דקדוקי סופרים

ההכנות לעבודה ותחילתה

בסוף שנת תרכ"ג, בעת ביקור שערך רבינוביץ בווינה, שמע מאהרן ילינק, על כתב יד מינכן, המצוי בספרייה הממלכתית של העיר. בעקבות זאת החליט לנסוע לשם כדי לראותו. במינכן נאלץ להמתין למעלה מחודש ימים לחזרת כי"מ, מאחר שנשלח בפקודת הממשלה לשטיינשניידר. בינתיים עיין במספר כתבי יד בספרייה, ולבסוף גם בכי"מ. משסיים לבדוק את כי"מ ועמד על חשיבותו, גמר אומר להוציאו לאור. בטרם יחל במלאכה פנה לרב יוסף שאול נתנזון וקיבל את ברכתו לתוכניתו. כמו כן, פנה לבנקאי ולאספן הספרים אברהם מרצבכר בבקשה לסיוע כספי. מרצבכר, שהיה אדם בעל השפעה ויכל לערוב לו בפני ראשי הספרייה, סייע לו לא רק בהיבט הכספי אלא גם איפשר לו להוציא את כתב היד וכתבי יד וספרים אחרים מהספרייה ולהביאם לביתו ובכך לזרז את סיום המלאכה. בכל זאת נדרשו לרבינוביץ שנתיים ימים כדי להעתיק את כתב היד כולו, מיום ג' באלול תרכ"ג עד לראש חודש אלול תרכ"ה. עם סיום המלאכה, החליט לשעות לעצתם של הרב נתנזון, מתי סודו וריעיו ולעכב את ההוצאה לאור של כתב היד, כדי להשוותו לנוסחים קיימים אחרים. לאחר שהשקיע עבודה רבה וממון רב, הן מכיסו הפרטי והן מכספו של מרצבכר (שבזכותו הוא רכש במשך השנים 156 כתבי יד וכן 43 אינקונבולות), הוא הוציא לאור, בשנת תרכ"ח, את הכרך הראשון.

דרך העבודה

כך כתב הרב רבינוביץ בהקדמת ספרו:
זה כארבע שנים אשר באתי פה מינכען ומצאתי בעקד הספרים אשר למלך יר"ה [=ירום הודו] ש"ס כתב יד נכתב כולו בכרך אחד. וכאשר עיינתי בתוכו מצאתיו מלא ברכת ה' בגרסאות ונוסחאות שונות השונות מנוסח הנדפס לפנינו והמה מסכימות לגירסת הראשונים ז"ל ולסדר משנתם ובהרבה מקומות בגמרא שהוקשה לי בהמה מצאתי בו גרסה נכונה וישרה. אמרתי עת לעשות לה' ובמקום שאין איש אשתדל להיות איש, וקיבלתי עלי לכבוד שמים ולכבוד התורה את הטורח העצום והמלאכה הכבדה להעתיק את כל השנויים והחילופים אשר אמצא בו ולא אזוז מפה עד אשר אבא למרום קיצו של התלמוד כולו. [...] ובעזר ה' קרבתי אל המלאכה הנכבדה בשלישי לחודש אלול תרכ"ג [=18 באוגוסט 1863] ואעבד בה עד ראש חודש אלול תרכ"ה [=1865] כשתי שנים רצופים בלי ביטול ורפיון כל היום וחלק גדול מהלילה ביגיעה רבה ועצומה. ובחסד ה' עברתי במשך הזה על כל הש"ס מברכות עד אחר עוקצין והמסכתות הקטנות ועוד על שלושה קובצי כתב יד מן התלמוד [...] והבטתי בעינא פקיחא [=בעין פקוחה] על כל שינוי אות ועל כל קוץ וקוץ, את הכול העתקתי, ואפילו במקומות אשר נוסחת הכתב יד מוטעית(!) כי אמרתי אולי ריק הוא רק ממני, שלא למדתי חכמה ודעת קדושים, ואולי יבוא מי שדעתו יפה מדעתי וימצא בהם דברי חפץ; מלבד מטעותים הנעשים לפעמים במרוץ הכתיבה - מילת 'אמר' בצדי או יצחק בלמד וכדומה, או במקום שנחסר בטעות תיבה או יותר ובלעדם אין שום קשור להעניין. [...] ואחרי אשר הייתי קרוב לגמור עבודתי יעצוני מתי סודי וריעי כי לא אתננו בדפוס עד שאעשה עליהם הגהות והערות לברר את הנוסחאות כפי הבנתי ויכולתי איזה מהן היא עיקר הגרסה [...] וקיבלתי עלי גם את העבודה הגדולה הזאת לעיין אחרי השינויים והחילופים שבכתבי הידות אשר לפני וברר דבריהם מתוך דברי הראשונים ושיקול הדעת הישר כפי יד ה' אשר תהיה טובה עלי. ואף כי ידעתי את ערכי כי העבודה גדולה מבינתי ומך אני מהכריע בין גרסה לגרסה בעניינים העמוקים והחמורים, נשענתי על חסדי ה' כי יחנני דעה בינה והשכל, כי מלאכת שמים אני עושה וכבוד התורה אני דורש.
— הקדמה לדקדוקי סופרים למסכת ברכות, עמ' 15 - 16.
דרך עבודתו של רבינוביץ תוארה על ידי רבי חנוך ארנטרוי:
כל כתבי היד והוצאות בדפוס שעמדו לרשותו היו מסודרים זה על יד זה על שלחן גדול ופתוחים ומכוונים לאותו דף. בהתהלכו סביב לשלחן עיין בכולם זה אחר זה שורה אחר שורה והשווה את הגרסאות ורשם את השנוים.
— שער הספר שירי מנחה, חיפה: תשל"ב.
על דרך עבודתו של רבינוביץ כתב גם א"מ הברמן:
"ספריו ורשימותיו מעידים על ידיעה מרובה, בקיאות עצומה ודייקנות למופת. הוא היה רגיל לעשות את מלאכתו במו ידיו ולא ברצון השתמש במעתיקים ועוזרים, שכן ידע, כי לא כל אחד יודע לדייק ואין לסמוך הרבה על אחרים. הוא היה רגיל לספר מעשה שקרה לו: סיגריה בוערת נפלה על אחת ההעתקות שלו ושרפה בה כמה שורות. ביקש משלושה מעתיקים שיעתיקו לו את השורות החסרות מתוך כתב היד המקורי. וכשקיבל את ההעתקות והשווה אותן היו שונות זו מזו בכמה פרטים. ואם בכמה שורות כך - בהעתקה שלימה על אחת כמה וכמה.
— תולדות רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, בספר מאמר על הדפסת התלמוד, מהד' מוסד הרב קוק, עמ' רס"ז.
במהלך העבודה נהג רבינוביץ לשלוח לרב נתנזון ולרבי יעקב עטלינגר, וככל הנראה גם לרבנים אחרים, דוגמאות משינויי הנוסח שמצא, ולבקש את חוות דעתם. כמו כן הדפיס חלק מהשינויים בכתבי עת שונים, כגון: "המגיד" "הכרמל" ועוד, וכן בקונטרס נפרד "עלים למבחן". לאחר הופעת הכרך הראשון, נהג להשיב במכתבים לחכמים ולרבנים, שפנו אליו בשאלות לגבי הנוסחים הנכונים למסכתות שטרם ראו אור. את תשובותיו פרסם לעיתים בכתבי עת.
בתחילת עבודתו, על הכרך הראשון, השווה את כי"מ לכתב יד פריז ודפוסים ראשונים של משניות, גמרא, עין יעקב ודפוסים קדומים אחרים. בהמשך העבודה על הכרכים הבאים, השווה גם לכתבי יד נוספים של התלמוד, ככל שעלה בידו להשיג בזמן שבו עבד על אותו הכרך, כגון כתב יד בודליאנה (אוקספורד), כתב יד המוזאון הבריטי (לונדון), כתב יד פארמה ועוד.

שם הספר

שם הספר מבוסס על מונח תלמודי שמשמעותו היא: דיוקיהם של החכמים הקדמונים בדברי התורה. אצל הרב רבינוביץ קיבל המושג משמעות חדשה, המתקשרת לדקדוק בנוסח של הסופרים המעתיקים.
יפים בהקשר זה גם דבריו של א"מ הברמן:
אם הראשונים נקראו סופרים משום שהיו סופרים כל האתיות שבתורה - הרי כינוי זה מתאים ביותר לר' רפאל נתן נטע ראבינאוויטץ. הוא ספר את אותיותיהם של דברי חכמים ועשה אזנים לתורה שבעל פה.
— תולדות רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, בספר מאמר על הדפסת התלמוד, מהד' מוסד הרב קוק, עמ' רס"א.

מתכונת הספר

הספר ערוך בצורה של השוואה, טור מול טור, של "נוסחת הדפוס" לעומת "נוסחת הכתב יד" (דהיינו, כתב יד מינכן), כאשר לא מובא כל הנוסח אלא רק הקטע הרלוונטי שבו יש שינוי. בנוסף, לא העיר הרב רבינוביץ על כל שינוי שהוא, אלא רק על אלו שלדעתו יש להם משמעות. בתחתית מובא אפאראט של הערות בשם "דברי סופרים" (במסכת מנחות נקראו ההערות "זיכרון אברהם", על שם ידידו הבנקאי אברהם מרצבכר, שתמך בהוצאת ספריו), ובו כלולים חילופי נוסח מכתבי יד ודפוסים אחרים ומראשונים אחרים, הערות למדניות על משמעות ההבדלים, התאמתם לשיטות הראשונים, ועל הנוסח הנראה מתוקן יותר, וכן חילופי נוסח לרש"י ולראשונים אחרים.

דברי שבח וביקורת

סדרת ספרים זו זכתה להערכה בעולם הלמדני והמחקרי, מיד עם פרסומה, והערכה אליה לא פסקה עד היום, ולמעשה כל העוסק בחילופי נוסח של התלמוד פונה בראש ובראשונה אליה. ההערכה אומנם אינה בלתי מסויגת, וקיימת ביקורת כלפי צורת העריכה ופרטים אחרים (כפי שיפורט להלן), אך סוף דבר אין עוררין על גדולתה וחשיבותה של הסדרה, שבה השקיע רבינוביץ 25 שנים לערך של עבודה מאומצת, מסוף שנת תרכ"ג ועד ליום מותו, בשנת תרמ"ט.
נראה כי ההערכה לעבודתו של רבינוביץ נבעה בראש ובראשונה מהמוניטין שיצא לו כתלמיד חכם, כבעל זיכרון טוב וכדייקן. כבר בגיל צעיר מאוד זכה לכינוי ה"עילוי מקיידאן", ושמו הלך לפניו בכל עיר אליה הגיע ובה התיישב כדי ללמוד תורה. לפי עדות ראייה אחת, מלמברג, בהיותו בן 25 שנה בלבד, נהג הרב נתנזון לעמוד לכבודו כאשר נכנס לבית הכנסת. יתירה מזאת, אומנם מלאכתו של רבינוביץ נעשתה על ידו בלבד, אולם הוא נהג להתייעץ עם חכמי דורו ולבקש את חוות דעתם בשאלות מסוימות שעלו במהלך עבודתו. יש גם לזכור כי הספרים זכו להסכמותיהם של גדולי הרבנים בני זמנו של רבינוביץ, בין היתר, רבי יוסף שאול נתנזון, רבי שלמה קלוגר, רבי יעקב יוקב אטלינגר, רבי אברהם שמואל בנימין סופר, רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנא, רבי שמעון סופר ועוד.
אין להתפלא אפוא מדוע מיד עם צאת הספרים לאור, עשו בהם שימוש חלק מרבני וחכמי הדור לא רק במחקריהם, אלא אף בחיבורי ההלכה וחידושי התורה שחיברו. בין יתר הרבנים שהשתמשו בספרים היו נותני ההסכמות לספרים, רבי יעקב עטלינגר בספרו ערוך לנר על מסכת סכה, תרי"ח ורבי נתנזון בספרו בית שאול. כמו כן השתמשו בדק"ס רבנים נוספים, כגון רבי אברהם ביק בספרו בכורי אביב, לבוב: תרל"ג; רבי משה ליב ליטש רוזנבוים בספרו מתא ירושלים, פרשבורג: פראנץ נירש ושותפו, תרל"ה; רבי יעקב הלוי הורוויץ בספרו של רבי מרדכי הלוי הורוויץ ספר מטה לוי, פרנקפורט דמין: דפוס א’ סלאבאטצקי, תרנ"א-תרצ"ג; ועוד. גם חכמי הדורות הבאים נהגו להשתמש בדק"ס, כגון: רבי מתתיהו שטראשון, רבי אריה ליב יעלין, רבי רפאל גורדון ועוד, ויש אף שטרחו להדגיש את חשיבות הספר והצורך, בעת עיון בסוגיה תלמודית, להשוות את הנוסח הנלמד לגרסאות המופיעות בדק"ס.
בולטים באי הסתמכותם על הדק"ס הם הרב קוק והרי"ד סולובייצ'יק, שככל הנראה העדיפו שלא לעסוק בלימודם בחילופי נוסחאות של התלמוד. רבינוביץ עצמו הביע חשש כי פרסום הנוסחים השונים, עלול להוביל להסתמכות על נוסח המנוגד להלכה קיימת, להתיר את האסור ולאסור את המותר. חשש נוסף שהביע רבינוביץ היה כי אנשים מסוימים ירצו לשנות את נוסח התלמוד הנדפס, מנימוקים שונים, בהתבסס על הנוסחאות השונות.
על אף השבחים הנלהבים להם זכה הספר הובעה כנגדו גם ביקורת, הן ביקורת שהסכימה לפרסום הספר אך ביקשה לשפרו והן ביקורת שהתנגדה לעצם פרסומו.
אחד מהמבקרים שביקשו לשפר את הדק"ס, סבר כי מן הראוי היה להוסיף את הנוסחים השונים לאחד מדפוסי התלמוד. מבקרים נוספים, טענו כי מחד לא דייק רבינוביץ בהעתקתו והשמיט פרטים חשובים ומאידך הביא שינויים שאינם מהותיים. בימינו אנו, יצא הרב מנחם מנדל כשר כנגד שיטתו של רבינוביץ שלא להביא את כל חילופי הנוסח אלא רק על אלו המשמעותיים לדעתו, והצביע על מקומות רבים שבהם הוא דילג על גרסאות חשובות בכתבי היד. הרב כשר אף תיכנן להוציא לאור מהדורת תלמוד בשם "גמרא שלמה" ובה חילופי נוסח ברמת פירוט גבוהה בהרבה, ובשנת תש"ך אף הוציא לאור, יחד עם הרב ברוך נאה, כרך אחד בצורה זו על מסכת פסחים. בשנת תשמ"ו הוציא הרב נאה כרך שני על אותה המסכת. בקורת נוספת מהדור הנוכחי, מתייחסת גם לעובדה שעבודתו של רבינוביץ הוגבלה לכתבי היד שאליהם הייתה לו גישה ישירה, ועל כן, מפורט וגדול ככל שיהיה מפעלו, הוא איננו יכול להיות מדויק במלואו. ואומנם עומד כיום לרשות החוקרים מגוון רחב בהרבה של כתבי יד, כך שניתן כיום לעדכן את הספר בצורה משמעותית (זאת בנוסף להשלמת הסדרה לשאר הכרכים).
לצד הביקורת שאומנם הכירה בחשיבותו של הדק"ס אך ביקשה להביא לשיפורו, נמצאו גם מבקרים שהתנגדו לעצם הופעת הספר. חששם היה כי פרסום נוסחים שונים, שאינם מבוססים על דפוסי ראשונים, יוביל למצב של "תורה נעשית כשתי תורות", ויגרום למבוכה רבה הן בקרב פוסקי ההלכה והן בקרב הלומדים בתלמוד. ואכן, נראה כי על פי הגיונם של דברים אלה, ניתן לנמק מדוע בחר ציבור גדול של לומדים, להמשיך ולנהוג בדרכי הלימוד המסורתיים ולא להתעמק בשינויי הנוסח.
יחד עם זאת, אנו עדים בשנים האחרונות, לעניין מחודש בדק"ס, להופעתם של מהדורות צילום מפעלו של רבינוביץ וניסיונות השלמת הפרויקט (ראו על כך להלן).

השלמת הפרויקט

כאמור, לא הספיק הרב רבינוביץ להשלים את עריכת הספרים על כל התלמוד, אלא רק על מסכת ברכות ומשניות סדר זרעים, סדר מועד, סדר נזיקין (ללא מסכת אבות) ותחילתו של סדר קדשים. למרות התמיכה נדיבה שקיבל ממרצבכר, הוצאותיו על הדק"ס היו מרובות, מאחר שהיה צריך לנסוע פעמים רבות לחו"ל כדי להעתיק כתבי יד או לשלם למעתיקים ובנוסף צריך היה לדאוג לכלכלת משפחתו. בכרכים שהוציא לאור הוא מתאר את קשיי פרנסה ומבקש מהקוראים לתמוך בו ולרכוש את שאר ספריו. כדי להתגבר במעט על קשיים אלה, הוא החל לעבוד למחייתו כסוחר ספרים וכתבי יד ובאחת מנסיעותיו לצורכי פרנסתו, כשעבר דרך קייב, רוסיה, הוא חלה בדלקת ראות. ביום 28 בנובמבר 1888, א' דחנוכה תרמ"ט, נפטר.
אחרי מותו הוציא רבי חנוך ארנטרוי את הכרך על מסכת חולין, אשר הרב רבינוביץ היה בעיצומה של עבודת הכנתו לדפוס, לפני שהלך לעולמו. נאמר כי מלבד חמישה עשר הכרכים שהדפיס, אמר המחבר כי נמצאים תחת ידו עוד שבעה כרכים בכתב יד, אך לא זכו לראות אור ואבדו.
במשך השנים החלו מפעלים שונים במלאכת השלמת הסדרה. בין היתר יצאו לאור מסכת תענית (לצבי מלטר), מסכת פסחים (לר' ברוך נאה והר"מ כשר), מסכת גיטין (לר' מאיר שמחה הכהן פלדבלום) ומסכת סוטה (לר' חיים דוב שעוועל). פרסומים אחרים, אם כי לא באותו היקף, הם מסכת ברכות (לנחמיה פערעפערקאוויטש), מסכת מגילה, מסכת נדרים ונזיר (ר' מרדכי אריה היימאן).
המפעל הבולט בקרב מפעלי השלמה אלה הוא מפעל "דקדוקי סופרים השלם" של מכון התלמוד הישראלי השלם שעל יד יד הרב הרצוג בירושלים. במסגרתו יצאו לאור עד כה ספרים על סדר נשים וכן יצאו לאור משניות סדר זרעים. לחלק מהכרכים מצורף גם "מסורת הש"ס השלם" המפנה למספר רב יותר של סוגיות מקבילות מאשר זו המודפסת בש"ס הרגיל. בכרטסות המכון אצור מידע נוסף של חילופי נוסח לשאר התלמוד. מאמר ביקורת רחב על מפעל ההמשך 'דקדוקי סופרים השלם' כתב פרופ' שמא פרידמן, שבשנים האחרונות הוציא לאור מאגר ממוחשב של עדויות הנוסח התלמודיות באמצעות מכון ליברמן.
נסיון למפעל מקביל, על התלמוד הירושלמי, נעשה לראשונה על ידי יעקב נחום אפשטיין, כבר בשנת תרפ"ד, על בסיס כתב יד ליידן (להלן: "כי"ל"). גם ר' מרדכי יהודה ליב זק"ש, ביקש להוציא לאור דק"ס על הירושלמי, ואף החל בהוצאת חלק ראשון מסכת ברכות, ירושלים: תש"ג, גם הוא בהתבסס על כי"ל ובהשוואה לנוסח הדפוס. בימינו אנו, החל מכון דרכי שמחה, להוציא מהדורה חדשה של הירושלמי, הכוללת מדור דקוקי סופרים (על בסיס כי"ל ודפוס ראשון).