google/wiki40b huggingface dataset:
התאונה במפעל התעשייה הצבאית בנוף ים

התאונה במפעל התעשייה הצבאית בנוף ים התרחשה ב-30 ביולי 1992, כאשר עשרות טונות של חומרי נפץ שהיו מאוחסנים במפעל התפוצצו. בתאונה נהרגו שני אנשים, נפצעו 66 ונגרמו נזקים כבדים למפעל ולסביבתו.
התאונה אירעה בשעה 08:00 בבוקר במפעל התעשייה הצבאית שמצפון לשכונת נוף ים שבצפון-מערב הרצליה. אז התרחשו שתי התפוצצויות של חומרי נפץ, שהיו מאוחסנים במחסנים תת-קרקעיים (בונקרים) במפעל. בסך הכל התפוצצו במפעל עשרות עד מאה טונות של חומרי נפץ. ההתפוצצויות היו עזות והורגשו בכל אזור המרכז, מחדרה ועד חולון. פטריית עשן גדולה התנשאה גבוה מעל האתר ונראתה למרחוק. רבים חששו שהתרחשה מתקפת טילי סקאד עיראקיים כבמלחמת המפרץ, שנה וחצי לפני כן.
ההתפוצצויות החריבו את מרבית המבנים בשטח המפעל. גג מחסן חומרי הנפץ הועף, וגושי בטון ואבנים ממנו הומטרו למרחק רב. גלי ההדף ומטר האבנים גרמו נזקים רבים למבנים שביישובים הסמוכים למפעל. ההדף גרם להתנפצות זכוכיות חלונות במרחק רב מאתר התאונה ואף בתל אביב. אחסנת חומרי הנפץ שהתפוצצו במחסנים תת-קרקעיים הקטינה את היקף הנזקים, שערכם הוערך בעשרות מיליוני דולר.
מרבית הנפגעים בתאונה ושני ההרוגים היו עובדי המפעל. יתר הפצועים היו אזרחים מהיישובים הסמוכים.
בעקבות התאונה הצטמצמה העבודה במפעל, עד שנסגר בשנת 1997.
ועדת חקירה שבדקה את נוהלי האחסון של אבק שרפה גולמי במפעל העלתה שנוהלי האחסון של אבק שרפה גולמי במפעל לא תאמו את כללי הבטיחות הסבירים, ואפילו לא את היתרי הבנייה. עקב סגירת מפעל אחר של התעשייה הצבאית ביבנה, הצטברה כמות רבה של אבק שרפה גולמי במפעל בנוף ים ומשום כך היא אוחסנה לא רק בבונקרים שיועדו לצורך זה, אלא גם במרפסות של הבונקרים.

העמדה לדין

ב-1997 הוגש כתב אישום נגד חמישה מנהלים בתעשייה הצבאית. נטען נגדם כי היו מודעים לכך שבמפעל אוחסנו מאות טונות של אבק שרפה בתנאי הזנחה שהעלו את הסיכון להתלקחות והתפוצצות, אך לא פעלו לשפר את המצב. בשנה שלאחר מכן הורשעו כל החמישה על פי הודאתם במסגרת עסקת טיעון בעבירה לפי סעיף 338(3) לחוק העונשין - רשלנות בחומר מתלקח ונפיץ, ונגזר עליהם עונש של עבודות שירות. שניים מהמורשעים ערערו לבית המשפט המחוזי על ההחלטה להרשיעם במקום להסתפק בענישה ללא הרשעה, אך ערעורם נדחה.
אויגן מיינדל

קריירה מוקדמת

מיינדל נולד ב-16 ביולי 1892 בדונאושינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 התגייס מיינדל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ולקראת סוף המלחמה מונה לעוזר מפקד אגד הארטילריה ה-52. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר מיינדל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1934 הועלה מיינדל לדרגת מיור, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ההררית ה-112, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה מיינדל מפקד רגימנט הארטילריה ההררית ה-112, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מהדיוויזיה ההררית ה-3 במסגרת הקורפוס ה-18, ולאחר מכן לחם עמו במהלך המערכה בנורווגיה כחלק מהדיוויזיה ההררית ה-3. ב-1 בספטמבר 1940 מונה מיינדל למפקד רגימנט הסער של הלופטוואפה ה-1, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור. במאי 1941 פיקד מיינדל על הרגימנט שבינתיים הפך לרגימנט הצנחנים ה-1 במהלך הקרב על כרתים, וב-12 במאי נפצע קשה במהלך הלחימה. ב-14 ביוני 1941 קיבל מיינדל על פעולותיו בכרתים את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובחורף 1941 מונה למפקד קבוצת הקרב מיינדל, שהפכה ב-26 בפברואר 1942 לדיוויזיית השדה של הלופטוואפה מיינדל, ולחמה כחלק מהארמייה ה-16. ב-27 ביולי 1942 קיבל מיינדל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-26 בספטמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס האווירי ה-13. ב-1 בפברואר 1943 הועלה מיינדל לדרגת גנרל לוטננט, באמצע יולי 1943 מונה מיינדל למקד יחידות הקרקע של הלופטוואפה, וב-5 בנובמבר 1943 מונה למפקד קורפוס הצנחנים ה-2. ב-1 באפריל 1944 הועלה מיינדל לדרגת גנרל חיל הצנחנים, ובמאי הועבר תחת פיקוד הארמייה השביעית עימה לחם במערכה בנורמנדי. ב-31 באוגוסט 1944 קיבל מיינדל על פעולותיו בקרב פאלז תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובספטמבר לחם בהולנד כחלק מארמיית הצנחנים הראשונה לבלימת מבצע מרקט גארדן. מיינדל לחם עם  הקורפוס שבפיקודו, כחלק מארמיית הצנחנים הראשונה בקרבות בהולנד ובצפון גרמניה. ב-8 במאי 1945 קיבל מיינדל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן נכנע בראש כוחותיו לכוחות בעלות הברית.

לאחר המלחמה

ב-29 בספטמבר 1947 שוחרר מיינדל מהשבי. לאחר שחרורו התגורר מיינדל במינכן עד למותו ב-24 בינואר 1951.
אנטיביוטיקה

אנטיביוטיקה- (מקור השם מיוונית עתיקה) (αντιβιοτικά, antibiotiká) ומתייחסת לקבוצת תרכובות אורגניות הגורמות למותם או להפסקת גדילתם של חיידקים.
גילוי האנטיביוטיקות מהווה את המהפכה הרפואית של המאה ה-20. רוב האנטיביוטיקות מיוצרות באופן טבעי על ידי פטריות, חיידקים ויצורים אחרים. בעבר התייחס המונח לחומרים טבעיים בלבד; כיום קיימות גם אנטיביוטיקות סינתטיות (מלאכותיות). לעיתים יש בלבול בין שימוש המונח לחומרים אנטיביוטיים המשמשים ברפואה להרג חיידקים לבין המונח אנטי בקטריאלי, המשמש בחומרי ניקוי וקוסמטיקה ולמעשה מדובר בהרכבי חומרים שונה.
אנטיביוטיקות אינן יעילות כנגד וירוסים, כיוון שלוירוסים אין את התהליכים שאותם משבשת האנטיביוטיקה אצל החיידקים.

שימוש

האנטיביוטיקה הידועה ביותר היא פניצילין; זוהי האנטיביוטיקה הראשונה שהתגלתה (בשנת 1928). מגלה הפניצילין, אלכסנדר פלמינג, זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על הישגו זה. התרופה האנטיביוטית הראשונה שנכנסה לשימוש מסחרי ורפואי היא הסולפה ב-1935. אחריה נעשה שימוש בפניצילין ב-1941 וסטרפטומיצין ב-1943.
המונח 'אנטיביוטיקה' נטבע על ידי הביוכימאי והמיקרוביולוג היהודי-אמריקאי זלמן אברהם וקסמן.
האנטיביוטיקות משמשות לטיפול ומניעה בחולי שהמקור שלו זוהה או נחשד כזיהום חיידקי. כאשר מקור החיידקי זוהה, ניתן לטפל בסוג אנטיביוטיקה היעיל ביותר עבורו, בטווח צר של אנטיביוטיקות. כאשר אין אפשרות לקחת דגימה או כאשר לא זוהה סוג החיידק הגורם לזיהום, ניתן לבחור באנטיביוטיקה המתאימה ביותר על סמך הסימפטומים של החולה (כלומר זיהוי החיידק מתבצע על סמך סימפטומים מסוימים, המשויכים בסבירות גבוהה לזן חיידקי זה ועבורו נמצאה יעילות אנטיביוטיקית מסוג מסוים יעילה כקו טיפול)..
היות שבעבר, ובדרך כלל אנטיביוטיקות אינן מזיקות לבעלי חיים ולאדם, נעשה בהן שימוש נרחב ביותר כתרופות, ולמעשה מרבית התרופות המיוצרות כיום (2017) בעולם הן אנטיביוטיות. ההמלצות וההגבלות הנעשות בשימוש באנטיביוטיקות היום נעשות מחשש כי החיידקים רוכשים עמידות גבוהה לאנטיביוטיקה, והיא עלולה להפוך עם שימוש נרחב לאורך זמן ללא יעילה (ראה ערך מורחב – עמידות לאנטיביוטיקה). כאשר זן חיידקי מצליח להתרבות והוא מפתח עמידות לאנטיביוטיקות, קיימת סכנה ציבורית. נזקים מינוריים שעלולים להתרחש עקב שימוש באנטיביוטיקה נוגעים לפגיעה במיקרוביום ואוכלוסיית החיידקים המהווה את הפלורה הטבעית של המעיים. שינויים אלו הם לרוב נקודתיים ומוטבים אם במקביל לשימוש באנטיביוטיקה החולים נטלו פרוביוטיקה או ניזונו ממאכליים פרוביוטיים כגון מלפפונים חמוצים וכרוב כבוש.

הצלחה

בזכות התרופות האנטיביוטיות לסוגיהן ירדה התמותה ממחלות חיידקיות מסוכנות העלולות אף לגרום לתופעות לוואי בלתי הפיכות ובהן: דלקת ריאות, שחפת ועגבת. כמו כן ירדה התמותה הנובעת מזיהומים, והופחתה באופן דרסטי התחלואה במחלות כמו טטנוס ודיפתריה.
אהרון קרון

אהרון קרון (8 בינואר 1881 קובנה, ליטא – 1954 ראשון לציון) היה איש חינוך עברי, מנהל בית הספר חביב בראשון לציון בין השנים 1921–1947.

ביוגרפיה

אהרון קרון נולד בקובנה שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, ב-8 בינואר 1881 (תרמ"א) לאלה ודב, סוחר. קיבל חינוך מסורתי בחדר, בישיבת טלז, וב"קיבוץ" הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה. לכשנוסדו הקורסים הפדגוגיים על ידי אהרן כהנשטם, למד בהם, וכשסיים מונה למורה ולמזכיר הקורסים. בשנים 1906-7 היה עסקן ותועמלן מטעם מרכז ציוני רוסיה. משנת 1909 שימש כמורה. בשנת 1911 נשלח על ידי כהנשטם לארץ ישראל.
בשנים 1919–1912 היה מנהל בית הספר במושבה יבנאל, וכן מפקח על בתי הספר ומדריך למורים במושבות הגליל התחתון. סביב החינוך ביבנאל התנהל מאבק בין אלה שחפצו בחינוך דתי לאלה שחפצו בחינוך חילוני, ובשלב מסוים הוקם ביישוב תלמוד תורה, אך בית הספר שבניהולו של קרון גבר עליו. ביוזמתו של קרון הועברו בתי הספר של פיק"א בגליל לרשת החינוך של ההנהלה הציונית. טיפל במגורשי תל אביב שהגיעו ליבנאל. בשנת 1921 עבר לנהל את בית הספר חביב בראשון לציון, והתמיד בכך 26 שנה, עד פרישתו לגמלאות. עשה רבות לטיפוח ערכי היהדות והציונות בין תלמידיו.
אחותו פסיה ואמו אלקא ניצלו בעת טבח חברון במאורעות תרפ"ט, כשערבי תושב חברון הסתירו אותן בביתו. הוא לא הספיק להוציא לפועל את חיבורו, ספר על תולדות החינוך בארץ ובגולה.
קרון נפטר בראשון לציון בשנת 1954. על שמו נקראו בעיר רחוב וחטיבת ביניים שנסגרה.
בתו הבכורה, ישראלה כהן, למדה בבית הספר חביב ולימדה בו כיתות א' ו-ב' במשך כארבעים שנה.
בתו הצעירה, תמר אבן, למדה בבית הספר "חביב" לימדה בו, וניהלה אותו בשנים 1975–1985 עד צאתה לגמלאות. בשנת 1941 נישאה ליעקב אבנר קפניס, בנם של ישראל קיפניס (אחיינו של דוד צבי קיפניס) ורוזה (בתו של ישראל דב פרומקין ואחייניתם של מנהל בתי הספר של "עזרה" בארץ אפרים כהן-רייס והאגרונום חיים (שארל) כהן-רייס), שנהרג ב-1942 בתאונה בעת ששירת כקצין זוטר בצבא הבריטי.
ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק, מלך בהוטן

קשרי משפחה

ג'יגמה קיזר נאמגייל הוא בנו של ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, מלך בהוטן הקודם, ושל רעייתו השלישית של המלך, המלכה תשרינג יאנגדון .
ב-20 במאי 2011 הכריז ואנגצ'וק בפני הפרלמנט על אירוסיו לגֶ'טְסוּן פֶּמָה  (Jetsun Pema, נולדה ב-4 ביוני 1990). ב-13 באוקטובר 2011 נישאו השניים. לזוג נולד בן ב-5 בפברואר 2016.

קורות חיים

ג'יגמה קיזר למד בבית ספר יסודי בבהוטן, ולאחר מכן התחנך באקדמיית פיליפס, באקדמיית קושינג  במסצ'וסטס שבארצות הברית ובמכללת ויטון בממלכה המאוחדת. בתום לימודי התואר הראשון עבר למכללת מודלן באוקספורד שבממלכה המאוחדת שם למד לימודי מאסטר (תואר שני) ביחסים בינלאומיים ופוליטיקה.

עלייתו לשלטון

בדצמבר 2005 הכריז המלך ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק על כוונתו לוותר על כס המלוכה לטובת בנו בשנת 2008, ועל התחלת העברה מדורגת של סמכויות. ב-14 בדצמבר 2006 הוציא ג'יגמה סינגייה צו מלכותי המכריז על ויתורו המיידי על כס המלוכה והעברת המלוכה לבנו, אולם טקס ההכתרה הרשמי נערך ב-6 בנובמבר 2008. בעת עלייתו לכס המלוכה היה ראש המדינה הצעיר ביותר בעולם. טקס ההכתרה נערך בארמון המלוכה בטהימפהו, בירת המדינה.
באותה שנה אורגנו לראשונה בממלכה בחירות דמוקרטיות שבהן ניצחה ניצחון מוחץ "המפלגה הבהוטנית לשלום ושגשוג" בראשותו של ג'יגמה יוזר טהינליי.
לוק (סרט)

תקציר העלילה

לוק הוא איש משפחה ועובד חרוץ כמפקח בנייה. הוא אדם שקול, אחראי וקר רוח. הוא לא אדם הנתון למצבי רוח. להפך, הוא מאוד מדוד, שקול, ונמצא בשליטה עצמית תמידית כמעט. לוק הוא אדם שיש לו תוכנית. במקצועו הוא אחראי על יציקת בטון באתרי בנייה של רבי-קומות; כל טעות קטנה עלולה לעלות מיליונים ולכן הוא לא עושה טעויות. הוא מאורגן, ויש לו הכל כתוב ומסודר, יש לו תוכנית גיבוי, ותוכנית גיבוי שנייה למקרה שתוכנית הגיבוי לא תצליח.
הוא האדם האחרון שיפשל, ובכל זאת, פאשלה אכן קרתה. ולכן היום, בסוף יום העבודה, הוא נכנס למכונית ונוסע, אבל לא הביתה. הוא נוסע ללונדון, מרחק של כשעה וחצי נסיעה, אל בית החולים והאישה שמחכה לו שם היא לא אשתו.
הרבה מאוד לחץ מתנקז לנסיעה של שעה וחצי. לוק מוכרח לבצע כמה טלפונים בדרך (ודיבורית משוכללת שתקל עליו לעשות זאת): הוא צריך להתקשר הביתה, לבשר לאשתו ולילדים שהוא לא מגיע הביתה לראות איתם את משחק הכדורגל שקבעו לראות יחדיו ולהסביר למה. הוא צריך לדבר עם המנהל שלו, להודיע שבאופן חסר אחריות הוא לא יגיע ליציקה המאוד חשובה שתתרחש מחר בבוקר וגם עם העובד הצעיר והמבוהל שיצטרך לעשות את זה במקומו וגם עם האישה שבבית החולים הוא צריך לדבר.

הפקה

כמעט כל הסרט מתרחש בתוך רכב ה-BMW X5 של לוק שנע בכביש M6. הצילומים התרחשו בזמן אמת בטווח זמן של לילות בודדים.
אליהו אלישר

ראשית דרכו

אליהו אלישר נולד בירושלים, ארץ-ישראל העות'מאנית, בשנת 1899.
אביו, יצחק שמעיה אלישר, היה סוחר ועסקן ידוע, ובנם של הרב חיים משה אלישר (חמ"א; הראשון לציון, בנו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר) ושל וידה, בת הרב הראשי והראשון לציון רפאל מאיר פאניז'יל. אמו, רוזה, הייתה בתו של יוסף ביי נבון. (אחיו הצעיר, מנשה אלישר, היה אף הוא איש עסקים ועסקן ציבור.)
אלישר למד בבית-הספר ”למל” וכן בבית-הספר של חברת כי"ח. בסוף שנת תרע"ג (1913) נסע ללמוד רפואה באוניברסיטה בביירות, וכאשר נסגרה האוניברסיטה עקב מלחמת העולם הראשונה שב לארץ ועבד בבית החולים "שערי צדק" בירושלים". ב-1915 התגייס לצבא העות'מאני ושירת כקצין רפואה עד 1918 ברחבי הארץ, ובעיקר בנצרת. לאחר המלחמה חזר לביירות והמשיך את לימודיו בה עד 1921. בהמשך נסע לקהיר ולמד שנה בבית הספר למשפטים. (המשיך מאוחר יותר את לימודיו בבית הספר למשפטים בירושלים בשנים 1932–1935). עם חזרתו לארץ ישראל בשנת 1922 התקבל לשירות ממשלת המנדט, תחילה כפקיד ומאוחר יותר (1926) מנהל אגף המכס, הבלו והמסחר. הוא שימש בתפקידו עד 1935. בשנת 1931 נישא לחוה בת מאיר ביאליק.

פעילותו הציבורית


אלישר פעל רבות למען המפעל הציוני בתקופת ממשלת המנדט. נסע כציר בקונגרס הציוני ה-14, שם נבחר לוועדת העלייה של ההסתדרות הציונית. הקים את ה"חברה לפיתוח ירושלים" יחד עם אחיו ואת ה"חברה לטחינה ומסחר" (1935) שתפקדה כחברה ליבוא, עיבוד ויצוא אורז. ב-1947 הקים את בית הספר המקצועי של חכי"ח, שנועד לספק לימודים מקצועיים בחינם לנוער במצוקה וילדי רחוב. הקים יחד עם א.אידלסון ופנחס רוטנברג את "חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל בע"מ" (1937) שהייתה חברת התעופה האזרחית הראשונה בפלשתינה. 
פעל רבות למען הציבור הספרדי ועדות המזרח, והיה ממקימי הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות ביחד עם דוד סיטון. היה מהמייסדים של כתב העת הד המזרח (1942-1944, 1949-1951) ושימש בתור עורכו הראשי.
אלישר כיהן כחבר כנסת בכנסת הראשונה ובכנסת השנייה מטעם מפלגת ספרדים ועדות מזרח ומאוחר יותר מטעם מפלגת הציונים הכלליים. במהלך כהונתו בכנסת כיהן אלישר כחבר ועדת הכספים וכן כחבר ועדת הפנים. במקביל, בין השנים 1950–1955, היה חבר מועצת העיר ירושלים, ובין השנים 1951–1953 גם סגן ראש העירייה.
אלישר נפטר בב' בחשון תשמ"ב (30/10/1981) ונטמן בחלקה המשפחתית בהר הזיתים. על מצבתו נחרטו המילים "כל חייו מסר למען אחדות העם ושלום עם העמים השכנים". כעבור עשור, נטמנה רעייתו לצדו.
צומת שדרות אשכול-רח' נטר, ברמת אשכול שבירושלים, נקרא "כיכר אליהו אלישר" על שמו.
עזבונו נמצא ברשות הארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
חומת אש (בניין)

חומת אש  היא מושג מתחום הבנייה, שמשמעותו קיר או חומה העשויים מחומר עמיד בפני בעירה, ומטרתם לספק הגנה מאש ומדליקות. 
בתקופות עתיקות, שבהן עדיין לא נעשה שימוש בחומר נפץ, הייתה הבערת אש אחת הדרכים לגרום לנזק מיידי, רב ומשמעותי לאויב. תפקיד חומת האש היה למנוע לחלוטין מהאש להתפשט, ובכך למנוע את שריפת המתחם שעליו הגנה. 
חומות האש באו בדרך כלל כחלק ממערכת ביצורים כוללות ולא עמדו לבדן. לעיתים קרובות הייתה החומה עצמה, המקיפה את המתחם המוגן, חומת אש. חומות האש היו בנויות בדרך כלל מאבן, שהיא חומר עמיד בפני חום, והיו עבות במיוחד. 
גם בבנייה המודרנית קיים שימוש בחומרי בידוד עמידים בפני אש, שהינם למעשה חומת אש. 
חומת האש היא המקור למושג חומת האש במחשבים.
פונקציית החלק הסטנדרטי

באנליזה לא סטנדרטית, פונקציית החלק הסטנדרטי, או צל, היא פונקציה מהמספרים הסופיים ההיפר-ממשיים למספרים הממשיים. פונקציית החלק סטנדרטי "מעגלת" מספר סופי היפר-ממשי למספר ממשי הקרוב ביותר. היא מייחסת לכל x היפר-ממשי את המספר הממשי היחיד x_0 כאשר x-x_0 הוא אינפיניטסימל.
היחס הזה מתבטא על ידי נוסחה \mathrm{st}(x)=x_0 .v החלק הסטנדרטי של כל אינפיניטסימל הוא 0.
פורטלזה

היסטוריה

ההיסטוריה של פורטלזה החלה ב-2 בפברואר 1500 כאשר וינסנט פינזון הספרדי הגיע אל מפרץ מוקורייפ וקרא לקרקע החדשה סנטה מריה דה לה קונסולסיון, אך בגלל חוזה טורדסיאס התגלית מעולם לא זכתה לתמיכה באופן רשמי. יישוב המקום החל כאשר ההולנדים בנו את מצודת שוננבורש ב-1649. מאוחר יותר, הפורטוגזים גירשו את ההולנדים ושינו את שם המצודה לפורטה דה נוזה סנורה דה אזונסאו. סביב המצודה, שנשמרה הייטב, גדל כפר קטן שנהיה לעיר החמישית בגודלה בברזיל. ב-2004 נבחרה באופן מפתיע לואיזיאני לינס לראשות העיר ונבחרה שוב ב-2008.

תיירות

תשתית שלמה, שלושת אלפים שעות שמש בשנה ובריזת האוקיינוס הקבועה נותנים לפורטלזה ממד של גן עדן. לאילו שיש להם יותר אנרגיה, חיי הלילה מלאים באטרקציות, עם ברים,מסעדות והופעות. פורטלזה לא מתקררת גם בימי שני והיא ידועה ב"לילות יום שני הפרועים ביותר בעולם". בפרייה דה איראסמה (חוף איראסמה), אחד האזורים העירוניים הראשונים בעיר, יש ברים ומסעדות לרוב. במקום נמצא הפונטה דוס אינגלסס (גשר האנגלית), המזח הישן ואפשר לצפות ממנו בשקיעה ולאתר דולפינים.
מימי החופים המוכרזים של פורטלזה חמימים, דבר המציע נוחות מקסימלית לתייר. את הנוף המשלימות הג'נגאדאס (רפסודות קטנות וחלודות שדייגיה הרבים של סיארה משתמשים בהן). דייגי הים הביאו את פירות הים, האחראים למטבח הסיאראי המעולה. הפרייה דו פוטורו (חוף העתיד) הוא מקום מפגש לרוחצים, מרכז מספר גדול של מסעדות חוף אופייניות, הבנויות מתבן. האוכלוסייה המקומית קוראת להן "באראקאס דה פרייה". בערבי חמישי, החוף הופך מוקד ההתרחשות הגדול ביותר בחיי הלילה של העיר, עם מוזיקה חיה, פוהו והרבה סרטנים לאכול.
במרחק של מספר קילומטרים מן העיר נמצאים כמה חופים ידועים כמו פראינה, איגואפי ופורטו דס דונאס. באחרון ישנם שני פארקי מים גדולים.

ספורט

פורטלזה מספקת למבקרים ולתושבים פעילויות ספורט נרחבות. ישנם מספר מועדוני כדורגל בפורטלזה כמו פורטלזה, מועדון אתלטיקה פרוויאריו ומועדון ספורט סיארה. העיר היא אחת הערים שאירחו את מונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל. לצורך כך שודרג אצטדיון קסטלאו.
אתר ספורט ימי עם רוחות חזקות הוא פרייה דו פוטורו. בנוסף, פורטלזה מארחת תחרויות עולמיות של גלישת גלים, גלישת רוח וגלישת קיט.
יוסף אבירם

יוסף אבירם (במקור אברמסקי; נולד ב-1917) הוא ארכאולוג ישראלי בכיר וראש החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.

ביוגרפיה

אבירם נולד בפולין לניסן ומאשה-מרים אברמסקי. למד בסמינר למורים "תרבות" בווילנה, ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. למד מקרא, ספרות עברית וגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1969-1954 שימש מזכיר הפקולטה למדעי הרוח, ובמסגרת זו הוציא לפועל מפעלי ארכאולוגיה רבים יחד עם יגאל ידין, ובהם חפירות תל חצור, סקר מדבר יהודה וחפירות מצדה.
אבירם הקים יחד עם ידין את המכון לארכאולוגיה בגבעת רם, ועזר להשיבו להר הצופים לאחר מלחמת ששת הימים. אבירם ניהל את המכון בשנים 1969-1983, והיה מארגנם של מפעלים ארכאולוגים נוספים בירושלים: חפירות הכותל, הרובע היהודי, ועיר דוד. ייסד יחד עם ידין את ביטאון המכון "קדם".
משנת 1940 שימש אבירם מזכיר בחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ומשנת 1983 הוא עומד בראשה. בשנת תשמ"ט קיבלה החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. את הפרס קיבל בשם החברה יוסף אבירם.
אבירם יזם את הוצאת סדרת "ארץ ישראל, מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה", סדרה בת 31 כרכים, שכל אחד מהם הוקדש לחוקר בולט; ספר כ"ה הוקדש לאבירם עצמו.
אבירם ערך יחד עם אפרים שטרן ואיילת לוינזון-גלבוע את האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל.
אחיו פרופ' שמואל אברמסקי היה היסטוריון ואביו של פרופ' עודד אברמסקי, נוירולוג.
בשנת 1982 קיבל ביחד עם  הארכאולוג האמריקאי ויליאם דיוור את פרס פרשיה שימל. הפרס ניתן לו על ניהול במשך 40 שנה את החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
ממלכת הגדעונים

ממלכת הגדעונים כינוייה של ממלכה ששכנה באזור סמן שבצפון-מערב אתיופיה. במסורת ביתא ישראל ממלכה זו מכונה "ממלכת הגדעונים" ] הנגזר מהשם "גדעון", שמם של רבים ממלכי הממלכה.]

מינוח

בספרות העברית מהמאות ה-15 עד למאה ה-17 מכונה הממלכה בשם "פלאסה"]. הראשון שנקב בשם זה היה רבי אברהם בן אליעזר הלוי: "ופלאס"ה מלכות קשה של יהודים גיבורי כוח"]. זהו גם האזכור הראשון של הכינוי "פלאשה" בספרות העברית. גם רבי אברהם בן יצחק אבן מיגאש משתמש בשם "והיו שם מלכים ושרים כמו בארץ פלאסה אשר בארץ החבש שאומרים עליו שהוא מלך גדול ואדיר בין המלכים."]
און כלאיים

במדע הגנטיקה, און כלאיים (בלטינית: Heterosis  (הֵטֵרוֹזִיס), באנגלית: hybrid vigor) הוא תופעה שבה בן-כלאיים בין אוכלוסיות, זנים, גזעים, תת-מינים או אף מינים שונים הוא בעל ביצועים טובים משל כל אחד מהוריו "טהורי הגזע", בתפקוד או בתכונה ביולוגית כלשהם. 
און כלאיים הוא תכופות תוצאת הטרוזיגוטיות בין האללים מן האב ומן האם, אשר מקטינה את הסיכוי לפגמים גנטיים נסגנים (רצסיבים). הוא היפוכה של חולשה או פתולוגיה הנגרמת עקב הומוזיגוטיות יתר, למשל כתוצאה מנישואי קרובים בבני-אדם, או כתוצאה מברירה מלאכותית אינטנסיבית בעת השבחה של זני צמחים ובעלי-חיים לצורך חקלאות וביות. אך און כלאיים עשוי גם להיות תוצאה של תופעות גנטיות אחרות.

בסיס גנטי

באורגניזמים אשר מתרבים ברבייה זוויגית יש בכל תא סומטי שני סטים של כרומוזומים המכילים את המידע התורשתי, האחד מהורה אחד של האורגניזם (האם) והשני מן ההורה השני (האב). בכל אתר גנטי על פני הכרומוזום ניתן איפוא לרשת משני ההורים שני אללים זהים (הומוזיגוטיות) או שני אללים שונים (הטרוזיגוטיות). הביטוי הפנוטיפי של התכונה המקודדת באותו האתר הגנטי תלוי ביחסי דומיננטיות בין האללים – חלקם (למשל האלל לצבע עיניים חום בבני-אדם) עשויים להיות "שלטנים" (דומיננטים) ולקבוע את התכונה ללא תלות באלל מן ההורה האחר, וחלקם (למשל האלל לצבע עיניים כחול בבני אדם) עשויים להיות "נסגנים" (רצסיבים) הקובעים את התכונה רק במצב ההומוזיגוטי, כאשר האללים שהגיעו משני ההורים זהים. 
אללים שנוצרו על ידי מוטציות מזיקות, מהן הגורמות לפגמים גנטיים קלים או אף חמורים דוגמת אנמיה חרמשית, הם לעיתים קרובות אללים נסגנים נדירים, העלולים להינשא על ידי פרטים מסוימים באוכלוסייה ולעבור בתורשה לצאצאיהם ללא תופעות מזיקות כלשהן. רק כאשר האורגניזם יורש את האלל הפגום משני הוריו גם יחד הוא ניזוק. הסיכון לאירוע כזה גדול יותר ככל ששני ההורים דומים יותר במטען התורשתי שלהם, למשל משום שהמגוון הגנטי באוכלוסייה מצומצם, או כתוצאה מהכלאה בין הורים קרובים. מאותה סיבה, כאשר ההורים שונים מאוד גנטית זה מזה הסיכון להומוזיגוטיות של אללים נסגנים מזיקים קטן, והתוצאה יכולה להיות צאצא בריא וחזק יותר.
אסנת בלקינד שפס

אסנת בלקינד שפס היא אמנית ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בסביון.
בצה"ל שירתה בלקינד שפס בחיל האוויר, עם שחרורה נסעה לארצות הברית, שם למדה אמנות יפה באוניברסיטה מקומית בניו ג'רזי, לאחר שובה לישראל חיפשה נישה פרגמטית לביטוי אמנותי-יצירתי והצטרפה ל"הסביבה", בית הספר חדש לארכיטקטורה שהוקם על ידי הארכיטקט אליעזר פרנקל, כתשובה ללימודי הארכיטקטורה בטכניון, שהתבססו יותר על הצד הטכני של המקצוע. בבית הספר "הסביבה" לימדו מרצים מתחומי הארכיטקטורה, העיצוב והאמנות.
בשנת 1987 נישאה לילון שפס, בנו של מנהל מוזיאון תל אביב דאז מרק שפס והזוג עבר להתגורר בז'נבה, שווייץ, עיר הולדתו של ילון.
באותה עת החלה תודעת המיחזור להתפשט באירופה, בלקינד שפס עיצבה תכשיטים מחומרים ממוחזרים, קומפוזיציות ארכיטקטוניות - על רקע זה התקבלה לאגודת האמנים בז'נבה כחברה מן המניין בקטגוריית עיצוב תכשיטים.
תכשיטיה הוצגו ונמכרו בגלריה של אגודת האמנים בז'נבה, בגלריות בלוזאן, באמסטרדם, ובחנויות אופנה של המעצבים קנזו ויממוטו בפריז.
בישראל הציגה את תכשיטיה בגלריה טאמרו בהרצליה בניהולה של רות דיין בגלריה מילר, בחנויות גלריה לעיצוב ועבדה עם מעצבת האופנה אורנה עלמי מ"מודאדא".
בראשית שנות התשעים שבה לישראל והחלה בעיצוב כרטיסי ברכה אמנותיים, הם נמכרו בחנויות עיצוב ברחבי הארץ.
ב-2008 נבחרה בין 30 המועמדים הסופיים מרחבי העולם להשתתף בתחרות Arte Lagune שהתקיימה בטרוויסו, איטליה.
בשנת 2009 הציגה בתערוכה הקבוצתית "עולמות מקבילים" בגלריה סקלמטה בוונציה במסגרת הביאנלה ה-53 בוונציה.
בשנים 2011-2009 עבדה עם מגזין העיצוב "בית ונוי" בייעוץ אמנותי בהפקת הכנסים והתערוכות המקצועיות מטעם המגזין.
בשנת 2011 זכתה במקום השני בתחרות העיצוב "לראות את האור".
בשנת 2012 הוזמנה לזאגרב לקחת חלק במיזם אמנותי בינלאומי בחזון של שלום וסובלנות, פרי יוזמתם של Jasminka B ו-peter wises בחסות משרד השלום של האו"ם.
בשנת 2013 זכתה במקום ראשון בתחרות העוסקת בקשר בין אמנות וכלכלה, שנערכה במוזיאון תל אביב.

אודות אמנותה

בלקינד שפס סבורה שבעידן של התפתחות טכנולוגית מואצת, המלווה בשטף מידע ורמות ריגוש גבוהות, בלקינד שפס יוצרת אמנות חווייתית, הפורטת על מירב החושים, מתוך כוונה לרגש ולהפתיע. אמנות קינטית, אינטראקטיבית, בשילוב תאורה, מכניזם וסאונד, ששואפת לספק חוויה כוללת. 
באמנותה היא משתמשת בחומרים מתחומי האדריכלות והתעשייה: זכוכית אקרילית שמבטאת צבעים ושיקופים; התקני אינסטלציה – תוך שינוי פרדוקסלי של הקונטקסט החומר בעבודות. 
שילוב מראות, נירוסטה וחומרים בעלי דרגות שקיפות שונות, משנות ממדים בתוך היצירה עצמה ומשקפות ביצירה מבט של 360 מעלות בחלל, כאשר הצופה והחלל הופכים להיות חלק אינטגרלי ביצירות. 
הקומפוזיציה ביצירה עצמה משתנה בהתאם לחלל בו היא מוצגת ולצופים העומדים מולה. 
היא נוהגת ליצור אינטראקציות בין חומרים בעלי תכונות מנוגדות: רכים-קשיחים, דינמיים-צינורות, תוך יצירת קומפוזיציה דינמית והרמונית. 
דפנה נאור, אוצרת גלריה היי טאצ': 
"פגשתי בה לראשונה כשהיא הגיעה אליי לגלריה עם תיק עבודות. אהבתי את הכיוון החדש, את הדבר הזה שמדבר טכנולוגיה, את העכשוויות, את העתידניות... יש בעבודות שלה אסתטיקה יפה, שמבטאת משהו חדש. היא קולעת למבט של עכשיו, לעין של עכשיו - העיניים שרגילות להסתכל בטלוויזיה. היא עושה אמנות שקל לראות, אמנות שקרובה אלינו, שלא מכבידה. משהו לא בנאלי, שעדיין לא ראינו, ועם זאת לא מאיים, לא רע, משהו טוב".
סיד ברנשטיין

ביוגרפיה

ברנשטיין נולד בעיר ניו יורק. במהלך מלחמת העולם השנייה הוצב בצרפת כחלק מגדוד נ"מ של צבא ארצות הברית.
ברנשטיין היה למעשה מחלוצי הפלישה הבריטית, כאשר הביא את להקת הביטלס מבריטניה לארצות הברית. בשלהי חודש דצמבר 1963, הוא הציג את שירי הלהקה, שהייתה אז עדיין לא מוכרת בארצות הברית, במחוז Tidewater שבווירג'יניה, וחודש לאחר מכן גם בעיר ניו יורק. הצגת הלהקה כללה את השמעת להיטיה במועדונים פופולריים, וכן חלוקת מתנות הנושאות את שם הלהקה. בשנת 1964 ארגן ברנשטיין את הופעת הביטלס בקרנגי הול, לאחר השתתפותם הראשונה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של אד סאליבן". כמו כן, הוא ארגן את הופעתם הידועה באצטדיון שיי בשנת 1965, והודה שנים מאוחר יותר כי איכות הקול בהופעה הייתה נמוכה מאד. 
במהלך הופעת להקת הביטלס באצטדיון שיי, דאג ברנשטיין לפרסם על מסכי הענק להקה נוספת אותה היה מעוניין לקדם - להקת הווייט סול "הראסקלס" (The Rascals), בה פגש במהלך קיץ 1965. הוא עבד עם הלהקה במשך כ-5 שנים והביא לפרסומה ברחבי ארצות הברית.
ברנשטיין ארגן מופעים גם עבור לני קרביץ, פרנק סינטרה, ג'ימי הנדריקס, סליי אנד דה פמילי סטון ואחרים. בשנת 1965 הוא אף הביא זמרים ישראלים להופיע לראשונה בארצות הברית, בהם שושנה דמארי, שייקה אופיר ויפה ירקוני, אשר הופיעו בקרנגי הול.
בשנת 2010 פורסם סרט תיעודי באורך מלא בשם "סיד ברנשטיין מציג..." (באנגלית: "Sid Bernstein Presents..."), אשר עוסק בסיפור חייו של ברנשטיין. כמו כן, ברנשטיין לקח חלק בכתיבת שני ספרים על אודותיו - "It's Sid Bernstein Calling" ו-"Not Just The Beatles".
ב-14 בפברואר 2012, בגיל 93, הוציא ברנשטיין אלבום מוזיקה ראשון כזמר, בו הוא שר מבחר מהשירים האהובים עליו.
ברנשטיין נפטר ב-21 באוגוסט 2013, בנסיבות טבעיות.