לואיז בית-לחם

ביוגרפיה

בית-לחם גדלה ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בשנת 1984 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון באוניברסיטת וויטווטרסנד  שביוהנסבורג, וזכתה במדליית זהב לבוגרת המצטיינת של הפקולטה לאמנויות. בהמשך סיימה תואר שני M.A (בהצטיינות יתרה) ודוקטורט (בהצטיינות) באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998 זכתה בית-לחם במלגת ליידי דייוויס לפוסט דוקטורט מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. נכון לשנת 2018, בית-לחם היא עמית נלווה ביחידת אפריקה של המכון למחקר על שם הארי ס. טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית.
אמה, מרלין בית-לחם (לבית גרזון), הייתה שחקנית טניס בינלאומית וזכתה בשנת 1962 בתחרות All England Plate שנערכה במסגרת אליפות וימבלדון עבור מתחרות שהפסידו בשלבים הראשונים של תחרות הנשים. בשנת 2003 מונתה מרלין בית-לחם לסגנית יו"ר הוועדה לקידום והגנה על זכויותיהן של קהילות מבוססות תרבות, דת ושפה (CRL Rights Commission) בדרום אפריקה. כיום היא מכהנת כנשיאת קרן הזיכרון לתרבות יהודית (Memorial Foundation for Jewish Culture). 
אחותה של לואיז, לאל בית-לחם, כיהנה כמנהלת הראשית של מחלקת היערנות במשרד המים והיערנות הלאומי של דרום-אפריקה (South African National Department of Water Affairs and Forestry), ובהמשך כיהנה כראש סוכנות הפיתוח של יוהנסבורג (Johannesburg Development Agency).
בית-לחם מגדירה עצמה, בפרפרזה על מילותיו של המשורר יליד דרום אפריקה דניס הירסון, כ"דרום אפריקנית בשלט רחוק". היא חיה בישראל מאז שנת 1985, אמא לשני ילדים.

מחקריה

במחקרה, לואיז בית-לחם עוסקת בספרות והיסטוריה תרבותית בדרום אפריקה, היסטוריה של תרבות אקספרסיבית במאבק נגד האפרטהייד, תאוריה פוסט-קולוניאלית, לימודי מגדר, ולימודי הגירה. בית-לחם כתבה את הערך על ספרות דרום-אפריקאית עבור מדריך אדינבורו לספרות האנגלית של המאה העשרים. בית-לחם תרגמה לאנגלית כתבים ביקורתיים מאת אינטלקטואלים ישראלים בולטים, וביניהם ספרה של אריאלה אזולאי "דמיון אזרחי: אונטולוגיה פוליטית של הצילום" (2009). היא חברה בוועדה המייעצת של מפתח – כתב-עת לקסיקלי למחשבה פוליטית, בהוצאת מרכז מינרוה למדעי הרוח והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. חברה מייסדת בארגון הישראלי ללימודי אפריקה.
בדרום אפריקה מקיימת בית-לחם קשר מתמשך עם מכון וויטס למחקר חברתי וכלכלי (WiSER) באוניברסיטת וויטווטרסנד שביוהנסבורג, שם היא משמשת גם כמרצה אורחת בכירה בבית הספר לספרות, שפה ומדיה (School of Literature, Language and Media). היא מכהנת בוועדות המייעצות הבינלאומיות של מספר כתבי-עת בנושא חקר הספרות ולימודי אפריקה.

"הרטוריקה של הדחיפות"

בשדה חקר הספרות הדרום-אפריקאית, טבעה בית-לחם את המושג "רטוריקה של דחיפות" כמושג מפתח בתרבות הספרותית של תקופת האפרטהייד. בית-לחם טוענת שתפקידה המתווך של השפה, ומעמדה של הכתיבה כאופן ייצוג, התערערו בספרות ובשיח הספרותי הביקרותי של תקופת האפרטהייד לטובת מחויבות אינסטרומנטלית ל"אמירת האמת" אודות האפרטהייד. תובנה זו, החוברת לבחינה של "הפיגורה כאמת" (“the trope as truth”), קיבלה לראשונה ביטוי במאמר שנכלל במהדורה המיוחדת של כתב-העת "Poetics Today" שאותה ערכה בית-לחם יחד עם לאון דה קוק וסוניה נרונסקי-לדן בשנת 2001, תחת הכותרת "South Africa in the Global Imaginary”. המהדורה פורסמה מחדש בשנת 2004 בסדרה "Imagined South Africa", בהוצאת Unisa/Brill. בית-לחם המשיכה לפתח רעיונות אלו במונוגרפיה "Skin Tight: Apartheid Literary Culture and Its Aftermath", שפורסמה בשנת 2006 באותה סדרה. הספר תורגם לעברית על ידי עודד וולקשטיין ופורסם בשנת 2011 בהוצאת רסלינג תחת הכותרת "צבע מקומי: אפרטהייד לאור התאוריה".

"המסלול הגלובלי של האפרטהייד"

נכון ל-2017, מתמקד מחקרה של בית-לחם בנושא "המסלול הגלובלי" של תרבות אנטי-אפרטהייד אקספרסיבית. מחקר זה היווה את הבסיס לפרויקט שקיבל את תמיכת מועצת המחקר האירופי (ERC: “Apartheid—The Global Itinerary: South African Cultural Formations in Transnational Circulation" 1948-1990). בית-לחם טוענת שחקר התנועה הגלובלית של תרבות אקספרסיבית בתקופת האפרטהייד חושף ממדים היסטוריוגרפיים רחבים יותר של עידן המלחמה הקרה. המחקר בוחן כיצד מתנגדים פוליטיים, כותבים, מוזיקאים, אמנים, וצלמים דרום אפריקניים מיצבו שאלות הנוגעות לצדק חברתי ושוויון גזעי עבור ציבורים גלובליים שונים וכחלק מהם. חקר תפקידה של אפליה גזעית בהתוויית דמיוּן פוליטי בהקשר הגלובלי, ותפקידה של תרבות בקידום שינוי חברתי, הם נושאים מרכזיים בהקשר זה.