הפרעת דחק פוסט-טראומטית

אפידמיולוגיה

שכיחות התסמונת לזמן חיים באוכלוסייה הכללית הוא 8%, אם כי 15%-5% נוספים מכלל האוכלוסייה עשוים לחוות צורות תת-קליניות של ההפרעה (Sadock & Sadock, 2003). שכיחות ההפרעה גבוהה יותר בנשים מכיוון שהיא נוצרת לרוב בגלל פגיעות מיניות והתעללויות, ונשים רבות מאוד נחשפות לפגיעות כאלו. גברים לרוב מפתחים את ההפרעה לאחר חשיפה לקרבות, אך גם פגיעות מיניות בקרב גברים מובילה לפיתוח ההפרעה. נשים גם מפתחות פוסט טראומה לאחר שאבדו את עוברן, בשלב מתקדם של ההריון. חלק מהסובלים מההפרעה באוכלוסייה הכללית נחשפו לתאונת דרכים או תאונת עבודה. ביוצאי קרבות האחוזים גבוהים יותר. לדוגמה, בקרב יוצאי מלחמת וייטנאם מדובר על 30% הסובלים מן ההפרעה, ועוד 25% שלקו בצורה תת-קלינית שלה (Sadock & Sadock,2003).
התסמונת שכיחה ביותר במבוגרים צעירים, שכן הם החשופים ביותר לסיטואציות טראומטיות. ההפרעה מופיעה גם בילדים ובמתבגרים.

בישראל

השכיחות בישראל לפי נתוני 2007 עומדת על קצת יותר מ 1.5% בשכיחות לאורך החיים, ופחות מאחוז של אבחון לאורך שנה אחת. 70% מהם ברמת חומרה קשה, 15.3% בדרגת חומרה מתונה.  ו- 14.7% בדרגת חומרה קלה. על פי סקר הבריאות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מ -2004 2003 שיעור הפרעת  PTSD נמוך מעט מזה של מדינות  מערב אירופה.  שיעור ההפרעה על פי נתוני הסקר עמד על 0.7% מקרב בני 21 ומעלה. תחלואה גופנית ממושכת ובפרט כאבים ממושכים ומחלות לב, קשורה בעליה בהסתברות לנוכחות הפרעת דחק פוסט טראומטית. 37.5% מהמאובחנים עם הפרעות דיכאון או חרדה, אובחנו במצב "חמור" ושליש נוסף סווג כמצב בינוני. שיעור המקרים החמורים היה גבוה ביותר מבין המאובחנים עם PTSD. (( 10.  שיעור חווית המוגבלות הסובייקטיבית  עליה דיווח המרואיין, היה גבוה יותר ב PTSD ככל שרמת ההכנסה הייתה גבוהה יותר: בעלי הכנסה גבוהה דיווח על 57% מוגבלות, בעלי הכנסה בינונית דיווח על כ-קצת יותר מ 30%. ובעלי הכנסה נמוכה דיווחו על רמת מוגבלות של פחות מ 50%.

התסמונת והמחקר

על פי מחקרים כל אירוע פוגעני שמתרחש פעם אחת יכול להוביל לפוסט טראומה, החל מצפיה בתאונות דרכים, ועד תקיפה מינית וכל אירוע שיש בו איום על האדם. עם זאת, ישנה הפרעה אחרת שמתרחשת כאשר יש חשיפה מרובה לאיומים על חווית החופש וההישרדות של האדם שנקראת פוסט טראומה מורכבת שנובעת ממקרים של התעללויות פיזיות ומיניות, גילוי עריות, שבי במהלך מלחמה ועוד. עד כה האמונה הייתה שרוב בני האדם שחוויות טראומטיות פקדו אותם לא יפתחו תגובה פוסט-טראומטית ארוכה ומתמשכת וזה אולי נכון לגבי טראומות מסוימות כמו תאונות עבודה, תאונות דרכים וחשיפה משנית לאירוע טראומתי. עם זאת, ישנם אירועים שמאוד קשה לא לפתח מהם פוסט טראומה ולמעשה היקף האנשים הסובלים מפוסט טראומה אינו לגמרי ידוע שכן פעמים רבות מאבחנים את המטופל באבחנות שגויות כי לא יודעים שיש סיבה לסימפטומים שהוא מציג, שהרי כדי לקבל אבחנה של פוסט-טראומה חייבים שיהיה אירוע טראומתי ידוע.
המחקר בנושא הפוסט-טראומה החל בעקבות מלחמת העולם הראשונה. אז כינו את התופעה "הלם פגזים", וסברו שהיא קשורה לקולות הארטילריה. ההפרעה קושרה להיסטריה, לחולשה ולנשיות. לאחר מלחמת העולם השנייה ועם התקדמויות בחשיבה הפסיכולוגית והרפואית הגיעו לאט לאט להבנה שמדובר בבעיה נפשית-פסיכולוגית ולא רק פיזית. רק לאחר מלחמת וייטנאם קיבלה ההפרעה בפעם הראשונה הגדרה מקיפה של התסמונת ב-DSM. אחד הממצאים שהתגלו בחיילים האמריקניים היה שסיכוייהם של בני קבוצות מיעוט כמו שחורים או היספנים לפתח פוסט-טראומה הם גבוהים בהרבה. הסיבה לכך יכולה להיות שהם היו חשופים יותר להשפלות בצבא ולא הייתה להם תמיכה חברתית.
מחקר שנערך על ניצולי שואה העלה תוצאה קונטרוברסלית, והיא שדווקא אותם ניצולים שהדחיקו ביעילות את הזכרונות הקשים, עד כדי כך שהם הכחישו לגמרי כל חלימה (זה דיווח יחיד מסוג זה מנבדקים נטולי פגיעה פיזית במוח), דווקא הם אלו שהצליחו להסתגל ולתפקד בעוד שאלו שלא הצליחו להסתגל חוו את הטראומה שוב ושוב דרך חלומות.

נפגעי פוסט-טראומה בעקבות שירות צבאי

במחקר אמריקאי נמצא כי יותר ממחצית הלוחמים האמריקאים במלחמת וייטנאם סבלו מתסמינים קליניים של תגובת דחק; לגבי הלוחמים האמריקאים במלחמת עיראק, ההערכה היא שבין 12 ל-20 אחוזים מהם סבלו מהפרעת דחק פוסט טראומטית.
במחקר על חיילים ישראלים שלחמו בלבנון וברצועת הביטחון, נמצאו תסמינים הקשורים בתופעת "הלם קרב" אצל 16% מהחיילים ששירתו ביחידות הלוחמות.
ההערכה היא שמדובר במספר גדול יותר. למשל, במלחמת יום הכיפורים דווחו 388 מקרי PTSD בלבד, בעוד לאחר תום מבצע של"ג פנו לאגף השיקום כ-1,089 חיילים לקבלת סעד פסיכולוגי; ההערכה היא שמדובר במספר אלפי לוחמים שסובלים מ-PTSD עקב שירותם בלבנון בשנים 1982 עד 2000.

בשעות שלאחר הטראומה

מחקרים רבים התמקדו בבדיקת יעילות טיפולים מגוונים בשעות שמיד לאחר הטראומה, תוך התמקדות באנשים שפיתחו מיד תגובת דחק חריפה.
נבדקו מספר טיפולים תרופתיים, אך במחקרים לטווח הארוך עלו לגביהם תוצאות מעורבות. למשל, תרופות מסוג חוסמי בטא כגון פרופרנולול, תרמו להפחתה קלה בתסמינים פיזיולוגיים בלבד כאשר הזכירו למטופלים פרטים מתוך האירוע הטראומטי; אך לא נמצאו השפעות מובהקות לתרופה זו מבחינת הסיכוי לפתח PTSD, בהשוואה לפלצבו. תרופות מסוג הידרוקורטיזון שניתנו מיד לאחר הטראומה הביאו להפחתה מסוימת בשכיחות PTSD בטווח הארוך בהשוואה לפלצבו, אך המחקרים בוצעו על מדגמים קטנים ונדרש מחקר נרחב נוסף. מכיוון שלרוב לא נמצאו במחקרים השפעות מובהקות לטווח ארוך עבור נטילת תרופות מיד לאחר הטראומה, מרבית ארגוני הבריאות כיום לא ממליצים בהנחיותיהם על מתן תרופות מיד לאחר הטראומה.
לגבי טיפולים שאינם תרופתיים, נמצאו לרוב במחקרים השפעות חיוביות לטווח ארוך עבור אנשים שקיבלו טיפול קוגניטיבי-התנהגותי או EMDR בשעות שמיד לאחר הטראומה.
בטיפול בפוסט-טראומה נעשה שימוש בפסיכותרפיה המנסה להשיב את המטופל לרגעי הטראומה ולהתמודד איתם מחדש, בתקווה שכך יתרפאו הצלקות. כמו כן נעשה שימוש בקבוצות תמיכה. הטיפול הנפוץ הוא טיפול קוגניטיבי-התנהגותי, הכולל שיטות כגון חשיפה ממושכת ושינוי דפוסי החשיבה שנוצרו בעקבות הטראומה.
לאחר הצונאמי במזרח אסיה, נערך מחקר שבדק את השפעת תרגול טכניקות נשימה של יוגה על עוצמת תסמיני הפוסט-טראומה של קבוצת ניצולים. הן ביחס לקבוצת ביקורת, והן באופן אבסולוטי, מתרגלי טכניקות הנשימה היוגיות חוו שיפור במצבם, הן בתום 6 שבועות של טיפול, והן בעת ביקורת לאחר 24 שבועות.

טיפול שאינו מיידי

הטיפול התרופתי לפוסט-טראומה כולל תרופות נוגדות דיכאון מסוג SSRI, כמו פרוזק ואפקסור.
דרך טיפול שהתפרסמה בשנים האחרונות היא EMDR‏ (Eye Movement Desensitization and Reprocessing). שיטה זו, שפותחה בידי הפסיכולוגית פרנסין שפירו, משלבת תנועות עין מהירות, או גירוי אחר המערב את שתי המיספרות המוח לסירוגין, תוך כדי שחזור הטראומה בידי המטופל. למרות היותו שנוי במחלוקת, ישנן הוכחות מחקריות רבות להצלחתו של הטיפול. שיטה זו נפוצה בארצות הברית, שם שימשה בראשיתה לטיפול בחיילים נפגעי טראומה ממלחמת וייטנאם ובהמשך גם לטיפול בנפגעי פיגועי 11 בספטמבר. כיום עיקר הפיתוח מתמקד בהתאמתה למטרות טיפוליות רבות, בנוסף לטיפול בטראומה, כגון הפרעות חרדה ודיכאון.
המחקר בתחום השפעות החומר THC - החומר הפסיכואקטיבי שמצוי בצמח הקנביס הוכיח כי יעיל במקרים של פוסט טראומה כהתמודדות עם הסימפטומים.
מחקר אחר נערך בעשור האחרון בשיטת הגירוי המגנטי המוחי (Transcranial Magnetic Stimulation - TMS), בבית החולים הדסה - בטכניקה מועבר שדה מגנטי על ידי זרם מסליל שמוחזק בקרבת ראשו של המטופל, כלפי אזורים שונים של המוח. נראה כי שיטה זו גורמת שיפור, אך הממצאים עדיין אינם חד משמעיים.]
בשנים האחרונות ערך ארגון MAPS ניסוי במרכז לבריאות הנפש בבאר יעקב ובדק את יעילותה של פסיכותרפיה מלווה ב-MDMA כאמצעי לטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית. כמו כן, המחקר נערך בארצות הברית, קנדה, ושווייץ, ותוצאות המחקר העדכניות מראות כי 83% מהמשתמשים לא אובחנו יותר כסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית במפגש המעקב שנערך חודשיים לאחר סשן הטיפול השני באמצעות MDMA. במהלך המעקב שנערך בתקופה של כ-3.8 שנים בממוצע, עלה כי התוצאות המיטביות של הטיפול נמשכו לאורך זמן.

טיפול באמצעות מדיטציה טרנסצנדנטלית

בין התאריכים 10 ביוני 2013 ל-7 באוקטובר 2016, 203 יוצאי צבא הוקצו לקבוצת מחקר (68 לקבוצת המדיטציה הטרנסנדנטלית, 68 לקבוצת PE - Prolonged Exposure - חשיפה מתמשכת ו-67 ל-HE חינוך בתחום הבריאות). המדיטציה הטרנסנדנטלית הראתה עדיפות בולטת בהשוואה ל-PE לפי מדד CAPS לאחר 3 חודשים (ההבדל בין הקבוצות בשינוי ממוצע של 95% p=.0002) בהשוואה סטנדרטית של עדיפות,  המדיטציה הטרנסנדנטלית הייתה יעילה ב-95% p=.0009), השוואה בין PE ו-HE למדיטציה הטרנסנדנטלית 61% שיפור אצל מתרגלי המדיטציה הטרנסנדנטלית, 42% לקבוצת PE ו-32% לקבוצת HE.

בתרבות ובאומנות

ישנן דוגמאות רבות לאומנות שנוצרה בעקבות חוויות טראומטיות שונות. בישראל יצאו מגוון סרטים תעודיים בנושא, בעיקר כאלו העוסקים בתגובת קרב (הלם קרב) וההחלמה ממנו. דוגמה נוספת לעיבוד של הטראומה לאומנות היא היצירה "מלחמה אופרת רוק", שכשמה כן היא - אופרת רוק העוסקת בשאלות של מלחמה ומשמעות החיים נוכח המלחמה.