google/wiki40b huggingface dataset:
דברה תבור

היסטוריה

העיר נוסדה בידי ראס עלי הראשון לקראת סוף המאה ה-18, או על ידי ראס גוגסה בתחילת המאה ה-19. כך או כך היא שמשה כמעוז שלטוני והוקמו בה כנסיות וארמונות. ב-1853 העיר נהרסה על ידי צבא לסתה, ושוב ב-1842 על ידי דאג'אזמץ' היילה מריאם. ב-1853 העלה תוודרוס השני (בטרם היה לקיסר) את העיר באש; אך שנתיים לאחר מכן, ב-1855, הוא קבע בה את בירתו, ונישל בכך את גונדר ממעמד זה. ב-1867 נחלש מעמדו של תיאודורס השני, הוא נאלץ לעזוב את העיר ויחד עמו עברה הבירה לאמבה מריאם. אולם דברה תבור שבה ושמשה כבירת הקיסרות בימיו של יוהנס הרביעי. כשהקיסר שהה בעיר, יכולה הייתה אוכלוסייתה להגיע לכ-30,000 תושבים. בזמנים אחרים, היא הצטמצמה כדי 5,000 איש בלבד.
האיטלקים כבשו את העיר ב-28 באפריל 1936, במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ופיתחו אותה. בין היתר הם סללו את הכביש הארצי החוצה אותה ממזרח למערב. התקפות של אנשי גרילה אתיופים אשר נמשכו משך חודשים, הביאו בסופו של דבר לכניעת האיטלקים ב-6 ביולי 1941, ולהשתלטות הצבא הבריטי על העיר.
בספטמבר 1975 השתלטה על העיר קבוצה של בעלי אדמות אשר התנגדו לחונטה הצבאית האתיופית, אולם כוחות הממשלה רכשו מחדש את השליטה בדברה תבור תוך כחודש. בדצמבר 1989 כבשה החזית העממית לשחרור תיגראי את העיר, ולפי דיווחים סותרים של כוחותיה ושל כוחות הממשלה היא עברה מיד ליד מספר פעמים אגב קרבות עקובים מדם. מצב הלוחמה הסתיים עם סיום מלחמת האזרחים האתיופית ב-1991.
אדם יז'י צ'ארטוריסקי

ביוגרפיה

אדם צ'ארטוריסקי נולד ב-14 בינואר 1770 במשפחת אצולה פולנית ידועה. היו שמועות שאביו האמיתי היה ניקולאי רפנין. בשנת 1795 עבר לסנקט פטרבורג יחד עם אחיו. היה מקורב מאוד לנסיך אלכסנדר. למרות זאת, הוא היה מאהב של אשתו של אלכסנדר, הנסיכה יליזבטה. ככל הנראה, מקשר זה בשנת 1799 נולדה ליליזבטה בת. זמן קצר לאחר הלידה, הוגלה צ'ארטוריסקי מסנקט פטרבורג לפי פקודת הקיסר פאבל הראשון.
בשנת 1801 חזר לבירה, והיה בין היועצים הקרובים של אלכסנדר, הקיסר הצעיר. בשנת 1804 התמנה לשר החוץ של האימפריה הרוסית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1806. החל משנת 1803 היה בין ראשי אוניברסיטת וילנה ותמך מאוד בהתפתחותה. בשנת 1805 היה בפמליית הקיסר בנסיעתו לאירופה.
בפברואר 1807 איבד את השפעתו על הקיסר ופוטר ממשרד החוץ. למרות זאת, נשאר ביחסים קרובים עם הקיסר. בשנת 1810 עזב את סנקט פטרבורג. הוא נפגש בפעם נוספת עם הקיסר במהלך שנת 1813 ו-1814 כחלק מהכנותיו של הקיסר לקונגרס וינה.
הוא היה בין אדריכלי הממשל בפולין הקונגרסאית. היה צפוי שהוא יקבל את תפקיד המושל, אך הוא קיבל רק תפקיד של פקיד בכיר בממשל.
בשנת 1817 הוא התחתן. בשנת 1823 התפטר מכל תפקידיו ועבר להתגורר באחוזה משפחתית. 
בשנת 1830, עם תחילת המרד בפולין נגד השלטון הרוסי, חזר לפעילות ציבורית. בדצמבר 1830 התמנה לראש הממשלה הזמנית. ב-6 בספטמבר 1831 נאלץ להתפטר מהתפקיד עקב אי-שביעות רצון בציבור ממדיניותו. עם דיכוי המרד הואשם בבגידה וקיבל עונש מוות. בסופו של דבר הוגלה מתחומי פולין.
התיישב בפריז וריכז את הפעילות הפוליטית של הפולנים בגולה. הוא פעל להקמתו מחדש של האיחוד הפולני-ליטאי, אך ללא הצלחה יתרה. במהלך מלחמת קרים תמך ביחידות פולניות שפעלו מתחומי טורקיה.
ב-15 ביולי 1861 הוא מת בסביבות פריז.
רדוור

היסטוריה

רדוור נוסדה  בתחילת 1997 על ידי יהודה זיסאפל (מבעלי קבוצת רד-בינת) ובנו רועי זיסאפל. על בסיס טכנולוגיה שפותחה בחברה אחרת מקבוצת רד-בינת "אר.אנ.די רשתות" (RND Networks).‏ RND הוקמה בסוף שנות ה-80 והייתה בין החברות הראשונות בעולם שפיתחו נתב תקשורת לרשת האינטרנט, אך הוא לא זכה בהצלחה עסקית בתחרות מול סיסקו מערכות שהפכה למובילת השוק. RND פוצלה לשלוש חברות: רדוור, רדוויז ורדלן (שנמכרו אחר כך לחברות שונות). רועי זיסאפל עבד תקופה קצרה כאיש פיתוח בחברת RND וניהל פרויקט של פיתוח מוצר לניהול עומסים על שרתי האינטרנט. הפרויקט היה אמור להשתלב בקו המוצרים העיקרי של RND. בשלב מסוים הבין זיסאפל כי חלק מהלקוחות מעוניינים רק במוצר החדש ורוצים לרוכשו בנפרד. רדוור הוקמה כדי לפתח ולשווק את המוצר.
ב-1999 הונפקה בנאסד"ק וגייסה 63 מיליון דולר לפי שווי שוק של 263 מיליון דולר. בין השנים 2004–2009 נסחרה החברה גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב כמניה דואלית, ואף נכללה במדד ת"א 100. משרדיה הראשיים ממוקמים ברחוב ראול ולנברג ברמת החייל תל אביב. בנוסף, לחברה יש סניפים בירושלים ובניו ג'רזי, ארצות הברית. ייצור המכשירים עבור החברה נעשה על ידי חברות USR ו-NEXCOM. מכירות מוצרי החברה בשאר העולם נעשות על ידי חברות אחרות המייצגות את רדוור.
בשנת 2008 רכש איל ההון ג'ורג' סורוס 5.6% ממניות החברה.

רכישות ומיזוגים

בשנת 2005, רכשה רדוור את חברת הסטארט אפ הישראלית וי-סקיור תמורת 15 מיליון דולר. וי-סקיור עסקה בפיתוח מערכות הגנה כנגד חדירות למערכות מחשבים ולהגנה על מערכות מסחר.
בשנת 2009, רכשה רדוור את חברת אלטאון (Alteon Websystem) המתחרה שגם נוסדה ב-1996. אלטאון נרכשה בשנת 2000, בשיא בועת הדוט-קום, על ידי חברת נורטל תמורת 6 מיליארד דולר במניות. חברת נורטל פשטה את הרגל בשנת 2009 ורדוור רכשה אותה, תמורת 17.7 מיליון דולר בלבד, מכונס הנכסים של נורטל.
בשנת 2017, רכשה רדוור את חברת הסטארט אפ הישראלית סקיולרט.
ברנרד שרייר

ביוגרפיה

שרייר נולד בכפר באוסטריה, בנו של איש עסקים שעסק בטקסטיל. בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית וסיפוח אוסטריה עלה שרייר לארץ ישראל ובה פגש את אשתו לעתיד. 
ב-1948 גויס לצה"ל שזה עתה קם, ושירת כמפעיל ציוד מכני הנדסי. במסגרת שירותו היה מעורב בבניית הדרך לאילת. ב-1951 נאלץ לסיים את שירותו.
לאחר השחרור המשיך שרייר לעסוק בתחום ההנדסה והקים עם עוד שלושה קציני הנדסה לשעבר חברת בנייה. ב-1955 קיבל הצעה גדולה לבנייה בטורקיה אך ויתר עליה לאחר שקיבל בקשה מיוחדת לסייע לצה"ל בהכנות למבצע קדש. לאחר שלושה וחצי חודשים בהם סיים לעזור לצה"ל, חזר לעסקים. שרייר עבר לגור בבריטניה ב-1957 הקים את חברת CP Holdings והרחיב את עסקיו גם לתחום המלונאות ותעשיית הרכב בהונגריה. שרייר הצליח בתחום המלונאות והפך לבעל רשת המלונות הגדולה בהונגריה, ובכך תרם ליחסי הונגריה-הממלכה המאוחדת. על תרומה זו זכה בתואר אבירות ממלכת הממלכה המאוחדת.
ב-1989 רכש שרייר את החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ, יבואנית כלי צמ"ה תוצרת קטרפילר (בעיקר, אך גם תוצרת חברות אחרות) בישראל, וב-2001 מיזג את החברה עם זוקו שילובים שבבעלותו. בתור מנכ"ל חברת CP Holdings שימש שרייר גם כיושב ראש הדירקטוריון של חברת זוקו שילובים. באמצעות חברת-הבת טרקטורים וציוד ITE, סיפקו שרייר וזוקו שילובים כלי צמ"ה לצה"ל, בהם דחפורי די-9, והחברה סייעה בהסבתם לשירות צבאי (כגון סיוע בתכנון וייצור השריון) ואחזקתם.
כן היה מבעלי מרכנתיל דיסקונט, שותף בקבוצת גרנית הכרמל, והחזיק במניות "בנק לאומי בריטניה" ובמניות "בנק לאומי שווייץ".
שרייר תרם להקמת ביתן הנצחה לחיל ההנדסה הקרבית באנדרטה של החיל בין היישוב משמר דוד ליער חולדה.
בית הספר לריקודים סמי ובנו

בית הספר לריקודים סמי ובנו הוקם בישראל בשנת 1934 על ידי המורה לריקוד סמי פרי. זה היה בית הספר הפופולרי ביותר לריקודים סלוניים בישראל בין השנים 1934–1999.

היסטוריה

בית הספר נפתח בתל אביב ברחוב החלוצים ולאחר זמן קצר עבר לאולם בקומה השנייה מעל גלידריית ויטמן ברחוב אלנבי. בשנת 1944 עבר בית הספר לרחוב שדרות קרן קיימת 26 בתל אביב (כיום שדרות בן-גוריון). כמו כן נפתח סניף בחיפה.
בשנת 1952 תרבות הריקודים פרחה בתל אביב. המוני עולים חדשים הצטרפו, בעיקר לשיעורים פרטיים וקבוצות קטנות. עם השנים, "סמי ובנו" היווה מוסד תל אביבי תרבותי מפורסם שעמד בניגוד לתרבות הקיבוצים של שנות השישים בישראל. הבוהמה התל אביבית (למשל השחקנים עודד תאומי, יוסף שילוח, שמוליק סגל, שלמה בר שביט, מרים זוהר), פוליטיקאים ואנשי צבא נהגו לבקר בו על בסיס קבוע, ולכן היו לו התייחסויות שונות בסרטים ישראליים ("גבעת חלפון אינה עונה" של אסי דיין), בתוכניות טלוויזיה ("שמיניות באוויר", "מטרונום") ובעיתונות.
שמי פרי, בנו של סמי, החל במתן שיעורים לריקודי סטפס מגיל 13, ומשנת 1961 ניהל את בית הספר. הוא הקים את העמותה לקידום הריקודים הסלוניים בישראל בשנת 1965, והיה יושב הראש העמותה מתחילתה ועד שנת 1996, והכין את התחרות לריקודים סלוניים המקצועיים הראשונה בישראל בשנת 1995. התחרות התקיימה בבית דני בתל אביב בהצלחה מרובה ובהכרה של המוסדות הבינלאומיים באירופה.
בתי הספר פרסם שני ספרים ללימוד ריקודים: "למד לרקוד בביתך : רקודים חברתיים" ו"כל ריקודי הדיסקוטק והריקודים הישנים".
בשנת 1995, פסטיבל מחול כרמיאל היווה נקודת זינוק נוספת לפופולריות של הז'אנר בישראל, משום שקבוצת רקדנים ממועדון הריקודים הסלוניים המפורסם ROT WEIS מדיסלדורף שבגרמניה הופיעו בו והיוו השראה ל-30,000 צופים ישראליים. העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הביאה עמה מורים לריקודים סלוניים מברית המועצות לשעבר אשר השתלבו בעמותה.
בית הספר נסגר בשנת 1999.
צבא אפריקה

הקמת צבא אפריקה

מושבות ספרד בצפון אפריקה כללו את הערים מלייה וסאוטה, עליהן השתלטה ספרד עוד במאות ה-15 וה-16 והתרחבו משם. בשנת 1893 הוקם הרגימנט האפריקאי הראשון (Regimiento de África N° 1) ככוח שליטה קבוע בטריטורייה. במהלך 1910-1911 ניהלה ספרד מערכה נגד צרפת וכוחות מקומיים במטרה ליצור רצף טריטוריאלי בצפון מרוקו בין מלייה לסאוטה. במהלך מערכה זו הורחב הרגימנט לכלל "צבא אפריקה" על ידי גיוס הכוחות המקומיים (מוסלמים ומתיישבים מערביים) למסגרות ה-Fuerzas Regulares Indígenas ("הכוחות הסדירים המקומיים") שנחלקו לחיל רגלים וחיל פרשים המצוידים בארטילריה קלה. מטה היחידה שכן בטטואן.
בהסכם פס, שנחתם ב-30 במרץ 1912 בין ספרד לצרפת, הפכה מרוקו למדינת חסות צרפתית, וחלקים ממנה עברו לשליטת ספרד: צפון מרוקו, שעם מסירתה נוצר רצף טריטוריאלי בין מלייה לסאוטה; נמסרה לספרדים רצועת טרפאיה - החלק הדרומי ביותר של מרוקו, שגבל במושבה סהרה הספרדית; וכן מובלעת איפני שבדרום, שנוהלה כמושבה ולא הייתה חלק ממדינת החסות הספרדית. 
ב-1920 הורה אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד להקים לגיון זרים שיתגבר את צבא אפריקה, לפי הדגם של לגיון הזרים הצרפתי. הלגיון שהוקם היה הלגיון הספרדי, מפקדתו הייתה בסאוטה, מפקדו היה סגן-אלוף חוסה מיליאן אסטראי (José Millán Astray), האיש שפעל רבות להקמת יחידת הזרים הזו. סגנו היה רב-סרן בשם פרנסיסקו פרנקו.

מרד הריף

ב-1921 השתלט מנהיג הגרילה הברברי עבד אל כרים על חלק מהטריטוריות הספרדיות בצפון, והקים את רפובליקת ריף. הכוחות הספרדים, בהנהגת רב-סרן פרנסיסקו פרנקו הצליחו להשתלט מחדש על האזור בסיוע צרפת, שחששה מהתקדים, ב-1926.  "הלגיון" הציל מהכחדה את הצבא הספרדי בקרב מלייה, אשר נמשך שלושה ימים. הניצחון העלה את קרנו של צבא אפריקה בכלל והלגיון הספרדי בפרט, ושל מפקד השטח שלו, פרנקו. הלוחמים, שחלקם היו ערבים מקומיים, ראו בפרנקו דמות נערצת. הוא, מצידו, סייע לחייליו ולמשפחותיהם. בתום המצבע היו 30,000 חיילי צבא אפריקה המתורגלים והמעולים שב-100,000 חיילי צבא ספרד. 
הרכב הצבא עם תום המלחמה מנה שבעה גדודי חי"ר וששה אסקדרוני פרשים, אליהם סופחו שש סוללות ארטילריה שהושאלו מצבא ספרד האירופאי. כוח זה חוזק ביחידת פרשים מקומית שישבה באיפני (Tiradores de Ifni) וב-5,000 שוטרי ז'נדרמריה מקומית.

לאחר מלחמת האזרחים

עם סיום הלוחמה, שב צבא אפריקה לגדלו שלפני פרוץ מלחמת האזרחים. חייליו זכו להילה לתהילה והוא התקיים כמסגרת עילית. אנשי חיל הפרשים של אינפני איישו את משמר האיים הקנריים. חיל משמר "מורי" (כלומר מוסלמי צפון-אפריקאי) רכוב, שימש בתפקידים טקסיים בממשל פרנקו.
לאחר מלחמת העצמאות של מרוקו ב-1956 הועברו חלק מחיילי צבא אפריקה לשרת בצבא המרוקאי המלכותי. איפני נכנעה לכוחות המרוקנים ב-1958 והועברה לשלטון מרוקאי ריבוני. הערים (המובלעות) סאוטה ומלייה עדיין נשמרות על ידי גדוד סדיר של צבא אפריקה.
סטראוטיפיות

מאפיינים

תנועות סטראוטיפיות מתחילות בגיל צעיר, בדרך כלל מתחת לגיל שנתיים ורובן מתחילות לפני גיל 3.
תנועות סטראוטיפיות אופייניות ניתנות לזיהוי בקלות. ישנו מגוון מצומצם של תנועות החוזר על עצמו בילדים שונים.
הסוג הנפוץ ביותר של תנועות סטראוטיפיות הוא תנועת ידיים סימטרית בצורות שונות - הצורה הקלאסית נראית כניפנוף ידיים דו צדדי, אך כל תנועה של הידיים יכולה להיות - סיבוב הידיים, תנועות פסינתור (תנועות אצבעות הנראות כנגינה על פסנתר), קיבוע כפות הידיים בתנוחה מסוימת, הבאת הידיים למרכז הגוף ועוד. לעיתים כפות הידיים נמצאות בצידי הגוף, לעיתים מרים הילד את הידיים מעלה ולעיתים הידיים מונחות למטה ליד המותניים. לעיתים ישנן תנועות נילוות נוספות.
סוג נוסף של תנועות הוא נידנוד ראש או גוף, קפיצה או סיבוב במקום, הליכה קדימה ואחורה, ועוד. 
האופייני לתנועות הסטראוטיפיות הוא שהן יכולות להופיע בהקשרים שונים כגון התרגשות, שיעמום, עייפות או כעס. הילדים יכולים להפסיק התנועה אם מבקשים מהם ולעיתים נראים מבויישים. תנועות סטראוטיפיות מופיעות בילדים בעלי התפתחות תקינה, ולעיתים בילדים עם הפרעות התפתחות כגון אוטיזם, פיגור שכלי, הפרעות ראיה או שמיעה וכן ילדים בבתי יתומים.

אבחנה של תנועות סטראוטיפיות

אבחנה של תנועות סטראוטיפיות נעשית בעיקר על ידי התבוננות ישירה בילד או בסרטי ווידאו המציגים את תנועות הילד, אם אינו מבצע אותן באותו הרגע. ישנה חשיבות להבדיל בין תנועות אלו ובין תנועות אחרות היכולות להיראות כתנועות סטראוטיפיות, כגון טיקים, כוריאה (מחולית), דיסטוניה התקפית, אפילפסיה ועוד. בעלי המקצוע המתעסקים בזאת הם בדרך כלל נוירולוגים לילדים המתמחים בהפרעות תנועה בילדים.

טיפול בתנועות סטראוטיפיות

רוב התנועות חולפות עם הגיל ואינן דורשות טיפול. עיקר ההתייחסות הוא הסבר תואם למשפחה על מהות התנועות. לעיתים נמשכות התנועות לזמן ממושך יותר מעבר לגיל הילדות. במקרים אלו רצוי להיוועץ עם הרופא על אופציות טיפול כגון טיפולים התנהגותיים שנועדו להכחיד התופעה.
שחרן יהודה

מקומות חיות ותפוצה

שחרן יהודה נפוץ בישראל, ירדן, לבנון, סוריה וטורקיה.
תפוצתו של שחרן יהודה משתרעת במרכז הארץ וצפונה, באזורים עתירי צמחייה בדרך כלל, למעט אזורי חולות. בנדודיהם מרבים עקרבים אלו לחדור לבתי מגורים ולקומות קרקע. בטבע שוכן תחת אבנים בינוניות עד גדולות ותחת קליפות עצים (בין הקליפה לעץ).

עקיצה

עקרב זה אינו קטלני לאדם. לעקרב מזג רע יחסית, תנועתו מהירה, וכך גם עקיצתו, והוא נוטה לעקוץ בקלות. כאבי עקיצתו עזים ביותר ומתפשטים מכיוון העקיצה אל הלב עם מחזור הדם. הכאבים עוברים לאחר זמן ממושך, והופכים לקראת הסוף לעקצוצים קלים. עקרב זה מרבה לחדור למגורי אדם, ובעל יכולת טיפוס מעולה - הוא מסוגל להגיע לקומות מעל לקומות הקרקע.
עקרב זה משמש חובבי טבע מנוסים בגידול ותצפיות. מומלץ להימנע מלהרימו על היד כדי להימנע מעקיצה.
הסנדק מוות

הסנדק מוות או מלאך המוות (בגרמנית: Der Gevatter Tod) הוא סיפור שלוקט על ידי האחים גרים, והוא מספר 44 במעשיות האחים גרים. מאפיינים רבים בסיפור מזכירים את הסיפור "האדון הסנדק" המופיע גם הוא באסופה.

תוכן הסיפור

לאדם עני אחד היו שנים עשר ילדים והוא מתקשה מאוד לפרנסם. כאשר נולד הילד השלושה עשר הוא אינו יודע מה לעשות. הוא מחפש סנדק לבנו, האלוהים מציע את עצמו, אולם האיש דוחה אותו בטענה שהוא אינו הוגן כיוון שנותן את כל הכסף לעשירים. לאחר מכן מגיע השטן ומציע את עצמו, אולם האיש דוחה אותו כיוון שהוא מרמה אנשים. לאחר מכן מגיע המוות ומציע את עצמו, האיש מכריז שהוא אכן רוצה בו כיוון שהמוות הוגן ואינו מבדיל בין עשירים לעניים. המוות מופיע ביום הטבילה כסנדק רגיל לכל דבר ולאחר מכן נעלם.
כאשר הנער מתבגר, מגיע אליו המוות ומציע לו הצעה: הוא יהפוך לרופא, ובכל פעם שהמוות יופיע למראשות המיטה יהיה עליו להעניק לחולה סם קסמים שיגרום לו להחלמה מהירה, אולם אם המוות יופיע למרגלות המיטה יהיה על הרופא לוותר ולהניח למוות לקחת אותו, וכך היה והנער הפך לרופא מפורסם. פעם אחת המלך חלה והזמין את הרופא הצעיר, כאשר הגיע הרופא גילה את המוות למרגלות המיטה, אולם הוא החליט להפר את ההסכם, הוא הפך את המלך כך שהמוות היה בכיוון הראש, והשקה את המלך בסם הקסמים. הסנדק הזועם מזהיר את הנער שבפעם הבאה שיעז לעשות דבר כזה יעניש אותו, אולם כאשר בת המלך היפה חולה גם היא, מכריז המלך שמי שירפא אותה יוכל להינשא לה. הרופא הצעיר מפר את הבטחתו בפעם השנייה, הופך את הבת ומשקה את החולה בסם. המוות הזועם מוביל אותו למנהרה תת-קרקעית בה הוא מגלה אלפי נרות שעווה. המוות מסביר שהנר מסמל את שארית חייו של האדם: לצעירים ישנו נר גדול, למבוגרים נר בינוני, ולזקנים נר קטן. הנער מבקש לראות את הנר שלו, ומגלה שהנר קטן מאוד ועומד להיגמר. הוא מבקש מהמוות לשים את הנר הקטן על נר גדול יותר כדי שיוכל להמשיך לחיות, המוות מסכים, אולם כאשר הוא מרים את הנר הקטן הוא מכבה אותו וגורם למותו של הרופא.

עיבודים בטלוויזיה

בסדרה היפנית אגדות האחים גרים, אחד הפרקים עוסק בסיפור סנדק המוות.
עלילת הפרק הראשון בסדרה סיפורי עמים (החייל והמוות), נכתב בהשראת הסיפור סנדק המוות
יהודה עדס

ביוגרפיה

נולד בירושלים, בן למשפחת רבנים שמקורה בחלב שבסוריה. אביו, הרב יעקב עדס, היה ראש ישיבת פורת יוסף, חבר בית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית. אמו הייתה אסתר חיה, בת הרב עזרא הררי רפול. למד בתלמוד תורה מגן דוד, בישיבת קול תורה בירושלים אצל הרב שלמה זלמן אויערבך, ובישיבת פוניבז' שם התקרב לראשי הישיבה ואף למד מספר שנים בחברותא עם ראש הישיבה הרב שמואל רוזובסקי. נישא לביילה-רחל, בתם של הרב דב כהן - הרב הראשון של חיל האוויר, וזהבה לבית רקובר.
לאחר נישואיו שימש מספר שנים כר"מ בשיעור א' בישיבת קול תורה.
לאחר פטירת אביו הקים על שם אביו, יחד עם אחיו הרב דניאל עדס, את ישיבת קול יעקב בשכונת בית וגן בירושלים, והוא מתגורר בסמוך לה. במשך שנים נודעה הישיבה במתכונת הייחודית שלה, שבה נחלקה הישיבה לתלמידים ממוצא אשכנזי וספרדי, אך החל משנת תשע"א הישיבה מתפקדת כישיבה ספרדית לגמרי.
בשונה מהנהגותיהם של שאר ראשי הישיבות, הרב עדס ממעט למסור שיעורים כלליים בישיבה וכמעט שאינו יושב בבית המדרש של הישיבה בזמן הסדרים, אך עם זאת הוא מוסר שיחות מוסר ומעורב מאד בהנהגות הישיבה.
הרב עדס הוא אחד ממכווני דרכו של ארגון מרביצי תורה, המאגד אברכים ספרדים בעלי זיקה לעולם התורה הליטאי. הוא מקימה ומורה דרכה של מפלגת קד, מפלגה ספרדית חרדית מוניציפלית, שב-2013 התמודדה בבחירות לעיריית בני ברק וזכתה לשני מושבים ולאחר מכן הצטרפה למפלגת דגל התורה. הרב עדס היה חבר נשיאות בוועד הישיבות.
בכ"ו באב ה'תשע"ב צורף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה ביחד עם עוד שמונה חברים נוספים. כעבור עשרה חודשים פרש מהמועצה ומתפקידיו בוועד הישיבות מסיבות בריאותיות. על רקע המחלוקת בציבור הליטאי, הורה הרב עדס לבני ישיבתו: "מרן ראש הישיבה הרב שטיינמן הוא מנהיג הדור, הצדיקות שלו מפורסמת ואחריות הדור נופלת על כתפיו ורק לו אנו מחויבים לשמוע".
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות 2018 פרסם הרב עדס מכתב שבו כתב: "אני נאלץ לפרוש מהנהגת הציבור על כל המשתמע מכך וזה מחמת שתי סיבות: א. מחמת הבריאות, ב. העול הכבד המוטל עלי בישיבה שאף בזה כמעט ואינני עומד מחמת הבריאות".

משפחתו

סבו של הרב עדס הוא המקובל הרב אברהם חיים עדס. אחיו, הרב משה יוסף עדס, היה ראש ישיבת פורת יוסף. אח נוסף הוא הרב דניאל עדס, שותפו להנהגת ישיבת "קול יעקב".
גיסיו הם הרב צבי כהן (רב מערב בני ברק ומחבר הספר "הגעלת כלים" ועוד עשרות ספרים), הרב שמחה כהן - מראשי ישיבת נתיבות עולם וארגון ערכים, והדיין הרב יקותיאל כהן - אב"ד באשדוד ומהדיר ספרי ראשונים. אחיינו הוא העיתונאי יעקב ריבלין.
בנו של הרב עדס הוא המקובל הרב יעקב עדס. בתו היא מאירה לוי, מחברת הספר "אני ערב לו". חתניו הם הרב עקיבא כהן - ר"מ בישיבת קול יעקב, הרב יהושע אסטנבולי - מחבר הספר "נחלת יהושע" על הלכות בשר וחלב, הרב משה ברכה ויצחק גרינוולד - מנהל הישיבה.
מפרץ ניו יורק התחתון

מפרץ ניו יורק התחתון (באנגלית: Lower New York Bay) הוא חלק ממפרץ ניו יורק המצוי דרומית למצרי נרוז, ונפתח אל האוקיינוס האטלנטי.
המפרץ מרובע בשטחו, וגובל בצפון בסטטן איילנד ובלונג איילנד שבמדינת ניו יורק. בדרומו של המפרץ נמצאת מדינת ניו ג'רזי. 
המפרץ מצוי בשפך נהר הדסון (הנשפך אל המפרץ דרך המצרים), וכן נשפכים אליו הנהרות רריטאן ומצר ארתור. בפתח המפרץ אל האוקיינוס האטלנטי מצויים אזור סנדי הוק ורוקאווי פוינט שבלונג איילנד.
חלקו של המפרץ המצוי בקרבת מצר ארתור ושפך הרריטאן נקרא גם מפרץ רריטאן.
מפרץ ניו יורק הדרומי מהווה את הכניסה לנמל ניו יורק וכן לנמל ניוארק. בעבר היווה המפרץ אזור דיג, אולם במאה ה-20, בשל הזיהום הרב במפרץ, נאסר בו הדיג.
לחופו של המפרץ מספר אתרי רחצה פופולריים בהם חוף ברייטון באי קוני שבברוקלין וכן נמצא לחופו אזור הנופש הלאומי גייטווי שבסטטן איילנד.
קסווין

מקור, קרולינה וה-Runaways

בעבר, החייזרים מגזע המאג'סדיין פרנק ולזלי דיין הוגלו מכוכב הלכת שלהם, והגיעו לכוכב לכת בו נתקלו באביו של קסווין, הנסיך דז'אן, שרצה לכבוש את כדור הארץ. פרנק ולזלי הצילו את כדור הארץ, וזאת כי נתנו לדז'אן את מיקום כוכב הלכת שלהם. כדי להראות שלא שיקרו הם הבטיחו לדז'אן שבנו יינשא לבתם, בהנחה שקסווין ימות במלחמת מאג'סדיין-סקרול הקרובה. לאחר 15 שנים של מלחמה, קסווין הגיע לכדור הארץ בתקווה ולהתחתן עם בתם, קרולינה דין, ולעצור את המלחמה. קסווין ניסע לשכנע את קרולינה להיות כלתו, ונלחם ורדף אחריה. כשאמרה לו שהיא אינה נמשכת לגברים, קסווין שינה צורה לאישה והם עזבו למאג'סדיין. 
טקס החתונה נפסק בקרב שמתחולל, וקרולינה וקסווין נמלטו ממאג'סדיין לפני חורבנו. הם חזרו לכדור הארץ כדי לעזור בהצלת מולי הייז, בקרב שבו קסווין מתחזה לניקו מינורו וסופג קליע שיועד אליה. בגלל יכולותיו, הוא שורד. בשהותו בקבוצה, קסווין היה די מנודה משאר הקבוצה, אך התיידד עם מולי ונעשה יריבם של ניקו ושל ויקטור מנצ'ה. למורת רוחה של קרולינה, קסווין חוזר לצורתו הזכרית בכל קרב. במסע בזמן ל-1907, התגלה שכשכאשר קסווין מאבד שליטה או נמצא תחת לחץ רגשי, הוא חוזר לצורתו כנקבה.
דוש

ביוגרפיה

נולד בשם קרל גרדוש (שם המשפחה במקור: גולדברגר) בבודפשט לאלכסנדר ולמרגרט לבית שנירמאכר, במשפחה יהודית מתבוללת. הוא סיים את בית הספר התיכון בבודפשט והחל בלימודים אקדמיים באוניברסיטת סגד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לעבודת כפייה. בשובו לבודפשט בתחילת 1945 נודע לו שהוריו ומרבית בני משפחתו נספו בשואה. הוא שב לעיר סגד. שם החל בלימודי צרפתית וספרות השוואתית באוניברסיטה ועבד במקביל כעיתונאי. במהלך לימודיו הכיר את סוזן (שושנה) רומן, ילידת טרנסילבניה, והשניים נישאו.
בתחילת 1946 עזבו השניים את הונגריה ועברו דרך מחנה עקורים בגרמניה לפריז, שם נרשם דוש ללימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת סורבון.
בהיותם בפריז הצטרפו בני הזוג למחתרת הלח"י ועברו קורסים לשימוש בנשק ובשיטות חבלה. פריז הייתה אז המרכז הגדול ביותר של פעילות לח"י באירופה. השניים עסקו בהסברה, בפעילות מבצעית-מדינית ובגיוס משאבים.
בנוסף, קרל שלח משם, לבקשת מרכז הלח"י, קריקטורות עבור ביטאונה "המעש", חתומות בשם העט "שיר", ואילו שושנה (שכינויה היה "ליליאן") שימשה גם כקשרית לדר' יעקב ירדאור, נציג האגף המדיני של לח"י.
במרץ 1948 עלו השניים לארץ ישראל באמצעות אשרות מעבר לארגנטינה דרך פלסטינה, ודוש עִברת את שמו הפרטי לקריאל.
בתחילה התגוררו אצל פעיל הלח"י יעקב מרידור ומאוחר יותר סידר להם הלח"י דירת שני חדרים, שאותה חלקו עם משפחה נוספת.
עקב חוסר שליטתו בשפה העברית בחר להשתלב בעיתונות העברית כקריקטוריסט.
לאחר רצח הרוזן ברנאדוט בספטמבר 1948 נעצר ונשלח למעצר על אף שלא היה בצוות שביצע את ההתנקשות. הוא צייר את סמל הלח"י על קירות בית המעצר ביפו (ליד השעון המפורסם).
לאחר שחרורו שימש כעורכו הגרפי של השבועון "העולם הזה" ופרסם בו קריקטורות ורצועת קומיקס שבועית בשם "רותי". ב־1953 נפצע כאשר פצצה הושלכה אל מערכת השבועון. באותה שנה הצטרף למערכת "מעריב", ופרסם בעיתון קריקטורה פוליטית יומית במשך שנים רבות. בהדרגה החל לעסוק גם בכתיבה של מאמרים, סיפורים ומערכונים. במקביל פרסם גם בעיתון הישראלי בשפה ההונגרית "אוי קלט" (Új Kelet). בשנת 1956 אייר דוש לראשונה את הדמות "ישראליק", שזכתה לפופולריות רבה (מאוחר יותר נכתב השם: "שׂרוּליק").
דוש ושלושת עמיתיו ל"מעריב": יוסף לפיד, אפרים קישון ויעקב פרקש ("זאב"), כונו בחיבה "המאפיה ההונגרית".
ב־1981–1983 כיהן כנספח תרבות בשגרירות ישראל בלונדון.
ב־1983–1984 אייר את ספרי "100 סיפורים ראשונים" בהוצאת כנרת. כמו כן אייר את ספרי "100 שירים ראשונים" של ההוצאה.
זכה בפרס הרצל ופרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
דוש היה נשוי פעמיים. משושנה נולדו לו בן ובת. בתם, דניאלה גרדוש־סנטו, כיהנה בעבר כמנהלת מחלקת הילדים והנוער של הערוץ הראשון.
מאוחר יותר נפרדו השניים, ובשנת 1964 נישא לשחקנית טובה פרדו, שהייתה שותפתו לחיים עד מותו. דוש נפטר ב־28 בפברואר 2000 והוא בן 79. נקבר בבית העלמין ירקון.

הנצחה

בשנת 2003 נקרא של שמו רחוב בתל אביב.
החל משנת 2002 מוענק אחת לשנתיים, עם פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה, גם פרס דוש לקריקטורה מטעם עיריית תל אביב–יפו.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.

עמדותיו הפוליטיות

כקריקטוריסט פוליטי בעיתון יומי, נדרש דוש להביע את עמדתו הפוליטית בכל קריקטורה שפרסם. כחבר מחתרת הלח"י לשעבר, הוא אהד את המתנחלים ואת ההתנחלויות והתנגד לשמאל. אחת הקריקטורות המפורסמות שלו היא "החלוצים", שבה חלוץ מראשית המאה העשרים מושיט יד לחלוץ מחומה ומגדל שמושיט ידו לחלוץ הבא וכן הלאה. בסוף השורה ניצב המתנחל, אך יד אוחזת במספריים שעליה כתוב "השמאל הקיצוני" מנסה לחתוך אותו מהתמונה.
דוש אמר ש"מדינת ישראל קמה כדי לרפא את העם מהמחלה היהודית של ביקורת עצמית כרונית, אך השמאלנים הישראלים סירבו להירפא".
זלמה מרבאום-אייזינגר

קורות חיים

מרבאום-אייזינגר הייתה בתו של הסוחר מקס מרבאום בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה). אייזינגר היה שם המשפחה של אביה החורג. בגיל צעיר החלה ללמוד ספרות. עבודתה הושפעה מהיינריך היינה, ריינר מריה רילקה, אלפרד הנשקה, פול ורלן ורבינדרנת טאגור. ב-1939 החלה לכתוב שירה והייתה מתרגמת מיומנת בין צרפתית, רומנית, יידיש וגרמנית. ב -1940 נמסר האזור שבו התגוררה לברית-המועצות. לאחר פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ביולי 1941, נאלצה המשפחה לעבור לגטו צ'רנוביץ. ב-1942 גורשה המשפחה למחנה העבודה מיכאילובקה  בטרנסניסטריה (כיום באוקראינה), שם מתה זלמה מטיפוס.
עבודתה של מרבאום-אייזינגר כוללת 57 שירים שנכתבו בעפרון וצורפו בכתב יד לכרך בשם Blütenlese (קציר הפריחה). חמישים ושניים שירים היו מקוריים והשאר היו תרגומים מצרפתית, יידיש ורומנית. הכרך הוקדש לאהובה וחברה הטוב לייזר פיכמן, שהיה מבוגר ממנה בשנה. פיכמן אמור היה להעביר את ספר השירים לידיד אחר של מרבאום-אייזינגר, שהתעתד לפרסם את הספר עם בואו לארץ ישראל המנדטורית, אולם פיכמן נפטר בדרך ולא הצליח להעביר את הספר. שיריה של מרבאום-אייזינגר התגלו מחדש ופורסמו על ידי אוניברסיטת תל אביב בשנת 1979, בעריכת אדולף ראוכוורגר. בשנת 1980 פורסמו בגרמניה הודות למאמציו של העיתונאי והחוקר יורגן סרקה (Serke). הכרך האבוד פורסם במלואו תחת הכותרת Ich bin in Sehnsucht eingehüllt (אני מוכה געגועים). ספר מוקלט של השירים הופק בנובמבר 2005.

סגנון וביקורת

השירים ששרדו מיצירתה של מרבאום-אייזינגר כתובים בסגנון אימפרסיוניסטי בטוח ולירי, אך הנימה השולטת בהם עגמומית. שירה זכו לשבחי הביקורת, והמשוררת הילדה דומין אמרה כי שיריה "צלולים, יפהפיים, קלילים, אך מעבירים תחושה מבשרת רעות". שיריה של מרבאום-אייזינגר, כמו גם שיריהם של רוזה אוסלנדר ופאול צלאן, נחשבים לחלק חשוב בתרבות היהודית-גרמנית של בוקובינה.