תקשורת בקוריאה הצפונית

תקשורת בקוריאה הצפונית מתייחסת לשירותי תקשורת זמינים בקוריאה הצפונית. קוריאה הצפונית לא אימצה באופן מלא את טכנולוגיית האינטרנט בשל מדיניות הבידוד.

טלפון

נכון ל-2008, בצפון קוריאה מערכת טלפונים עם 1.18 מיליון קווים נייחים. עם זאת, רוב הטלפונים מותקנים רק אצל בכירי הממשל. מי שמעוניין בהתקנת טלפון חייב למלא טופס המציין את דרגתו, הסיבה שבגללה רוצה טלפון ואת הדרך בה ישלם על כך. רובם יותקנו במשרדי הממשלה, מפעלים בבעלות המדינה, כאשר רק כ-10% הם ליחידים או למשקי הבית.
ב-1970 נכנסו מתקני מיתוג אוטומטיים לשימוש בפיונגיאנג, בסינוויג'ו ובהמהונג. כמה תאי טלפונים ציבוריים החלו להופיע בפיונגיאנג בסביבות 1990. באמצע שנות ה-90, מרכזייה אוטומטית אשר יוצרה באמצעות מיזם משותף לאלקטל ולמפעלים בסין, הותקנה בפיונגיאג. ב-1997 הודיעה צפון קוריאה כי מיתוג אוטומטי החליף את המיתוג הידני בפיונגיאג וב-70 אזורים אחרים. העיתונות בצפון קוריאה דווחה בשנת 2000 כי כבל סיבים אופטיים הוארך עד נמל נאמפו ומחוז צפון פויאנג חובר גם הוא לסיב אופטי.

טלפונים ניידים

בנובמבר 2002, טלפונים ניידים הוכנסו לשימוש בצפון קוריאה, ועד נובמבר 2003, כ-20,000 צפון קוריאנים קנו טלפונים ניידים. עם זאת, ב-24 במאי 2004, טלפונים ניידים נאסרו לשימוש.
בדצמבר 2008, הושק שירות טלפון נייד חדש בפיונגיאנג, המופעל על ידי החברה המצרית Orascom, עם תוכנית מתכננת להרחיב את הכיסוי לכל חלקי הארץ. השם הרשמי של רשת הטלפונים הניידים ב-3G היא Koryolink, והיא מיזם משותף בין Orascom ותאגיד הדואר והתקשורת בבעלות המדינה. מאז הושקה הרשת קיים ביקוש גדול.
במאי 2010, ליותר מ-120,000 צפון קוריאנים היו טלפונים ניידים; מספר זה עלה ל-301,000 עד ספטמבר 2010, 660,000 באוגוסט 2011, ו-900,000 בדצמבר 2011. Orascom דיווחו על 432,000 מנויים שנתיים אחרי תחילת הפעילות (דצמבר 2010), המספר עלה ל-809,000 בספטמבר 2011, ועבר את המיליון עד פברואר 2012. באפריל 2013 מספר המנויים התקרב לשני מיליון. ב-2015 המספר גדל לשלושה מיליון.
נכון למאי 2011, ל-60% מאזרחי פיונגיאנג בגילאים 20-50 היה סלולרי.
ב-15 ביוני 2011 אישרו StatCounter.com כי כמה צפון קוריאנים משתמשים טלפונים חכמים של אפל, של נוקיה ושל סמסונג.
נכון לנובמבר 2011, אין טלפונים ניידים היכולים לחייג לתוך או מחוץ למדינה, וגם אין לטלפונים חיבור לאינטרנט. רשת 3G מכסה 94% מהאוכלוסייה, אבל רק 14% מהשטח. בעבר ההגבלות כללו איסור על טלפונים ניידים בין 2004-2008.
ל-Koryolink אין הסכמי נדידה בינלאומיים. זרים המבקרים בצפון קוריאה יכולים לרכוש כרטיסי סים נטענים מראש לצורך ביצוע שיחות בינלאומיות בלבד, וללא אפשרות לשיחות מקומיות. קודם לינואר 2013, זרים היו נאלצים למסור את הטלפון הנייד שלהם במעבר הגבול או בשדה התעופה טרם הכניסה למדינה, אבל עם זמינותם של כרטיסי הסים המקומיים, מדיניות זו אינה תקפה יותר. גישה לאינטרנט, עם זאת, הוא זמין רק לתושבים זרים אך לא לתיירים.

קישור בינלאומי

חיבורי קווים נייחים בינלאומיים מרכיבים רשת המחברת בין פיונגיאנג לבייג'ינג ולמוסקבה, ובין צ'ונגג'ין לוולדיווסטוק. קווי תקשורת עם קוריאה הדרומית נפתחו בשנת 2000. במאי 2006 חברת TransTeleCom ומשרד התקשורת של צפון קוריאה חתמו על הסכם לבנייה והפעלה של רשת קווי תמסורת אופטיים באזור הגבול בין צפון קוריאה לרוסיה. זהו החיבור הנייח הישיר הראשון בין רוסיה וצפון קוריאה. הבנייה הושלמה ב-2007.
תחנת לוויינים קרקעית ליד פיונגיאנג מספקת תקשורת בינלאומית ישירה באמצעות חברת Intelsat. מרכז תקשורת לוויני הותקן בפיונגיאנג ב-1986 בסיוע טכני של צרפת. ב-1990 נחתם הסכם עם יפן לשימוש משותף בלוויין התקשורת שלהם. צפון קוריאה הצטרפה ב-1974 לאיגוד הדואר העולמי, אך יש לה הסכמי דואר ישירים רק עם מספר מצומצם של מדינות.

סיבים אופטיים

באפריל 1992 הוקם מפעל סיבים אופטיים בפיונגיאנג ורשת הסיבים האופטיים הראשונה שהורכבה מ-480 קווי Pulse Code Modulation ו-6 מרכזיות אוטומטיות מפיונגיאנג להמהונג (300 ק") הותקנה בספטמבר 1995. יתר על כן, תהליך יישור הקרקע שהחל ביוזמת קים ג'ונג איל במחוז קאנגוונדו במאי 1998, ובמחוז צפון פויאנג בינואר 2000,  אפשרו בנייה של רשת סיבים מחוזית וארצית, אשר נבנתה על ידי עשרות אלפי חיילי צבא העם הקוריאני ופועלים אחרים שגויסו בקנה מידה נרחב, במטרה לשקם מאות אלפי דונם של אדמות פוריות שנהרסו באסונות טבע בסוף 1990.

רדיו

מבקרים אינם מורשים להביא רדיו. כחלק ממדיניות מניעת המידע של הממשל, יש צורך לבצע שינויים במכשירי טלוויזיה ורדיו על מנת לקלוט תחנות ממשלתיות בלבד. מכשירים אלה נרשמים על ידי מחלקה מיוחדת במדינה והם כפופים לבדיקה באופן אקראי. הסרת החותם הרשמי מהמכשירים היא עבירה על פי חוק. על מנת לקנות טלוויזיה או רדיו, אזרחים קוריאנים נדרשים לקבל אישור מיוחד של גורמים רשמיים במקום המגורים או העבודה שלהם.
בצפון קוריאה יש 2 רשתות שידור רדיו  AM, תחנת שידור פיונגיאנג תחנת שידור (קולה של קוריאה) ותחנת השידור הקוריאנית המרכזית, וכן רשת שידור FM בשם תחנת השידור פיונגיאנג FM. לכל 3 הרשתות  יש תחנות בערים הגדולות המציעות תוכניות מקומיות. ישנו גם משדר רב עוצמה לשידור מעבר לים במגוון שפות.
בשנת 1997 היו 3.36 מיליון מכשירי רדיו.

רשת תקשורת לאומית

Kwangmyong היא רשת "גן סגור" צפון קוריאנית, המשמשת כרשת אינטראנט אשר נפתחה בשנת 2000. היא נגישה בערים הגדולות, אוניברסיטאות, מרכזי תעשייה ומסחר. ניתן להתחבר 24 שעות ללא הגבלה על ידי חיבור Dial-up.