סוסי ה"דראפט" בארצות הברית, אולם מספרם פחת באופן ניכר לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר שנים של שפל, החל מספר סוסי הפרשרון בארצות הברית לעלות, ובשנת 2009 נרשמו כ-2,500 סייחים בספר הגזע האמריקאי של הפרשרון. סוס זה משמש אף בתחילת המאה ה-21 כסוס עבודה, בעיקר בחוות חקלאיות קטנות ופחות ממוכנות, ובצרפת חלק מענף סוסי הפרשרון מיועד לבשר. סוסי פרשרון גזעיים משמשים בעבודות יערנות, לגרירת עגלות נוסעים, לגרירת ציוד חקלאי, ואף לתחרויות רכיבה וקפיצות. דיסנילנד פריז הוא בעליו של המספר הגדול ביותר של סוסי עבודה מגזע פרשרון באירופה, והם משמשים לגרירת קרוניות נוסעים ברחוב הראשי של ארצות הברית.

מאפיינים

בצרפת קיימת העדפה לסוסי פרשרון גדולים, בגובה הנע בין 155 ל-185 ס"מ, ומשקלם בין 500 ל-1200 ק"ג. בארצות הברית קיימת העדפה לסוסי פרשרון קטנים יותר, גובהם נע בין 168 ל-180 ס"מ בשיא הגב, אף שלסוסי הגזע טווח גבהים הנע בין 152 ל-193 ס"מ. משקלו הממוצע של הפרשרון בארצות הברית הוא 860 ק"ג, אף שהמשקל המקסימלי הוא 1200 ק"ג. הסוסים אפורים או שחורים בצבעם, אף שבספר הגזע האמריקאי מותר גם רישומם של סוסים בצבעי Bay (גוף בצבע חום-אדמוני, בעוד הרעמה, הזנב, שולי האוזניים וחציין התחתון של הרגליים שחור), Roan (שער לבן וצבעוני בתערובת שווה על הגוף, בעוד הראש, הרעמה וחלקן התחתון של הרגלים (מכונה "גרביים") בצבע אחיד), וערמוני. בצרפת ובריטניה ניתן לרשום בספר הגזע רק סוסים אפורים או שחורים. לסוסים רבים כתמים לבנים על ראשם ורגליהם, אולם יש סוסים עם כתמים לבנים רבים, אינם רצויים. לראש הפרשרון פרופיל ישר, מצחו רחב, עיניו גדולות ואוזניו קטנות. חזהו עמוק ורחב, אחוריו ארוכות וישרות. רגליו נקיות משיער ארוך ושריריות. הפרשרון מתואר כסוס גאה, עירני, נבון ומוכן לעבודה. סוסים אלה נחשבים כמסתפקים במועט ומזגם נוח. גזע זה מסתגל היטב לתנאי חיים ומזג אוויר שונים. במאה ה-19 סוסים אלה היו ידועים כמי שמסוגלים לדהור עד 60 ק"מ ביום בקצב טרוט.
מערכות חישה

מערכת חישה היא חלק במערכת העצבים האחראי על העברת מידע חישתי. מערכת חישה מכילה קולטני חישה, מסלולים עצביים וחלקים במוח המעורבים בתפיסה החושית. המערכות הסנסוריות המוכרות ביותר הן השמיעה, הראייה, המישוש, הריח והטעם.
במערכות חישה, מידע מהעולם הפיזיקלי עובר שינוי באמצעות מערכת העצבים ומגיע לתחום ההכרה ולמוח.

קליטת גירויים מהסביבה

למערכות החישה יש קולטני חישה המתרגמים סוגים שונים של מידע ואנרגיות מהסביבה לשפה של מערכת העצבים. תהליך זה נקרא התמרה חושית.
קולטני החישה של מערכות החישה קולטים באופן מתמיד את אנרגיות הגירוי התואמות שלהם.

אופנות

אוֹפְנוּת הגירוי היא סוג התופעה הפיזיקלית שנקלטת באיבר החישה. לדוגמה: טמפרטורה, טעם, קול ולחץ. סוג קולטן החישה המופעל על ידי גירוי כלשהו חשוב בקידוד אופנות הגירוי.
ג'ף הוקינס מזכיר את הדמיון בין שש השכבות של קליפת המוח לבין שש השכבות של עצב הראייה במערכת הראייה. לקליפת הראייה יש אזורים שנהוג לסמנם V1, V2, V3, V4, V5, MT, IT, וכדומה. מטרתו של אזור V1, לדוגמה, היא לסמן רק מחלקה אחת של תאים במוח. מלבד תאים אלה, יכולים להיות תאים נוספים המעורבים בראייה.
הוקינס מתאר סכמה עבור האופנויות המקבילות הנמצאות במערכת החישה. אצל בני אדם, יהיו תאים שיכולים להיות מתוייגים כשייכים ל-V1, V2, A1, A2 וכולי:

V1 (ראייה)

אזור ראייה 1, או V1, מיועד לראייה, המסרים עובדים דרך מערכת הראייה, עד לקליפת הראייה.

A1 (שמיעה)

אזור השמיעה 1, או A1, מיועד לשמיעה, המסרים עובדים דרך מערכת השמיעה, עד לקליפת השמיעה.

S1 (מישוש)

אזור המישוש 1, או S1, מיועד למגע ולתפיסת פרופורציה, המסרים עוברים דרך מערכת המגע, עד לחלקים שונים במוח שביניהם הקורטקס הסומטי-סנסורי והמוח הקטן.

G1 (טעם)

אזור הטעם 1, או G1, מיועד לתפיסת טעם.

O1 (ריח)

אזור הריח 1, או O1, מיועד לתפיסת ריח. בניגוד לראייה ושמיעה, העצבים בחוש זה מובילים מידע עצבי מימין אל ההמיספרה הימנית ומידע עצבי משמאל אל ההמיספרה השמאלית.
נעמה ברקאי

ביוגרפיה

ברקאי, בתו של הפיזיקאי פרופ' איסר גולדברג], גדלה בירושלים ולמדה בתיכון הדתי פלך.
ברקאי השלימה תואר ראשון, שני ושלישי בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה, אותה סיימה ב-1995, עסקה במנגנונים סטטיסטיים של למידה. לאחר מכן פנתה ללימודי פוסט-דוקטורט במעבדתו של פרופ' לייבלר באוניברסיטת פרינסטון, שם עסקה במידול תאורטי של רשתות ביוכימיות.
ברקאי זכתה להוקרה בינלאומית על מחקריה, ובין השאר זכתה בפרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית (2007) ובפרס הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) לנשים במדע, על תרומתה לתחום הביולוגיה בבניית מודלים מתמטיים של מערכות ביולוגיות (2008).
בשנת 2012 מונתה לתפקיד ראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית וכראש המרכז לגנטיקה מולקולרית ע"ש פוררשהיימר במכון ויצמן. במסגרת כהונתה בתפקיד, ברקאי ממשיכה לחקור, יחד עם קבוצת המחקר שלה, את העומד מאחורי מנגנונים מולקולריים מכניים בטבע.
בשנת 2018 זכתה ברקאי בפרס רוטשילד במדעי החיים על תגליותיה הבסיסיות בביולוגיה מערכתית, על גיבוש מושגי החוסן כעקרונות תכנון במעגלים מולקלריים ועל כך שהצליחה להראות כי עקרונות אלה עומדים בבסיס תהליכי יסוד ביולוגיים.

פעילות מחקרית

ברקאי וחברי קבוצת המחקר חקרו ופרסמו מאמרים שונים בתחום הביולוגיה המולקולארית.
מחקריה על תהליכי הבקרה של התבטאות גנים בפנוטיפ ועל ניסויים אבולוציוניים שהטבע מבצע בתאים זיכו אותה בפרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית בשנת 2007.
מחקריה האחרונים התרכזו בבחינת במנגנונים מולקולריים שונים ובניסיון להבנת בסיסם. המחקרים התמקדו בתחומים שונים, ביניהם בסיס המכניקה המולקולרית של מקרים הסתברותיים של הטרוגניות ו"עיקשות" (persistence) פנוטיפית, תהליכי שכפול דנ"א בתא, תופעת "און כלאיים" - במסגרתה בן כלאיים הוא בעל יכולות או ביצועים טובים יותר משל הוריו ה"טהורים", ומנגנון שימור הפרופורציות בין הרקמות של המורפוגן ומנגנוני השמירה על גודלו של התא.
תומאס וייאט

סר תומאס וייאט (Thomas Wyatt;‏ 1503 - 11 באוקטובר 1542) היה משורר אנגלי. תרגומיו לסונטות של פטררקה מלטינית לאנגלית ויצירותיו המקוריות הקנו לו את הכינוי "אבי הסונטה האנגלית". בנוסף להיותו משורר היה גם שגריר ושליח של הנרי השמיני ושמו נקשר בשמה של אן בולין כאחד ממאהביה. שיריו לא פורסמו במהלך חייו. בנו, תומאס וייאט הצעיר, הנהיג מרד כנגד מרי הראשונה, מלכת אנגליה ב-1554.

תולדות חייו

וייאט נולד בטירת אלינגטון במחוז קנט. אביו היה איש חצרו של הנרי השביעי, מלך אנגליה. וייאט למד בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1520 נשא לאשה את אליזבת ברוק, בנישואין ללא אהבה. 
ב-1524 נכנס לשירות כפקיד באוצר המלך וב-1525 החל לשרת כשגריר, משרה שפירושה באותה תקופה הייתה שליחויות דיפלומטיות קצרות יחסית וממוקדות-מטרה. ב-1526 נשלח לצרפת וב-1527 היה חבר המשלחת הגורלית שנשלחה לותיקן לבקש מן האפיפיור קלמנס השביעי לבטל את נישואיו של הנרי השמיני לקתרין מאראגון ולאפשר לו לשאת לאשה את אן בולין, משלחת שכשלונה הוביל לפרישת אנגליה מהכנסייה הקתולית וליצירת הכנסייה האנגליקנית. ב-1535 הוכתר לאביר.
במאי 1536 הואשם על ידי צ'ארלס ברנדון, הדוכס הראשון מסאפוק, יחד עם אן בולין וחמישה גברים נוספים בניאוף ונכלא במצודת לונדון. אולם, בשל קרבתו לתומאס קרומוול, אחד האישים בעלי ההשפעה בחצר המלך, זכה לחנינה. הוא ראה את הוצאתה של בולין ושל הנאשמים האחרים מחלון תאו וכתב על כך את הסונטה הידועה בשם הלטיני, הלקוח מתוך מחזה של פטררקה, Circa Regna Tonat (ברעם מתוך הממלכות). וייאט חזר לחצר וזכה לרהביליטציה אולם ב-1541 הואשם שוב בבגידה במלכות, במקרה זה ניצל בזכות התערבותה של קתרין הווארד, אשתו החמישית של הנרי השמיני ובת דודתה של אשתו השנייה אן בוליין.
וייאט נפטר בן כ-39 ונקבר בשרבורן שבמחוז דורסט.

כתביו

מתוך כתביו של וייאט נשמרו 156 סונטות שהן בוודאות פרי עטו, מתוכן 123 בקונטרס אגרטון, חלקן בכתב ידו ממש ו-96 באוסף טוטל מ-1557 שבספרייה הבודליאנית באוקספורד (33 מתוכן אינן נמצאות בקונטרס אגרטון), בזכות אוסף זה קנה וייאט את תהילתו כמשורר.
בנוסף לכך מצויות עוד 129 סונטות שהדעות עליהן חלוקות, מתוכן כ-30 ככל הנראה משל וייאט עצמו.