google/wiki40b huggingface dataset:
לואיג'י רוסי

חייו

רוסי נולד בטורמאג'ורה, עיר קטנה סמוך לפוג'ה, בממלכת נאפולי העתיקה, ובגיל צעיר עבר לגור בנאפולי, שם למד מוזיקה אצל המלחין הפרנקו-פלמי יאן דה מאקה, שהיה נגן עוגב בכנסיית הבשורה ומאסטרו די קאפלה בחצר המשנה למלך ספרד. בשנת 1620 עבר רוסי לשירות משפחת בורגזה ברומא משנת 1633 עד מותו כיהן כנגן עוגב אצל לואיג'י דאי פרנצ'זי.
רוסי חיבר שתי אופרות בלבד, "הארמון הקסום" (Il palazzo incantato), שעלתה על הבמה ברומא בשנת 1642, ו"אורפיאו", שנכתבה לאחר שהחשמן מאזארן הזמין אותו בשנת 1646 לפריז לצורך כתיבת האופרה. הצגת הבכורה שלה התקיימה שם בשנת 1647. רוסי חזר לצרפת בשנת 1648 בתקווה לכתיבת עוד אופרה, אבל הפקה לא הייתה אפשרית במועד זה משום שחצר המלכות נמלטה בבקשה מפלט אל מחוץ לפריז. רוסי חזר לרומא בשנת 1650 ושוב לא ניסה את כוחו בכתיבה לבמה.
אוסף קנטטות שיצא לאור בשנת 1646 מתאר אותו כמוזיקאי החצר של החשמן אנטוניו ברבריני, פטרון אופרה נודע וג'אקומו אנטוניו פרטי מזכיר אותו בשנת 1688 בכפיפה אחת עם קריסימי ואנטוניו צ'סטי כ"שלושת המאורות הגדולים ביותר של משלח ידנו". 
עיקר המוניטין של רוסי בא לו מן הקנטטות הקאמריות שלו, שהנן מן היפות ביותר שנוצרו במאה ה-17. רבות מהן שמורות ככתבי-יד בספרייה הבריטית ובספריית "כרייסט צ'רץ'" באוקספורד. דוגמה מרשימה ליצירתו היא "לה ג'לוזיה", שהדפיס פרנסואה-אוגוסט ז'וור ב"תהילת איטליה" (Les Gloires d'Italie). בסך הכל הניח אחריו רוסי כ-300 קנטטות.
ביל נלסון

ביוגרפיה

נלסון נולד במיאמי כבן יחיד לנני וקלרנס נלסון. משפחתו היא ממוצא סקוטי, אנגלי, אירי ודני. בצעירותו גדל במלבורן ולמד שם בתיכון. לאחר מכן למד באוניברסיטת פלורידה, עד שקטע את לימודיו ועבר לאוניברסיטת ייל. הוא גם סיים תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
בשנת 1965, בעת מלחמת וייטנאם, התגייס נלסון לכוחות מילואים של צבא ארצות הברית. הוא שירת בשירות סדיר בשנים 1968–1970, וסיים את שירותו כקצין בדרגת קפטן בשנת 1971. לאחר מכן החל לעבוד כפרקליט וכן כעוזר משפטי למושל פלורידה דאז, הדמוקרט ראובין אסקיו.
הוא החל את הקריירה הציבורית שלו בבית הנבחרים של פלורידה, בו היה חבר משנת 1973 עד 1979. לאחר מכן שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית עד שנת 1991.
בעת כהונתו בקונגרס, הפך בינואר 1986 לחבר הקונגרס המכהן השני שטס לחלל (והראשון מבית הנבחרים), כשטס במשימה STS-61-C של מעבורת קולומביה. נלסון עבר אימונים דרך נאס"א עם סנאטור נוסף מיוטה. משימתם בחלל ארכה 6 ימים, שעתיים ושלוש דקות. הייתה זו טיסת מעבורת החלל האחרונה לפני אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, שאירע רק 10 ימים לאחר חזרתה של קולומביה ובה נלסון.
הוא פרש מהקונגרס לצורך ריצה לא מוצלחת למושל פלורידה, כשהפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לסנאטור המכהן לווטון צ'יילס. לאחר מכן שירת כגזבר פלורידה משנת 1995 ועד 2001, כשנבחר לשתי כהונות.
בשנת 2000 רץ נלסון לסנאט של ארצות הברית ונבחר כסנאטור, לאחר שגבר על יריבו הרפובליקני עם זכייה של 52.1%. הוא נבחר בשנית ב-2006 ברוב של 60% ממניין הקולות, וכן ב-2012 עם אחוז דומה. בבחירות לסנאט ב-2018 הפסיד בהפרש קטן למושל המכהן ריק סקוט.
נלסון נשוי ואב לשני ילדים מבוגרים; צ'ארלס ויליאם "ביל" הבן ונאן אלן נלסון.
יהונדב פרלמן

ביוגרפיה

פרלמן הוא בוגר לימודי משחק בבית צבי משנת 1986. בשנת 2004 סיים לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, ובשנת 2007 סיים בהצטיינות תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, במגמה העיונית. בהמשך, שיחק בכעשרים הצגות בתיאטרון המקצועי.
לימד בתיכון לאמנויות בירושלים, הקים וריכז את מגמת התיאטרון בגימנסיה רחביה בירושלים והחל משנת 2001, היה רכז מגמת התיאטרון בבית הספר השש-שנתי לאמנויות "רעות" (בעת שנשא את השם "תיכון ויצו חיפה"), לימד שם "תאוריות בתיאטרון" ו"סדנת בימוי" והנחה הפקות גמר לבגרות.
פרסם שירה בעיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, על המשמר ודבר ובכתבי העת "עכשיו", "דימוי", "משיב הרוח", "עמודים" ו"מטען". בשנת 1995 היה ממייסדי כתב העת "עמדה".
היה חבר בוועדה האמנותית של פסטיבל הצגות הילדים בחיפה.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, פרלמן מלמד ספרות, קולנוע ותיאטרון באקדמית גורדון ומנחה קורסים בנושא תיאטרון באוניברסיטה הפתוחה. לימד גם בחוג ללימודי תיאטרון במכללה האקדמית גליל מערבי.
פרסם ארבעה ספרי שירה וספר ילדים אחד. על ספריו, זכה פעמיים בפרס קרן תרבות חיפה.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר בחיפה.
ארקדי הלפרין

קריירה

הלפרין התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של חימקי, ממנה עבר למוסקבה ובגיל 18 הצטרף לדפורטיבו לה קורוניה. אחרי שנה בספרד, חזר לרוסיה וחתם בחימקי. יהדותו של הלפרין, עוררה עניין בקרב כמה קבוצות בישראל במכבי חיפה ובמכבי פתח תקווה כיוון שיוכל לשחק בהן בלי להיחשב כזר.
בנובמבר 2013 חתם באקדמיקה קישינב מליגת העל המולדובית בה שיחק שנתיים. בקיץ 2015 חתם בט.ס.ק. טאבריה מליגת העל של חצי האי קרים וכעבור שנה חתם בשולבאן.
בקיץ 2017 עשה עלייה וחתם בהפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית. ב-28 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 להפועל ניר רמת השרון. כחודש אחרי החתימה, הלפרין חתם במכבי עירוני קריית אתא מליגה א'. ב-26 בספטמבר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בישראל בתיקו 1-1 של קריית אתא נגד הפועל אסי גלבוע.
בספטמבר 2019 הלפרין חתם בשבארדני-1906.
אילנה רובינא

ביוגרפיה

אילנה רובינא היא בתם של שחקנית התיאטרון חנה רובינא והמשורר אלכסנדר פן. אביה לא גר עם אמה לאחר לידתה ואמה התקשתה בטיפול בה. בילדותה התגוררה רובינא כמה שנים אצל משפחה אומנת בירושלים וכ"ילדת חוץ" בקיבוץ גבע. בשירותה הצבאי שירתה כקצינה שניהלה לשכת אלוף.
רובינא שהתה כשלוש שנים במילאנו שבאיטליה, שם, על פי עצת אמה, למדה שירה קלאסית, ובשנתה השלישית התפרנסה מדוגמנות.
ב-30 בספטמבר 1956 נישאה במילאנו לביל סטוארט, והתגרשה. לאחר גירושיה, חזרה לישראל המשיכה לעסוק בדוגמנות, ואף החלה להופיע במועדון התיאטרון. באותה עת יצא לאור להיטה הראשון, "שיר הדרך" ואחריו, "שיר הפילפל" ו"איריסים". היא הצטרפה לתוכניתה הרביעית של להקת "בצל ירוק", "ו...". בתוכנית היא שרה יחד עם שמעון ישראלי את הביצוע המקורי ל"כשאנחנו נצא ביחד" ("השמלה הסגולה"). היא נישאה לאורי זוהר, במאי התוכנית, אולם הם נפרדו לאחר שנתיים. הם אף הקליטו מספר שירים ביחד. בין היתר, הפזמון "החופש בבית הבראה", שהוקלט לתוכנית הרדיו שלושה בסירה אחת. בעקבות הצלחתו של השיר הוא צולם לקליפ שבו מופיע בין היתר שמואל רודנסקי שנזכר בפזמון כבדרן שהופיע באותו בית הבראה ("רודנסקי הציג כאן, לא רע..."). באותה תקופה הפכה אילנה רובינא לזמרת פופולרית. בין השירים שהקליטה אז היה להיט נוסף, "ביקשתי אש".
מנישואיה השלישיים לגוריון וייסמן, בנו של יעקב ויסמן, נולדה לה בת, מאיה. באותה תקופה היא שהתה ארבע שנים בצרפת.
בשנת 1960 שיחקה רובינא בסרט "איי לייק מייק" המבוסס על המחזה, לצידם של גאולה נוני, חיים טופול ועוד.
בשנת 1963 זכתה רובינא במקום השני בפסטיבל הזמר הבינלאומי (Konkurs Sopot Festival 1963) שנערך בגדנסק שבפולין, בפסטיבל השתתפו 39 זמרים מ-24 מדינות, ורובינא שרה את השיר "לילה ועשן".
בשנת 1970 שבה רובינא לישראל וזכתה במקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי השני עם השיר "יברכך" שאת לחנו כתב דוד וינקרנץ. באותה שנה הופיעה גם בפסטיבל שירי הילדים הראשון, עם השיר "לילך רוצה לקטוף את הירח" למילותיו של יוסי גמזו שזכה במקום הלפני אחרון. בשנת 1971 הנחתה בקול ישראל ברשת ב' תוכנית בשם "שירי ואני".
בפסטיבל הזמר ב-1972 היא ביצעה את שירה של תרצה אתר ללחן של סשה ארגוב, "בלדה על נערי שגדל" שהגיע למקום האחרון (באותו יום נפטר אביה, אלכסנדר פן, אולם הדבר נודע לה רק למחרת). באותה שנה יצא אלבומה הראשון "שני הצדדים" שכלל את הלהיט "לך איתה". בעקבות הצלחת האלבום היא הוזמנה להקליט שיר חדש ל"תקליט הזהב 72' של להיטון" ובו שרה את "ספני שלמה המלך" למילותיו של נתן אלתרמן וללחן של נעמי שמר. כמו כן שרה בדואט עם יוסי בנאי גרסה עברית של "הגבירה בחום" - שירו של ז'ורז' מוסטקי.
רובינא הופיעה בפני לוחמים במלחמת יום הכיפורים, במסגרת צוות הווי יחד עם מתי כספי, אושיק לוי, פופיק ארנון ואף לאונרד כהן. לאחר המלחמה מיעטה להשתתף במופעים והקלטות, עד שפרשה לחלוטין מעולם הבידור. מאז אמצע שנות השבעים התגוררה בלונדון.
ביולי 2006, לאחר שעברה סדרת משברים, ובהם התאבדותו של בעלה הרביעי, רפי וייזר, והתמודדות עם חובות כספיים גדולים, חזרה רובינא לישראל. זמן קצר אחר כך הקליטה את השיר "ציור ירושלמי" שכתבו חיים קינן ומשה וילנסקי. השיר, שמעולם לא הוקלט לפני כן, נכלל באלבום אוסף משולש משירי וילנסקי, "כלניות וזמר", שיצא בינואר 2007. בדצמבר 2006 יצאה אילנה רובינא במופע משותף עם שחקן התיאטרון שלמה בר-שביט.
ב-1993 התפרסם הרומן "נשף חברים" מאת הסופר והאמן עמוס אריכא, המתבסס על פרשת האהבים של חנה רובינא ואלכסנדר פן. דמות הבת ברומן, אלכסנדרה, עוצבה בדמותה של אילנה רובינא.
אאומורי (מחוז)

היסטוריה

מחוז אאומורי נוסד ב-1871, ובירתו אאומורי נוסדה ב-1889. אאומורי הפכה לעיר ב-1898 כשאוכלוסייתה הגיעה ל-28,000 תושבים. ב-3 במאי 1910 פרצה שריפה בשכונת יסוקאטה בעיר. בשל הרוחות החזקות שנשבו כילתה השריפה את כל העיר, הביאה למותם של 26 אנשים ולפציעתם של 160. 
רדיו אאומורי שידר לראשונה ב-1951, וב-1958 נפתח שוק הדגים העירוני ובית החולים הראשון.
עם צמיחת בירת המחוז, מספר עיירות וכפרים הסתפחו לעיר, ועם סיפוח הכפר נונאי ב-1962 הפכה אאומורי לעיר הגדולה במחוז. 
במרץ 1985, לאחר עבודה שנמשכה 23 שנים והשקעה של 700 מיליון ין, הושלמה בנייתה של מנהרת סייקן המחברת בין האיים הונשו והוקאידו. במרץ 1988 נחנך נתיב רכבת המחבר בין האיים.
באפריל 1993 נפתחה המכללה הציבורית של אאומורי, וב-1995 החל לשמש שדה התעופה של אאומורי לטיסות בינלאומיות לסיאול, קוריאה הדרומית ולחברובסק שברוסיה.  
ב-2007 הגיעו לאאומורי עריקים צפון-קוריאנים לאחר מסע בן שישה ימים בים יפן, ובכך סימנו את הפעם השנייה אי פעם שבה הצליחו עריקים להגיע ליפן בדרך הים.

גאוגרפיה

אאומורי הוא המחוז הצפוני ביותר בהונשו, ובינו ובין מחוז הוקאידו נמתח מצר צוגרו. המחוז גובל במחוזות אקיטה ואיווטה מדרום. העיירה אוֹמָה, השוכנת בקצה הצפון-מערבי של חצי האי שימוקיטה, היא הנקודה הצפונית ביותר בהונשו. חצאי האיים שימוקיטה וצוגרו מקיפים את מפרץ מוּטסוּ, שבדרומו שוכן חצי האי נטסודומארי. ניתן להבחין בשלושת חצאי האיים בסמל המחוז.
אגם טוודה (Towada) הוא קלדרה השוכנת על הגבול בין המפריד בין אאומורי לאקיטה, ואליו נשפך נהר אוֹריאָסֶה.

צבא

במחוז אאומורי שוכן בסיס חיל האוויר מיסאווה, הבסיס היחיד במערב האוקיינוס השקט בו פועלים הצי, הצבא, חיל האוויר האמריקאים וכוחות ההגנה העצמית של יפן.

כלכלה

כמו ברובו של אזור טוהוקו, כלכלת מחוז אאומורי מתבססת בעיקר על חקלאות, יערנות ודיג. המחוז ידוע במטעי התפוחים הגדלים בו.

אגדת קברו של ישו

אגדה יפנית מקומית גורסת שישו לא מת על הצלב, אלא עשה דרכו לכפר שינגו, שם הפך לחקלאי אורז, נישא והקים משפחה. האגדה החלה לאחר שבשנות ה-30 של המאה ה-20 נמצאו בכפר מגילות בעברית מקראית שתיארו את חייו ואת מותו של ישו ביפן. על פי האגדה שוכן קברו של ישו באאומורי.
קתדרלת אלמודנה

קתדרלת אלמודנה (שם מלא בספרדית: Santa María la Real de La Almudena) היא קתדרלה קתולית במדריד, בירת ספרד.

היסטוריה

התוכניות להקמת קתדרלה על שם הבתולה מאלמודנה עלו במהלך המאה ה-16 מהרגע בו הפכה מדריד לבירת ספרד על ידו של המלך פיליפ השני, אך בנייתה נדחתה לאורך זמן רב עקב התנגדותה של הבישופות של טולדו שפחדה מפגיעה במעמדה. כך שבניית הקתדרלה בפועל החלה רק במאה ה-19 (בשנת 1879). בנייתה של הקתדרלה התנהלה בעצלתיים ואף הופסקה כליל עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית. עבודות הבנייה נמשכו בשנת 1950, והקדתרלה נפתחה רק בשנת 1993, יותר ממאה שנים לאחר תחילת העבודות, בנוכחות האפיפיור יוחנן פאולוס השני.

סגנון ועיצוב

תכנון הקתדרלה שהבנייה החלה על-פיו היה בסגנון התחייה הגותית, אך עם המשך עבודות הבנייה לאחר מלחמת האזרחים, הוחלט לעצב את חלקה החיצוני בסגנון נאו קלאסי, במטרה להתאים את הקתדרלה לחזיתו של הארמון המלכותי הניצב מולה. עיצוב פנים הקתדרלה נחשב לחדשני ומודרני, עם חדרי תפילה ופסלים של אמנים בני זמננו המעוצבים בסגנונות שונים.
זיגפריד קרקאואר

חייו

קרקאואר היה נצר למשפחה יהודית שהתגוררה בפרנקפורט. למד אדריכלות וקיבל דוקטורט בהנדסה בשנת 1914. עבד כאדריכל באוסנברוק, מינכן, וברלין עד ל-1920. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, התיידד עם תיאודור אדורנו הצעיר ונעשה למדריכו הפילוסופי.
משנת 1922 עד 1933 פעל כעורך בתחומי קולנוע וספרות ב"פרנקפורטר צייטונג", שהיה בתקופה זו עיתון חשוב בגרמניה, תוך כדי עבודתו גם ככתב בברלין, לצד ולטר בנימין וארנסט בלוך. ב-1930 נישא קרקאואר ללילי ארנרייך, ועם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עבר לפריז, וב-1941 לארצות הברית.
בשנים 1941 עד 1943 עבד במוזאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בתקופה זו נתמך כלכלית על ידי מלגות רוקפלר וגוגנהיים, על מנת לפתח את עבודתו שהתמקדה בקולנוע הגרמני. 
בשנים האחרונות לחייו עבד קרקאואר כסוציולוג במוסדות שונים, בהם באוניברסיטת קולומביה כמנהל מחקר יישומי במדעי החברה. הוא נפטר בניו יורק בשנת 1966 מסיבוכים של דלקת ריאות.

עבודתו

בשנים 1923 עד 1925 כתב קרקאואר את המסה "הרומן הבלשי", שעסקה בתופעות מחיי היומיום בחברה המודרנית.
בשנים הבאות המשיך לפתח שיטות תאורטיות לניתוח קרקסים, תצלומים, סרטים, פרסומות, תיירות, תכנון ערים ומחול, שפורסמו בשנת 1927 באסופת המאמרים "העיטור של המונים".
ב-1930 פרסם קרקאואר את "השכירים", מבט ביקורתי על אורח חייהם של בני ההצווארון הלבן. אלו תוארו כחסרי מקור רוחני ונטולי זיקה למנהגים ומסורת, שמצאו מפלט בהסחות הדעת שמייצרות תעשיות הבידור.
ביקורתיות הולכת וגדלה של קרקאואר כלפי הקפיטליזם, שהתפתחה בעקבות קריאה בעבודותיו של קרל מרקס הובילה בסופו של דבר לפרישה מעבודתו בעיתון.
בשנת 1947 פרסם את החיבור "מקליגרי להיטלר: היסטוריה פסיכולוגית של הקולנוע הגרמני" המשרטט את לידתו של הנאציזם מהקולנוע של רפובליקת ויימאר. הספר סייע להניח את היסודות של ביקורת הסרטים המודרנית.
בשנת 1960 פרסם את החיבור "תאוריה של קולנוע: הפדיון של מציאות פיזית", שבו טען שהריאליזם הוא התפקיד החשוב ביותר של קולנוע.
ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו, "היסטוריה, הדברים האחרונים לפני האחרונים" (ניו יורק, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1969).
מבצע זיקוקית ב

רקע

ב-5 בפברואר 1970, חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל אילת והצמידו "מוקשי עלוקה" לשתי ספינות ישראליות שעגנו בנמל וחמקו חזרה לעקבה. כתוצאה פיצוץ המוקשים הוטבעה ספינת עזר ישראלית וניזוקה נחתת של חיל הים. התקיפה המצרית תואמה עם ירדן שהסכימה שהמתקפה תצא משטחה. בתגובה הוחלט בישראל לפגוע בספינות מצריות במעגן ע'רדקה שבים סוף.

התקיפה

יום למחרת התקיפה המצרית, ב-6 בפברואר 1970 החל מהשעה 16:00 יצאו בהפרשי זמן של דקות זה מזה 18 מטוסי תקיפה ישראלים מדגם סקייהוק מטייסות 102, 109 ו-115 לעבר מעגן ע'רדקה כשהם חמושים בפצצות לשימוש כללי סימן 82 ובכוורות רקטות. המטוסים הסתדרו בזוגות כאשר הזוגות מגיעים בזה אחר זה אל מעל לנמל במטרה לפגוע בספינות של חיל הים המצרי. הזוג הראשון הבחין במקשת מדגם T-43 (ספינה להנחה ושליה של מוקשים ימיים) מחוץ לנמל והטילו עליה את החימוש. הפצצות נפלו אל הים בקרבת המקשת ולא גרמו לה נזק. הזוג השני הטיל את חימושו ואחת הפצצות פגעה ישירות במקשת וגרמה לה נזק אך לא הטביעה אותה. המקשת המצרית הפגועה החלה בתנועה ונצמדה לספינה אזרחית ששהתה בקרבתה ובכך מנעה מהזוגות הבאים להמשיך ולהפציץ אותה. הזוגות הבאים הגיעו כמתוכנן אל מעל הנמל אך נמנעו מלתקוף את המקשת וביצעו פטרולי המתנה ותצפית לאיתור ספינות צבאיות אחרות מעל מעגן ע'רדקה ונמל ספג'ה הסמוך. בחלוף דקות אחדות ומשנראה היה למפקד המקשת המצרית שהמתקפה עליו נפסקה ניסה לחמוק פנימה אל הנמל. בשלב זה ולאחר שהתרחק מהספינה האזרחית פתחו שוב ארבעה זוגות מטוסי הסקייהוק ביעפי הפצצה אך לא הצליחו לפגוע בה. שלושת זוגות המטוסים האחרונים שהגיעו אל מעל הנמל הצליחו לפגוע במקשת מספר פגיעות קשות ובעודם מבצעים את היעפים נטתה המקשת על צידה וטבעה.
במהלך התקיפה נורתה לעבר המטוסים אש נ"מ קלה שלא פגעה בהם. במקביל למטוסי הסקייהוק, הוזנקו זוג מטוסי מיראז' 3 ישראליים במטרה להגן על מטוסי הסקייהוק מפני מיירטים מצריים אולם במהלך כל התקיפה לא הזניק חיל האוויר המצרי מטוסי יירוט.

תוצאות התקיפה

מקשת מצרית טובעה וכ-80 חיילים מצריים נהרגו. לצה"ל לא היו נפגעים.
מייג'ור גרום

קולנוע וטלוויזיה

בשנת 2017 הוקרן ברשת האינטרנט ובטלוויזיה הסרט הקצר "מייג'ור גרום", המהווה הכנה להפקת סרט קולנוע באורך מלא, המבוסס על הדמות, בשם "מייג'ור גרום: רופא המגפה".
קולה (בולגריה)

היסטוריה

ראשית ההתיישבות האנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה. העיר בנויה בסמיכות למבצר מתקופת האימפריה הרומית שנקרא קסטרה מארטיס והיה חלק ממערך מצודות דרכים שהגנו על פרובינציית מואסיה של האימפריה. בהמשך הווה האזור זירת לחימה בין הרומים לדאקים וידע פשיטות נרחבות של שבטים גותים. ב-408 נכבשה המצודה על ידי ההונים. ב-586 החריבו האווארים את המצודה והיא שוקמה רק במהלך המאה ה-13, תקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1396 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית אשר כינו את המצודה בשם אָדְלִיֶה שמשמעו בטורקית עות'מאנית צריח בהתייחס לשרידי המצודה הרומית. העות'מאנים ביצעו טרנספר אוכלוסיות בכל הבלקן וישבו במקום צ'רקסים. הגאוגרף האוסטרו-הונגרי יהודי פליקס פיליפ קאניץ  שסייר במקום באמצע המאה ה-19 תיאר עיירה בעלת צביון מוסלמי ובה 4 מסגדים.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתיישב במקום תושבים ממוצא סרבי ובולגרי. הכפר שוחרר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפך חלק מנסיכות בולגריה. באמצע המאה ה-20 החל תהליך תיעוש ביישוב, אך לקראת סוף המאה החל תהליך מואץ של הגירת עבודה וכמות האוכלוסין ירדה משמעותית.

כלכלה

בעיירה מפעל לייצור מוצרי גומי, נעליים וטקסטיל. באזור הרשות המקומית קיימת חקלאות זעירה שעיקרה גידולי ירקות ודגן. בראשית המאה ה-21 ממצבת העיירה את עצמה כיעד תיירותי כאשר מגוון ממצאים ארכאולוגיים מוצגים במוזיאון ההיסטורי. כמו כן בעיירה גלריה לאמנות ותיאטרון.

אקלים

בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעות מקצינות מכיוון הרי הבלקן. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2ᵒc וערכי הקיצון נעים ממינוס 1.7ᵒc בינואר ועד 23.1ᵒc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 750 מילימטרים וישנם 50 ימים מושלגים בממוצע בשנה.
סמל סינגפור

הסמל הלאומי של סינגפור הוצג לראשונה ב-3 בדצמבר 1959, יחד עם הדגל הלאומי וההמנון הלאומי על ידי לי קואן יו, אבי האומה הסינגפורית וראש ממשלתה הראשון.
הסמל כולל מגן לו שני תומכים: אריה (המסמל את סינגפור עצמה) וטיגריס (המסמל את קשריה ההיסטוריים של סינגפור למלזיה). מתחת המגן מופיע מוטו המדינה: "Majulah Singapura" - "קדימה סינגפור" במלאית.
חמשת הכוכבים מציגים את חמשת העקרונות: דמוקרטיה, שלום, התקדמות, צדק ושוויון. 
על פי חוק, הסמל מותר בהצגה רק על ידי גופים שלטוניים. החוק אוסר על גופים מסחריים להציג את הסמל.
הראקלס אלמלו

היסטוריה

הראקלס אלמלו הוקמה ב-3 במאי 1903 כ"הראקלס", על שמו של הרקולס, בנו של זאוס. ב-1 ביולי 1974 שינתה הקבוצה את שמה ל-"SC הראקלס 74" ולבסוף, בשנת 1998, שינתה את שמה לשם הנוכחי. הקבוצה זכתה באליפות ההולנדית פעמיים, בעונות 1927 ו-1941.
אחד השחקנים המפורסמים בעברה של קבוצת הכדורגל הוא השחקן הדרום אפריקאי סטיב מוקון שכונה "המטאור השחור" והיה לשחקן שחום-העור הראשון בתולדות הליגה ההולנדית.
למרות היות המועדון אחד הוותיקים בהולנד אין לקבוצה היענות קהל גדולה במשחקיה וממוצע האוהדים בעונות האחרונות נע בין 8,300 ל-5,700, גורם נוסף לכך הוא מגרשה הביתי הקטן של הקבוצה שאיננו מסוגל להכיל מספר רב יותר של אוהדים.
בעונת 2011/2012 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע ההולנדי.
זאלצקמרגוט

גאוגרפיה

נופו של הזאלצקמרגוט נשלט על ידי מערכת הניקוז של נהר טראון (Traun) על 76 האגמים ששוכנים בה, והזורם לאורך 153 ק"מ אל הדנובה. נהר זה מנקז את רכסי ההרים הגבוהים שמדרום וממזרח לזאלצקמרגוט - צדו הצפוני של הדאכשטיין (Dachstein) מדרום, רכס טוטס (Totes Gebirge) ממזרח ורכס הלן (Höllengebirge) הניצב במרכזו. מבחינה טופוגרפית משתפל אזור הזאלצקמרגוט מגבהים של למעלה מ-2,000 מטר בדרומו לאזור מישורי בגובה של כ-400 מטר בצדו הצפוני. האזור עוצב בפעילות קרחונים שעם נסיגתם הותירו עמקים רחבים ומספר רב של אגמים, שהגדולים שבהם הם אגם אטרזה (Attersee) בתווך (47 קמ"ר), אגם טראונזה (Traunsee) במזרח (24.5 קמ"ר), והאגמים הקטנים יותר אגם מונדזה (Mondsee ששטחו 14.2 קמ"ר) ואגם וולפגנגזה (Wolfgangsee בשטח של 12.84 קמ"ר) במערב.

היסטוריה ותיחום

הזאלצקמרגוט לא מהווה יחידה גאוגרפית הומוגנית. בבסיסו הוא שטח שתיחומו הוכתב בעבר על ידי משק המלח של האזור, וכיום הוא מתוחם ומוגדר בעיקר כאזור תיירות. 
עושרו של האזור במלח נוצל כבר באלף השני לפנה"ס ולאחר מכן על ידי הקלטים שלהם מיוחסת תרבות האלשטאט (Hallstattzeit) ולאחריה תרבות לה טן (La-Tène), שתיהן מהאלף הראשון לפנה"ס. 
משמעותו של השם זאלצקמרגוט היא "אחוזת אולם המלח" והוא זכה לו בשל כך שהשתייך ללשכת המלח הקיסרית שהופקדה על מכרות המלח בתקופת בית הבסבורג, החל ב-1419. בתחילה נחשבה העיירה באד אישל וסביבותיה מאגם טראונזה בצפון ועד הדאכשטיין בדרום ללבו של הזאלצקמרגוט. עד למאה ה-19 המשיך האזור והשתייך ישירות למשרד האוצר בווינה אשר שלט במונופול על המלח, ובראשית המאה ה-20 נוסף לו גם אגם אטרזה וסביבותיו. 
מאז אמצע המאה ה-20 מקובל לכלול בהגדרת האזור שטח נרחב המשתרע מהדאכשטיין בדרום ועד קו העובר מצפון לאגמיו הגדולים, ומנחל אלם במזרח ועד לפאתי העיר זלצבורג במערב. ב-2002 התאגדו 54 היישובים בזאלצקמרגוט והקימו את "לשכת התיירות והשיווק זאלצקמרגוט בע"מ" (Salzkammergut Tourismus-Marketing GmbH) המחולקת לעשר לשכות תיירות אזוריות.

כלכלה

עיקר כלכלת האזור מתבסס על תיירות, עם מסורת בת למעלה ממאה שנים. תיירות הקיץ כוללת רכיבה על אופניים, טיולים ברגל, טיפוס הרים, גולף, שיט ורחצה וסוגים שונים של ספורט מים. עיסוק בספורט חורף נוהג במספר אתרי סקי קטנים יחסית בדרום האזור ובעיקר בדאכשטיין המערבי. לאלה מצטרפים מספר אתרי ספא שהידוע שבהם הוא בעיירה באד אישל. לכריית המלח שוב לא נודע מקום מרכזי בכלכלת האזור, אך את מקומה תפסה תעשיית העץ. 
ההיסטוריה העשירה של האזור, נופיו המגוונים והשמירה על מסורתו הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז עליו בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית.
משפחה וצרות אחרות

רקע

מקום ההתרחשות של הסדרה הוא מנצ'סטר והיא עוקבת אחר חיי היום-יום של הדמות הראשית ליסה וכן בעלה, אביה, השכנים וחבריה לעבודה. כל פרק באורך שעה מתרחש במקומות אחדים בהם הבית והרחוב שם ליסה גרה, מקום עבודתה, הפאב המקומי (The Dog and Dart) ועוד.

הפקה

את הסדרה הפיקה חברת Tiger Aspect Productions עבור Sky1. הצילומים נערכו בהייל, טרפורד, צ'ורלטון, מנצ'סטר ובאולפני The Sharp Project בניוטון הית' שבמנצ'סטר. העונה הראשונה צולמה במהלך יוני 2011.

הפצה למדיה ביתית

העונה הראשונה של הסדרה יצאה ב-DVD ב-3 בספטמבר 2012. העונה השנייה הופצה ב-DVD ב-21 באוקטובר 2013.
אזוואד

היסטוריה

שבטי הטוארג כבר התמרדו כשלוש פעמים בעבר נגד השלטון במאלי, מאז קיבלה המדינה את עצמאותה מצרפת בשנת 1960.
בסוף 2011 ובתחילת 2012 החלה התקוממות ב"אזוואד" אשר בצפון מאלי. רבים מהמורדים משבטי הטוארג שימשו כשכירי חרב בלוב תחת שלטונו של מועמר קדאפי והחלו לחזור לביתם לאחר נפילתו, יחד עם ניסיון צבאי ותחמושת. במרד השתתפו גם שבטים ערבים מקומיים.
נשיא מאלי, אמאדו טומני טורה, נחל סדרה של הפסדים נגד המורדים בצפון. בינואר הפילה קבוצת מורדים מקרב הצבא את שלטונו של טורה, בין השאר עקב חוסר הצלחתו לדכא את המורדים.
ב-14 בפברואר 2013, ויתרה אזוואד על תביעתה לעצמאות וביקשה ממשלת מאלי לפתוח במשא ומתן על מעמדם העתידי של שבט הטוארג.
עלה

עלה הוא איבר בצמח, המשמש בעיקר לקליטת אור בתהליך הפוטוסינתזה. לעיתים לעלה תפקידים נוספים; באזדרכת מצויה, למשל, משמשים העלים גם כקוטלי חרקים.

שלכת

בעצים נשירים מכילים תאי העלים קולטנים הרגישים לטמפרטורת הסביבה ולכמות קרינת השמש. בסתיו, כשהטמפרטורה יורדת והימים מתקצרים כך שאין מספיק אור לפוטוסינתזה, מופסק ייצור הכלורופיל בעלים, הכלורופיל הקיים מתפרק והצבענים האחרים נחשפים, דבר הגורם לעלים לאבד את צבעם הירוק ולהפוך צהובים-אדומים. בשיאו של הסתיו נושרים העלים מצמחים אלו, תופעה הקרויה שלכת. עצים שאינם משירים את עליהם נקראים ירוקי עד.
את השלכת מווסתת שורה של הורמונים צמחיים, ביניהם אוקסינים, חומצה אבציסית ואתן (C₂H₄, ידוע בשם אתילן). השלכת היא צעד הסתגלותי, המאפשר לצמח לשרוד בתנאים הקשים של החורף. המטבוליזם של הצמח בחורף מוקפא כמעט לחלוטין, דבר המאפשר לו לשרוד למשך כמה חודשים ללא ביצוע פוטוסינתזה.
בעצים מסוימים חלה פריחה מסיבית דווקא בחודשי החורף, כשהעץ ערום מעליו. בפרחים שבהם נעשית האבקה באמצעות הרוח מהווה חוסר העלים יתרון, שכן הללו אינם מפריעים בדרכה של הרוח אל הפרחים. גם בפרחים שבהם נעשית האבקה באמצעות חרקים ועופות מהווה חוסר העלים יתרון, שכן עתה הם מזוהים ביתר קלות על ידי המאביקים והגישה אליהם קלה יותר.
הגוונים של עלי השלכת נחשבים לאחד מהסממנים העיקריים של עונת הסתיו. במקומות מסוימים בעולם - באזור החוף המזרחי של ארצות הברית וקנדה, למשל - התפתחה "תיירות שלכת" ענפה, במסגרתה נוהרים אלפים רבים של תיירים במשך כמה שבועות בתחילת הסתיו כדי לחזות בצבעי השלכת העזים באזורים אלו.
גם לעלים ירוקי עד יש שלכת. עלים אלו חיים בדרך כלל בין שלוש לארבע שנים, כעבור תקופה זו העלים נושרים מן העץ, אך תמיד יישארו עלים על העץ והשלכת אינה מתרחשת בבת אחת על כל העלים.
ישנם עצים כמו התפוח והאגס שבהם השלכת מתרחשת בחורף, כמו גם אלון התבור. בקיץ שיחי הרותם עומדים בשלכת. באזורים שבהם גשום כל השנה ויש מספיק אור, כמו האזורים הטרופיים, אין השלכת מתרחשת.
מחניים (שכונה בירושלים)

מחניים היא שכונה חרדית קטנה בצפון ירושלים, סמוך לשכונת סנהדריה. 
גבולותיה: רחוב שמואל הנביא ממזרח ודרך בר-אילן מדרום. במערב היא גובלת בשכונת תל ארזה ובצפון בשכונות עזרת תורה וקריית צאנז. הרחובות המרכזיים בשכונה הם רחובות אהלי יוסף ובק (על שם ניסן בק).

היסטוריה

הבית הראשון באזור שלימים היה לשכונת מחניים נבנה על ידי הרב יצחק הזמי, מדייני העידה התימנית בירושלים, בשנת 1912 לערך.
השכונה הוקמה על ידי התארגנות פרטית בתשרי תרפ"ד (1923) בראשות אברהם צארום והרב חיים יצחק הלוי, אחיו של הרב הראשי ליהודי תימן, יחיא יצחק הלוי, עבור האוכלוסייה התימנית. עד אוקטובר 1927 נבנו בשכונה 18 בתים. בל' בתשרי הונה אבן פינה לבית הכנסת בשכונה.
המצב הביטחוני בשכונה היה רעוע ותושבי השכונה שסבלו מהתקפות חוזרות של שודדים ביקשו סיוע בשמירה.
בשנות ה-30 היו דמי השכירות בשכונה מהנמוכים בירושלים. במהלך מלחמת העצמאות השכונה כמעט וננטשה עקב היותה שכונת ספר. כשחזרו התושבים לקחת מחפציהם גילו ששודדים בזזו את רכושם. בגג של הבית ברחוב מחניים 6 הייתה עמדת הגנה. 
עד שנות ה-50 היה אופי השכונה חילוני-מסורתי והיה בה רוב תימני. היו בה בית חרושת לקרח ובית חרושת למשי. בגבולה מצפון הייתה תחנת ניסיונות חקלאית וממערב, מגרש כדורגל של הפועל. רבים מבני השכונה היו לוחמים במחתרות. 
במהלך השנים עבר על השכונה תהליך התחרדות וכיום היא חלק מגוש השכונות החרדיות שבצפון ירושלים.
בשנת 2005 נחשפה ברחוב ניסן בק בשכונה, על ידי רשות העתיקות, מחצבה מתקופת בית שני, שמשערים כי שימשה לחציבת אבנים לכותל המערבי ולחומה השלישית של ירושלים. האבנים שנמצאו במחצבה דומות בגודלן לאבנים הקטנות שניתן לראותן בכותל המערבי, או לאלה של החומה השלישית ולפיכך, משערים שאבני המחצבה הזו שימשו גם לבניית מבנים אלה. המחצבה ננטשה בתקופת המרד הגדול.