הנפילה

עלילה

כאמור, חלק ניכר מהסרט בנוי על קורותיה וסיפורה האישי של טראודל יונגה (אלכסנדרה מריה לרה). בפתיח לסרט מסבירה יונגה האמיתית, הקשישה  בתקופת הכנת הסרט, כי לא הייתה נאצית אך הצטרפה ללישכתו של אדולף היטלר מתוך סקרנות נעורים.
סצנת הפתיחה היא בנובמבר 1942. נראית קבוצת נשים מלוות בחיילים המגיעות בלילה למפקדתו של אדולף היטלר (ברונו גנץ) במאורת הזאב, רסטנבורג, פרוסיה המזרחית, לראיון עבודה לבחירת מזכירה/כתבנית להיטלר. היטלר מתרשם מיונגה (אז טראודל הומפס) שמוצאה ממינכן, מכתיב לה נאום באופן מעט סלחני ומעט אבהי, ובוחר בה להיות אחת ממזכירותיו האישיות. 
הסרט עובר לברלין, המופגזת על ידי ארטילריה רוסית, שנתיים וחצי מאוחר יותר, ב-20 באפריל 1945, יום הולדתו ה-56 של היטלר. יונגה (שמה לאחר שנישאה בינתיים והתאלמנה), מתעוררת בפיהררבונקר לקול רעמי הארטילריה. הגנרלים וילהלם בורגדורף וקרל קולר מאשרים להיטלר המופתע כי הצבא האדום נמצא במרחק של כ-12 קילומטר בלבד ממרכז העיר. בקבלת הפנים לכבוד יום הולדתו, מנהיג האס אס היינריך הימלר (אולריך נֵתֶן) וגנרל הוואפן אס אס הרמן פגליין (תומאס קרצ'מן) מפצירים בהיטלר לעזוב את העיר, אך זה משיב כי יביס אותם בברלין או שימות. הימלר עוזב את ברלין כשכוונתו לנהל משא ומתן לתנאי כניעתה של גרמניה עם בעלות הברית המערביות מאחורי גבו של היטלר.
בבונקר, משוחח היטלר עם אלברט שפר (היינו פרך) על תוכנית "אדמה חרוכה", שפר מבקש שירחם על האזרחים הגרמנים, וטוען כי תוכנית זו תחזירם לימי הביניים. היטלר משיב באדישות כי העם הגרמני הוכיח שהוא חלש ועל כן אינו ראוי להתקיים. במקביל, מתעלמת אווה בראון (יוליאנה קוהלר) מתחנוניו של פגליין, שהוא גיסה הנשוי לאחותה ההרה, לעזוב את העיר. בראון עורכת מסיבת יום הולדת עבור יושבי הבונקר בלשכת הקנצלר, אך ארטילריה סובייטית שמה קץ למסיבה מוקדם מהצפוי.
הגנרל הלמוט ויידלינג (מיכאל מנדל) מואשם שהסיג את מפקדתו למערב בניגוד לפקודות ועליו להיות מוצא להורג בשל כך. ויידלינג מגיע לבונקר, כדי להסביר מדוע נסוגה מפקדתו וכדי להיות מוצא להורג. הוא מוסר את גרסתו לנסיגה לוילהלם בורגדורף (יוסטוס פון דוהנאני) והנס קרבס (רולף קניס), ובהמשך להיטלר עצמו, שמתרשם וממנה את ויידלינג לאחראי על הגנת ברלין, ויידלינג אומר בתגובה שהיה מעדיף להיות מוצא להורג.
בחדר התדרוך נערך דיון על התפוררות ההגנה של ברלין. באדישות מסוימת, אומר היטלר כי גנרל הוואפן אס אס, פליקס שטיינר יגיע לעיר מצפון ויכריע את הסובייטים. כשמגלה היטלר כי שטיינר לא הצליח לגייס כוח אדם, הוא מזועזע מהתגלית, מורה לכל הנוכחים לצאת מהחדר מלבד גבלס, בורמן, קייטל, יודל ובורגדורף. בהתקף זעם מאשים היטלר את הגנרלים מהוורמאכט ומהאס אס, שרימו אותו מהיום הראשון, לטענתו. הוא זועק כי חייליו פחדנים ובוגדים וטוען כי הגנרלים הם "חלאתם של העם הגרמני"; הוא מביע צער שלא השמיד את הקצונה כולה, כפי שעשה סטלין (במהלך הטיהור הגדול). לבסוף הוא שוקע בכיסאו, מודה כי המלחמה אבודה, אך אומר: "אם אתם חושבים שזה יגרום לי לעזוב את ברלין, אני מעדיף לירות לעצמי כדור בראש". מועברת היטב התחושה כי הקשר של היטלר עם המציאות הולך ופוחת, וחלק מהקצינים הבכירים כבר אומרים זאת בפה מלא.
מגדה גבלס (קורינה הארפוש) מגיעה עם ילדיה לבונקר. בראון ומגדה גבלס כותבים מכתבי פרידה. ככל שמתקדמים הרוסים ומתקרבים לבונקר, מתחיל היטלר בהכנות להתאבדות משותפת עם אוה בראון. נושא ההתאבדות עומד במוקד שיחות החולין של אנשי הבונקר, בד בבד עם עריכת מסיבות שכרות וריקודים עם נשים חשופות חזה. היטלר נושא את בראון לאישה. היטלר ויוזף גבלס מכתיבים ליונגה את צוואותיהם, תוך השתלשלות הדברים מגלה היטלר על בגידתם של גרינג והימלר, מצווה להוציאם להורג ומורה לאתר את פגליין ולהוציאו להורג. היטלר מתאבד עם בראון בחדרו, לאחר שהורה להשמיד את גופתו. מגדה גבלס הורגת את ילדיה, עולה עם יוזף לחצר הבונקר, שם הוא יורה בה ומתאבד. ובהמשך עוסק הסרט בכניעה לרוסים ובניסיונם של אלה שנותרו בחיים ובחרו לא להתאבד, למצוא את דרכם לחיים. יונגה עצמה חוצה את דרכה בין חיילים רוסיים יחד עם הילד פטר (ר' להלן).
בסצנת הסיום מוקרנים כתוביות המתארות את קורות גיבורי הסרט לאחר כניעת ברלין וסיום המלחמה. אחריהן שוב נראית יונגה הקשישה מנסה להתעמת עם עברה ואומרת שרק כששמעה על סופי שול, שהייתה בת גילה והוצאה להורג באותו זמן בו החלה יונגה לעבוד בשירותו של היטלר, הבינה שהיותה צעירה, לכאורה, לא יכולה להצדיק את הצטרפותה להיטלר.

עלילות משנה

הסרט אמנם עוסק במתרחש בתוך הפיהררבונקר, אך חלק לא מבוטל ממנו מתרחש במקביל ברחובות הסובבים אותו כאשר כולם מתקשרים לכיבוש הצפוי של ברלין.
בין קווי העלילה המשניים שבסרט ניתן למנות את סיפורו של ארנסט-גינתר שנק (כריסטיאן ברקל), רופא באס אס, שעיקר דאגתו נתונה למטופלים שנותרו מאחור לאחר שפונה בית החולים – חרף אזהרות ואיומים מצד גנרלים. הפיקוד מורה לדוקטור שנק לעזוב את ברלין, אך זה מבקש להישאר בעיר כדי לטפל בפצועים. גנרל וילהלם מונקה (אנדרי הניקה) דורש משנק להביא את כל האספקה הרפואית שנותרה בבית החולים למפקדה בלשכת הקנצלר. בדרכו לבית החולים לחפש ציוד רפואי, פוגש שנק קצין שריון שמורה לו להיזהר מהכוחות הסובייטים שבאזור. בתוך בית החולים, שנק מופתע לגלות מספר רב של חולים קשישים. בדרכו חזרה שנק מנסה, ללא הצלחה, למנוע הוצאה להורג של שני זקנים בידי המשטרה הצבאית. 
סיפור נוסף הוא זה של פטר קראנץ (דונובן גוניה), ילד קטן ושאפתן חבר הנוער ההיטלראי, שנוטל חלק בקרב ההגנה על העיר למורת רוחו של אביו – חייל גרמני לשעבר שאינו מוצא סיבה שילדים ילחמו או יהרגו למען הגנת המולדת. בעוד רוב הפרטים בסרט מבוססים על ספרים ועדויות, סיפורו של פטר הוא דמיוני, אך מבוסס על דמות ילד אמיתי שלחם בשורות ההיטלר יוגנד.
ככל שגובר הכאוס ברחובות, ממשיכים אנשי אס אס ואזרחים נאצים פנאטים, הן במעשי התאבדות והן בהוצאות להורג בלינץ' של אזרחים אחרים שנדמה שעברו בין הצד הגרמני בעיר לצד הרוסי וחזרה, ממש עד להגעת הרוסים.
סיפורים אלה מציגים את נקודת המבט של האנשים הפשוטים ברחובות המופגזים, שאינם שוהים בבונקר עם ראשי השלטון הנאצי.

מקורות הכתיבה

הסרט מתאר את עשרת ימיו האחרונים של אדולף היטלר, החל מיום הולדתו ה-56 שחל ב-20 באפריל 1945 ועד יום התאבדותו, 30 באפריל. יואכים פסט, מחבר הספר "בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים" עליו מבוסס הסרט, היה הסופר הגרמני הראשון שכתב ביוגרפיה עיקרית על היטלר. לדברי פסט, הרעיון לחיבור הספר על אודות ימיו האחרונים של היטלר והמשטר הנאצי נבע מההנחה כי "סופו של הרייך השלישי מבטא באופן מתומצת, מרוכז ומחודד את כל הזוויות שהרכיבו את שלטונו של היטלר". תסריטאי הסרט ברנד אייכינגר מחדד את עמדתו של פסט, ומוסיף כי הסרט הוא מיקרו-קוסמוס של כל ההתרחשויות במהלך 12 שנות המשטר; אייכינגר טוען כי ניתן למצוא הקשר דרמטי שמספר על המשטר אך מצטמצם בפרק זמן שניתן להשתלט עליו.
הסרט מתבסס גם על עדויותיה של טראודל יונגה, אחת ממזכירותיו האישיות של היטלר, שנכנסה לתפקיד ב-1942, בהיותה בת 22. יונגה כתבה את זכרונותיה זמן קצר לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה בספר "עד השעה האחרונה", בו היא בעיקר נוגעת בשאלה מדוע נכחה בכל הנעשה. מכתביה משתמע שהיטלר שידר למקורביו שהכול בשליטתו וגם כאשר נראה כי המצב חסר סיכוי הוא ביטא תחושת ביטחון, בעיקר בימיו האחרונים; כך למשל אמר: "זה לא נורא שכל הערים הגרמניות נהרסו עד היסוד. זה יזרז את ההקמה מחדש".

בחירת הצוות

אוליבר הירשביגל הרהר זמן רב בטרם נענה בחיוב לבימוי הסרט. לדבריו, הסכים לביים את הסרט משום שפרק זה בהיסטוריה העסיק אותו עוד מילדותו ושבתור גרמני "היה אסור לו להתחמק" וכן ראה בהצעה תפקיד היסטורי בתור גרמני שמעבד נושא זה.
ברונו גנץ נענה בשאפתנות מיד לאחר שהוצע לו התפקיד, אך עם השיקולים המוסריים התמודד מאוחר יותר. לבטיו בגילום הדמות לא נבעו רק מהקושי לגלם את הפיהרר הנאצי, אלא גם מהחשש שמא יזוהה עם דמותו לתמיד. בנוסף, ערך השחקן מחקר של ארבעה חודשים בהכנתו לתפקיד, בין היתר באמצעות קריאה של למעלה מ-40 ספרים העוסקים בנושא, האזנה לשיחות פרטיות של היטלר שהוקלטו על מנת לחקות את קולו כראוי, בדגש על מבטא אוסטרי מדויק. גנץ הוא אחד השחקנים האירופאיים המוערכים ביותר מאז שנות ה-70, ששיחק מספר רב של פעמים בסרטיהם של במאי קולנוע מוערכים גם הם, בהם וים ונדרס, ורנר הרצוג, אריק רוהמר, פטר הנדקה, ג'ונתן דמי ועוד.
אלכסנדה מריה לרה, המגלמת את מזכירתו של היטלר יונגה, סיפרה כי קראה את ספרה וצפתה בסרטה התיעודי עוד לפני שידעה שתגלם את דמותה. לרה טוענת כי יונגה הייתה פשוט נערה צעירה ותמימה אך היא תשתדל שלא לגלם אותה בתמימות יתרה, למרות שהיא מזדהה עמה. היא משווה את היטלר לכוכב פופ שעבור יונגה עבודה זו הייתה מיוחדת מאוד כאשר הותר לה לעבוד אצלו, ושמנגד עבודתה החדירה בה פחד שאילץ אותה להכפיף את עצמה אליו.
קורינה הארפוש ביקשה לגלם את דמותה של מגדה גבלס מהירשביגל לפני שהתחוור לה למה ובשל מה היא מעוניינת לגלם אותה. לטענתה, דמותה של גבלס היא התפקיד הנשי המעניין ביותר בסרט משום שניתן לראות שגם במערכות קיצוניות כמו זו, אהבת אם או יצר הגנה מקבלים אצלה ביטוי הפוך (על פי המסופר בסרט, גבלס רצחה את ילדיה; במציאות הדעות חלוקות האם היא רצחה אותם בעצמה או שמא לודוויג שטומפפגר הרגם). לדעתה של הארפוש, גבלס רצחה את ילדיה משום שהיא רצתה להגן עליהם מעולם שאיננו נאצי.

צילום

הסרט צולם בתאריכים 12 באוגוסט – 15 בנובמבר 2003.
צוות ההפקה בחן ערים שונות לצילום הסרט, שצולם בחלקו בסנקט פטרבורג (עיר שאזורים רבים בה נבנו על ידי אדריכלים גרמנים) שברוסיה – שם הם מצאו את המוטיבים המתאימים לאווירתו. צילום הסרט בסנקט פטרבורג היה גם סמלי, לאור ההיסטוריה המורכבת של שני העמים. ב-24 בינואר 1924, שלושה ימים לאחר מותו של לנין, קיבלה העיר את השם לנינגרד לכבודו (ראו גם: המצור על לנינגרד). המצור נמשך גם במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כוחות הוורמאכט של גרמניה הנאצית, מ-8 בספטמבר 1941 עד ל-27 בינואר 1944, לאורך 29 חודשים רצופים. במהלך המצור ידעה העיר רעב כבד, שהוביל למותם של מאות אלפי בני אדם. מנהלת ההפקה כריסטינֵה רוֹתֶה ציינה כי היא חושבת שנפלא שהסרט צולם דווקא שם ושניתן לעשות סרט על אותה תקופה בעיר זו, זה לצד זה.
הירשביגל עשה מאמץ לשחזר במדויק את המראה והאווירה של הפיהררבונקר באמצעות עדויות, זיכרונות הניצולים ומקורות היסטוריים אחרים.
האתגר החשוב ביותר ביצירת הסרט, לדברי צוות ההפקה, היה להשרות אותנטיות בקרב הצופים ועל כן חלקים נוספים מהסרט צולמו גם בעיר הגרמנית מינכן, בירת מדינת בוואריה וכן באוסטריה ובאיטליה.

קבלת הסרט

בעוד שנושא הרייך השלישי עדיין רגיש בקרב גרמנים רבים, גם 65 שנים לאחר מלחמת העולם השנייה, הסרט שבר טאבו בגרמניה ביחס לתיאור היטלר בתור דמות מרכזית המגולמת על ידי שחקן גרמני.

הצלחה

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-16 בספטמבר 2004 בגרמניה. על פי אתר האינטרנט Box Office Mojo העוקב בהכנסותיהם של סרטי קולנוע, עם תקציב של כ-25 מיליון דולר, הכניס הסרט למעלה מ-92 מיליון דולר, כ-6% מתוכם בגרמניה. בסרט צפו כ-4.5 מיליון גרמנים.
הסרט הוא אחת ההפקות הגרמניות המוצלחות ביותר בחו"ל, שזכה להצלחה בינלאומית במספר רב של מדינות, בעיקר בארצות הברית.

בישראל

מצד המפיצים נבע חשש מהקרנת הסרט בישראל בשל השאלה המוסרית, ועל כן הוא הוצג תחילה במספר "הקרנות ניסיון" ברשת בתי הקולנוע "לב" בהן נערכה הצבעה האם להקרינו בארץ.
נורית שני, בעלת הרשת, התייחסה לפרשה זו: "רגישות הנושא בישראל ידועה לכל, ולפני שהחלטנו סופית לצאת עם הסרט, ביקשתי לשמוע את חוות דעתו של הקהל הנייטרלי, ועל כן ערכנו את ההצבעה בקרב המנויים שלנו. התוצאות היו חד משמעיות. 91% מקרב צופי הסרט חשבו שיש מקום להקרינו בישראל, ורק 9% התנגדו. אמנם ציפיתי לרוב בעד הקרנת הסרט, אבל הרוב הגדול הפתיע גם אותי. אני יודעת שעדיין ישנם רבים שיהיה להם קשה לראות את היטלר בצלם אנוש, אבל אחרי הכול הסרט ראוי וזה יהיה לא הוגן למנוע אותו מקהל סקרן, מתעניין, שמוכן להתמודד עם הנושא הכואב בדרכו שלו."

פרודיות על הסרט ("היטלר מתעצבן")

סצנה אחת בסרט, בה היטלר נתקף בהתקף זעם כשהוא מבין שהמלחמה אבודה, הפכה, תחת השם "היטלר מתעצבן", לתופעת אינטרנט כאשר אלפי גולשים הפכו אותה לפרודיות כשהצמידו לה כתוביות היתוליות המקשרות אותה לאירועים ומצבים בני זמננו, והעלו את הסרטונים לאתרי שיתוף וידאו כגון YouTube.
התופעה התפשטה בכל העולם, וגם בישראל נעשו מספר פרודיות לסצנה בהן היטלר מתייחס, כביכול, לאירועים ומצבים בחיים בישראל (בעיית החנייה בתל אביב, הדוחק באתר החרמון, הופעה אופיינית של שלמה ארצי, ועוד).
במאי הסרט הירשביגל שיבח את הפרודיות בראיון שנתן למגזין "ניו יורק" משנת 2010, אמר שרבות מהן היו מצחיקות וכי הן היוו שלוחה הולמת של מטרת הסרט: "המטרה של הסרט הייתה לבעוט את האנשים הנוראיים האלה מכס המלכות שעשה אותם שדים, מה שהופך אותם לריאלים ואת פעולותיהם למציאות. אני חושב שזה הוגן אם זה כעת נלקח כחלק מההיסטוריה שלנו, ונעשה בו שימוש למטרות רוחם של האנשים".
מפיצת הסרט, Constantin Films, הגישה בקשה ל-YouTube להוריד מהאתר את כל אותן פרודיות בשל הפרת זכויות יוצרים, לטענתה.