google/wiki40b huggingface dataset:
נמל התעופה הבינלאומי בודפשט פרנץ ליסט

היסטוריה

נמל התעופה הוקם בשנת 1942 והחליף את נמל התעופה הישן של העיר למטרות אזרחיות וצבאיות. במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ נמל התעופה פעמים רבות וניזוק קשה. עם תום מלחמת העולם השנייה, נפל נמל התעופה לידיים סובייטיות.
בשנת 1947 הוחלט לשפץ את נמל התעופה ולפתוח אותו למטרות אזרחיות בלבד. לאחר שלוש שנים של עבודות נפתח נמל התעופה במאי 1950. באותה העת היו רק מספר טיסות בינלאומיות מנמל התעופה, בעיקר למדינות בגוש המזרחי כמו: פראג, ורשה, בוקרשט וסופיה. חברת מאלב הוקמה ב-1954 והייתה לחברה הראשונה להפעיל טיסה למערב אירופה ב-1956. שנה לאחר מכן קלט נמל התעופה לראשונה טיסה של חברה זרה ממערב אירופה, חברת KLM. ב-1958 הוחלט להאריך את מסלול ההמראה/נחיתה ל-3,10 מטרים.
מאז שנפתח ב-1950 ועד 1960 כמות הנחיתות בנמל התעופה עלתה מ-4,786 ל-17,133 וכמות הנוסעים עלתה מכ-50,000 לכ-360,000. ב-1974 כמות הנוסעים עברה את המיליון.
כתוצאה מעליה בכמות הנוסעים והטיסות הוחלט ב-1980 לשדרג את הנמל תעופה ולבנות טרמינל נוסף. טרמינל 2 נפתח ב-1985. ב-1990 עברו בנמל התעופה כבר כ-2.5 מיליון נוסעים.
לאור העלייה המתמדת בכמות שהגיעה לכ-8 מיליון נוסעים, התקבלה החלטה ב-2007 לשפץ את טרמינל 1.
עד שנת 2012 שימש נמל התעופה כבסיס אם של חברת מאלב, עד שפשטה את הרגל. מאלב הייתה אחראית לשליש מהטיסות שהמריאו ונחתו בנמל התעופה.
את מקומה של מאלב תפסה חברת ויז אייר וחברות זרות רבות הגדילו את כמות הטיסות לנמל התעופה כגון ריינאייר, לופטהאנזה, אג'יאן איירליינס ועוד.

טרמינלים

בנמל התעופה ישנם ארבעה בתי נתיבות. טרמינל 1 המיועד לטיסות מוזלות, טרמינל 2A, טרמינל 2B וטרמינל קטן המיועד לתקופות עמוסות, בעיקר בקיץ.
הטרמינלים B1 ו-B2 נמצאים בסמיכות זה לזה, אך טרמינל 1 נמצא 7 קילומטרים מערבה. קו אוטובוס מקשר בין הטרמינלים.
ב-30 במרץ 2008 הצטרפה הונגריה לאמנת שנגן ועל כן הוחלט שכל הטיסות המגיעות ממדינות החתומות על אמנת שנגן יגיעו לטרמינל 2A וטיסות ממדינות המגיעות ממדינות הלא חתומות על האמנה יגיעו לטרמינל 2B. גם טרמינל 1 המיועד לטיסות מוזלות חולק כך.
לאחר פשיטת הרגל של חברת מאלב וכתוצאה מכך הירידה המשמעותית בכמות הנוסעים בנמל הוחלט לסגור את טרמינל 1 באופן זמני על מנת לחסוך עלויות ולהעביר את כל הטיסות המוזלות לטרמינל 2B.

תחבורה

נמל התעופה שוכן 16 ק"מ מזרחית לבודפשט.
טרמינל 1 נמצא 7 ק"מ מערבית לשאר הטרמינלים. הוא גם קרוב יותר לכביש הראשי ולמסילת הרכבת שעוברת לאורכו. תחנת הרכבת Szemeretelep נמצאת במרחק של כקילומטר מהטרמינל ובעבר היה קו אוטובוס שחיבר בין השניים.
טרמינל 2A ו-2B מחוברים אחד לשני. מהטרמינלים יוצאים אוטובוסים בקו 200E, 200 ו-950 (קו לילה) שמופעלים על ידי חברת התחבורה הציבורית העירונית של בודפשט, BKK. האוטובוסים לא מגיעים למרכז בודפשט. חלקם מגיעים לתחנת הרכבת התחתית של בודפשט המזרחית ביותר של הקו הכחול, תחנת Kőbánya-Kispest וחלקם לתחנת הרכבת Szemeretelep הסמוכה לטרמינל 1.
בנוסף נמל התעופה מפעיל שאטלים בתשלום למרכז העיר, כך גם חלק מחברות התעופה. בנמל התעופה יש חברת מוניות אחת, מוניות Fo המפעילה מוניות מפתח הטרמינל. החברה היא היחידה שרשאית לפעול מנמל התעופה לאחר שזכתה במכרז.
כנסיית בויאנה

המבנה

הכנסייה קטנה למדי - אורכה כ-19 מטר ורוחבה המרבי הוא תשעה מטרים. חלקה המוקדם ביותר שוכן בצידו המזרחי של המבנה והוא הוקם בסוף המאה ה-10 ובתחילת המאה ה-11. צורתו כשל צלב ולו אפסיס בודד בצידו המזרחי. חלקה השני של הכנסייה הוקם במאה ה-13 ממערב לראשון, על ידי קלויאן, צאר האימפריה הבולגרית השנייה, ובו שתי קומות. קומת הקרקע משמשת כקבר משפחתי ומעליה קמרון חבית. בקיר הדרומי והצפוני קבועים שני ארקוסוליה (Arcosolium). מעל לקומה זו שוכנת קומה שנייה ובה קפלה הדומה בצורתה ובממדיה למבנה המזרחי. אל הקפלה מוליך גרם מדרגות חיצוני. החלק השלישי של המבנה הוקם במחצית המאה ה-19 מכספי תרומות של תושבי בויאנה. שלושת חלקי המבנה מחוברים זה לזה, והכניסה אליו היא באמצעות פתח בקיר המזרחי של החלק החדש ביותר. שני המבנים המוקדמים מעוטרים מבחוץ בעיטורי קרמיקה.
פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית

היסטוריה

ב-1955 הוקם הפיקוד הקונטיננטלי של הצבא (CONARC) שהיה אחראי להפעלת הכוח במרחב היבשתי של ארצות הברית בצפון אמריקה וכן לאימונים, הדרכות ופיתוח תורות לחימה של הצבא.
כחלק מלקחי מלחמת וייטנאם ועקב ההבנה כי מוטת השליטה של CONARC רחבה מדי, יזם ראש מטה צבא ארצות הברית קרייטון אברמס ארגון מחדש בצבא והטיל את המשימה על עוזרו הגנרל ויליאם דה-פוי. במסגרת הארגון מחדש פורק CONARC ובמקומו הוקמו ביולי 1973 שני פיקודים: פיקוד כוחות הצבא (FORSCOM) – האחראי להפעלת הכוח, ופיקוד האימונים וההדרכה, שבראשו עמד דה-פוי.
שרי המאה

תוכן הספר

הסדרה מכילה סיפורים על גדולי ישראל החשובים והבולטים שחיו בין השנים ת"ר - ת"ש (1840–1940). בסדרה מוזכרים גם רבנים שקדמו לשנים אלו, כגון החת"ם סופר והגר"א, וזאת על מנת לתת לקוראים רקע על התקופה אותה הספר בא לתאר. הסדרה בנויה בצורה עלילתית ואסוציאציבית כשכל סיפור מתקשר לסיפור הבא אחריו, דבר העוזר להבין את הקשר שבהשתלשלות הרבנים והשפעת התקופה על היהדות.
הסדרה נוגעת גם בחיכוכים הפנימיים ביהדות ובעיקר בוויכוח הגדול בין החסידים למתנגדים. עם זאת, מצליח המחבר להראות בכל ויכוח את הצדדים היפים והאמיתיים שבכל צד תוך גילוי חיבה לרבנים משני הצדדים, מבלי שהקורא יקבל רושם שצד אחד צודק מחברו.
המחבר כותב את ספרו מנקודת מבט של בן למשפחת רבנים ענפה המיוחסת לפלג המתנגדים. עם זאת כיוון שאביו הירבה בהכנסת אורחים זכה המחבר עוד בהיותו צעיר בימים לפגוש רבנים ועסקנים חשובים מכל המגזרים ביהדות האורתודוקסית. לאחר שהמחבר נכנס לעסקנות הציבורית, בהיותו אחד ממנהיגי תנועת המזרחי, הוא הכיר מאות רבנים במזרח אירופה. מפגשים אלה היוו את הבסיס לספרו, בו כתב שזכה להיפגש עם אלף וחמש מאות רבנים. כמו כן, היה הרב מימון אספן גדול של ספרי קודש (הוא החזיק בספרייתו למעלה מ-40,000 ספרים]), מה שתרם לקשריו המרובים עם רבנים בני דורו והביא לבקיאותו הרבה בתולדותיהם של מחברי הספרים. דבר נוסף שהיווה רקע לספרו הוא שעוד בהיותו צעיר הרגילו אביו לקרוא סיפורי צדיקים, ודבר זה גרם לו להכיר סיפורים רבים ולהבין את החשיבות שבפרסומם.

כמה פעמים חוזר המחבר בספרו על עצם חשיבות הקריאה בספר. בהקדמה לספרו הוא מביא את דבריו אביו, שאמר
"תולדותיהם של צדיקים מצוות ומעשים טובים, והקריאה בספרי התולדה של גדולי ישראל וחכמיו מסוגלת להשפיע שפע רב גם על הקוראים עצמם, להכניס לתוך לבם אהבת תורה ואהבת ישראל, אמונה וביטחון, חסד וצדקה וכל מידה נכונה."
בכרך השישי מוסיף על כך המחבר את קנאת הסופרים שיחווה הקורא, וקנאה זו תגרום לו מתוך התפעלות לרצות גם הוא ללכת בדרכיו של הצדיק עליו מסופר, וגם אם לא יצליח לחקותו חיקוי שלם, מכל מקום אי אפשר שלא יושפע מכך כלל להתעלות אל מדרגתו של הצדיק.

ביקורת

חוקרים רבים פקפקו באמינות של הסיפורים שהובא בסדרת הספרים, ובקשר בין מושא הסיפור למעשה עצמו. גרשם שלום כתב בהערותיו לכרך העוסק בחסידות "כרך זה מוקדש כולו ל"זכרונות" על החסידות הקדומה (ח"ב הוקדש להגר"א וחוגו), קצת פולקלור, קצת היסטוריה והרבה שקר".

למעשה, מטרת הספר היא להביא את דמותם של גדולי ישראל בפי העם כפי שסיפרו לו היהודים שפגש במהלך פעילותו הציונית באירופה. במצב כזה ייתכן שסיפורים שונים שסופרו בפי יהודים לא התקיימו, או לא היו כפי שסופרו, וייתכן שהסיפורים היו אצל רבנים אחרים מאלו שסיפרו עליהם. אך אין כאן שקרים מכוונים. ביתו של הרב מימון, הסופרת גאולה בת יהודה כתבה בהקדמתה למהדורה החדשה של הספר כי 
"הרב מימון מעולם לא היה חוקר אובייקטיבי קר... מאפיינת את כתיבתו המחקרית גם מגמה חינוכית והרגש החי בוקע מבין השורות העובדתיות. מכאן נוכל ללמוד על ספר כ"שרי המאה", שלא נועד להביא עובדות יבשות ואירועים היסטוריים גרידא. מטרתו היתה למסור את נפש התקופה והרוח שפיעמה בקרב אישיה...
אורגניזם מודל

אורגניזם מודל (באנגלית: Model organism) הוא יצור חי אשר נחקר באופן אינטנסיבי בביולוגיה או בפסיכולוגיה. למונח אורגניזם מודל אין משמעות מדעית רשמית, ומספרם של אורגניזמי המודל משתנה לעיתים; יצורים רבים שאינם ידועים כאורגניזמי מודל נחקרים לעיתים אף הם בצורה אינטנסיבית.
יש להבדיל בין מחקר באורגניזם מודל לבין מחקר על חיות בר או חיות חקלאיות שמנסה להבין את אורחות חייהן של חיות אלה ואינו משתמש בהן כמודל עבור אורגניזמים אחרים.

מאפיינים כלליים של אורגניזם מודל

לאורגניזמי המודל אוסף תכונות המקלות את המחקר בהם. חלק מהתכונות משותפות לכל אורגניזמי המודל: תפוצה רחבה וקלות השגה (ומכאן - צמצום עלויות), מחזור חיים מהיר יחסית לייצורים אחרים מאותה הממלכה, קלות טיפול ואחזקה במעבדה וממדים קטנים המאפשרים אחסון מדגם סטטיסטי גדול של פרטים במעבדה. תכונות ספציפיות מפורטות להלן.
להרבה אורגניזמי מודל יש גנום קטן יחסית, המקודד למספר קטן של גנים (יצוין כי אין קשר אמיץ בין גודל הגנום ומספר הגנים; מדובר בשני משתנים נפרדים). הדבר מקל על מעקב אחר מוטציות, למשל. קל יותר לעלות על עקבותיו של הגן האחראי לתכונה בלתי-שגרתית מסוימת בגנום הכולל 4,000 גנים, למשל, מאשר בגנום בעל 40,000 גנים.
מיאגי (מחוז)

גאוגרפיה

מחוז מיאגי נמצא במרכז חבל טוהוקו לחוף האוקיינוס השקט. הרים גבוהים נישאים במערב המחוז ובחוף הצפון-מזרחי. אולם המישור המרכזי סביב סנדאי, העיר הגדולה בחבל, הוא נרחב.
מצושימה ידוע כאחד משלושת אתרי הנוף היפים ביותר ביפן. הוא מפרץ עם 260 איים קטנים, מכוסים בעצי אורן. 
חצי האי אושיקה נמצא בחוף הצפוני של המחוז.

10 הנפות הן

נפת איגו, נפת קאמי, נפת קטה, נפת קורוקאוואה, נפת מיאגי, נפת מוטויושי, נפת אושיקה, נפת שיבטה, נפת טודה ונפת ווטארי.

כלכלה

דייג וחקלאות הם מקורות פרנסה חזקים במחוז מיאגי, בין השאר גידול אורז וגידול בעלי חיים בכמות גדולה. בנוסף, סביב סנדאי מתקיימת תעשייה, במיוחד של מוצרי אלקטרוניקה, מכשירי חשמל, ועיבוד מזון.
רי"א נובוסטי

רי"א נובוסטי (ברוסית: РИА Новости) או בשמה המלא הסוכנות הרוסית הבינלאומית למידע (Российское агентство международной информации) היא סוכנות ידיעות מרכזית ברוסיה.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
 
הסוכנות נוסדה ב-21 ביוני 1941 בעקבות החלטת מועצת הקומיסרים העממיים של ברית המועצות והוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מתוקף הצו "אודות לשכת הידיעות הסובייטית" (רוסית: Советское информационное бюро). עקב מלחמת העולם השנייה והחשש מכיבוש מוסקבה, בסיסה של הסוכנות הועבר ממוסקבה ובין אוקטובר 1941 למרץ 1942 שכן בעיר סמרה. 
ב-9 בדצמבר 2013 החליט נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על סגירת סוכנות הידיעות. במקומה הוקמה סוכנות ידיעות חדשה בשם "רוסיה היום", ורי"א נובוסטי צומצמה למעמד של סוכנות ידיעות פנים שאינה עוסקת בידיעות בינלאומיות ומפעילה אתר אינטרנט בלבד. כל עובדי סוכנות הידיעות הועברו לעבוד ב"רוסיה היום".
ג'ורג' ויליאמס (ביולוג)

ג'ורג' כריסטופר ויליאמס (באנגלית: George Christopher Williams;‏ 1926–2010) היה ביולוג אבולוציוני  אמריקאי. הוא היה פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת המדינה של ניו יורק (State University of New York)  ונודע בעיקר בביקורתו על תאוריית ברירת הקבוצות. עבודותיו של ויליאמס, עם עבודותיהם של ויליאם ד' המילטון  וג'ון מיינרד סמית  בשנות השישים הובילו להתמקדותו של חקר ההתפתחויות האבולוציוניות בגן במקום בקבוצה.

עבודה אקדמית

מאמרו של ויליאמס, "פליאוטרופיה, ברירה טבעית והאבולוציה של ההזדקנות" (Pleiotropy, Natural Selection, and the Evolution of Senescence) משנת 1957 נחשב לאחד המאמרים המשפיעים ביותר בביולוגיה האבולוציונית במאה ה-20. במאמר טוען ויליאמס, בין היתר, שלהזדקנות הסבר אבולוציוני פליאוטרופי. זמן קצר לאחר מכן פיתח ג'ון מיינרד סמית את הרעיון, וזה מיוחס לו לעיתים, בטעות. הוא פיתח את רעיונו של ויליאמס על ידי יצירת "תאוריית הסבתא" , הבוחנת את היתרונות הביולוגיים של הפסקת המחזור בקרב בני האדם, תופעה נדירה ביונקים.
בספרו הראשון, "הסתגלות והברירה הטבעית" (Adaptation and Natural Selection), טען ויליאמס לטובת ראיה של ברירה טבעית ברמת הגן ולא לטובת הסתגלות ברמה של האורגניזם. הוא פיתח השקפה זו בספריו האחרים. ריצ'רד דוקינס הסתמך על השקפותיו של ויליאמס בספרו "הגן האנוכי".
בספריו הבאים ריכך ויליאמס את השקפתו לגבי ברירת קבוצות וברירה ברמת הענף, וחזר בו מסברתו כי הדבר אינו אפשרי באופן גורף. כמו כן הסכים ששינויים מיקרואבולוציוניים  עשויים שלא לייצג את כל מגוון התופעות האבולוציוניות על פני טווחי זמן ממושכים (מקרואבולוציה ). הוא הסכים עם ההנחה שברירה ברמת הענף עשויה להסביר מספר תופעות של הסתגלות אבולוציונית.
ויליאמס ידוע גם בזכות עבודתו המחקרית בתחום האבולוציה של הרבייה המינית ופועלו למען רפואה אבולוציונית .

קריירה אקדמית והכרה

ויליאמס קיבל את תואר הדוקטור בביולוגיה מ-UCLA בשנת 1955. הוא לימד קורסים בביולוגיה ימית והרבה להשתמש באיכתיולוגיה בתור דוגמאות בהוראתו ובספריו. בשנת 1992 קיבל את מדליית דניאל אליוט  מהאקדמיה הלאומית למדעים. בשנת 1999 קיבל את פרס קראפורד במשותף עם ג'ון מיינרד סמית וארנסט מאייר.
קרמין

אטימולוגיה

המילה קרמין בצרפתית נובעת מהמילה הלטינית קרמיניום, המילה הערבית קרימז, המילה בסנסקריט קרימיגה.
ולדאס אדמקוס

ולדאס אדמקוס (בליטאית: Valdas Adamkus, להאזנה (מידע • עזרה); נולד ב־3 בנובמבר 1926) הוא פוליטיקאי ליטאי, שכיהן כנשיא ליטא בשנים 1998–2003 ו-2004–2009.

ביוגרפיה

אדמקוס נולד בקובנה. בנעוריו הוא היה חבר במחתרת אנטי-סובייטית. במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לגרמניה עקב הכיבוש הסובייטי של ליטא. אדמקוס למד באוניברסיטת מינכן בגרמניה, ובשנת 1949 הוא היגר לארצות הברית.  בשנת 1951 הוא התחתן עם אלמה אדמקוס. ב-1960, לאחר סיום לימודיו באילינוי, קיבל אדמקוס תואר של מהנדס אזרחי. ב-1970 הוא הצטרף לסוכנות האמריקאית לשמירת הסביבה, ומונה ב-1981 למנהל אזורי על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. בארצות הברית הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1997 חזר אדמקוס לליטא. לאחר שנה הוא נבחר לתפקיד נשיא ליטא. ולדאס אדמקוס נבחר שוב לתפקיד בשנת 2004 לאחר הדחתו של רולנדס פקסס, שהודח מתפקיד הנשיא בעקבות קשריו עם המאפיה הרוסית.
ב-12 ביולי 2009 הוחלף על ידי דליה גריבאוסקאיטה.
סלט ירקות ישראלי

סלט ירקות ישראלי, או סלט ערבי הוא סלט שרכיביו הבסיסיים הם עגבניות ומלפפונים החתוכים לפיסות קטנות, מתובל במלח, שמן זית או מיץ לימון, או שניהם כאחד.
לעיתים הסלט כולל ירקות נוספים, הנפוצים מביניהם הם בצל יבש קצוץ, זיתים ופלפל בצבעים שונים. יש המוסיפים גם צנונית, גזר ועשבי תיבול כגון פטרוזיליה. לעיתים מתבלים ברוטב אלף האיים או רוטב שום במקום בשמן ולימון, אם כי רטבים אלו שכיחים יותר לסלטים המכילים גם חסה.
הסלט נפוץ בכל המזרח התיכון, מאיראן ולבנון ועד טורקיה.
בישראל הסלט יכול ללוות כל ארוחה ישראלית. בארוחת בוקר או ארוחת ערב מוגש לעיתים לצד חביתה או ביצת עין ולחם, בארוחת צהריים מוגש רבות לצד מנה בשרית ותוספת של פחמימות (כגון אורז, תפוחי אדמה או פסטה).
סלט ירקות נלווה גם למאכלי רחוב מזרח תיכוניים הנאכלים בפיתה, לאפה או בגט - פלאפל, שווארמה, סביח, וגם שניצל או סטייק. הוא מרכיב בסיסי גם ברוב ארוחות הפיקניק, בעיקר במפגשי "מנגל".
נהוג לכנות "סלט ערבי" סלט שנקצץ דק מאוד. הוא מוגש כסלט ביתי ובמסעדות מזרחיות וערביות.
במדינות אירופה, סלט של עגבנייה ומלפפון אינו נפוץ כפי שהוא במזרח התיכון, וכשמוגש - כולל ירקות פרוסים לפלחים גסים יותר, ובכמות קטנה יותר.
סלט ירקות אינו שם נרדף לסלט ירוק, שהוא סלט של עלים ירוקים.
סלט יווני הוא גרסה של סלט הירקות, בו הירקות נקצצים באופן גס יותר וכולל גם גבינה מלוחה (גבינת פטה) וזיתים שחורים.
שומר גבולות (כרב"ם)

שומר גבולות (בראשי תיבות: שג"ב) הוא כלי רכב בלתי מאויש (כרב"ם) הנמצא בשירות צה"ל. הרכב מבוסס על טנדר פורד F-350 מסחרי עליו הותקנו מערכות שליטה מרחוק, מערכות תצפית ומערכות קשר. השליטה ברכב נעשית מתוך חמ"ל מרוחק המאויש על ידי 2 אנשי צוות: אחד נוהג ברכב והשני אחראי על אמצעי התצפית. בעת הצורך, השג"ב יכול לנהג את עצמו גם באופן אוטונומי, לנווט בשטח ולעקוף מכשולים. בעתיד תותקן עליו מערכת נשק שתאפשר לו לבצע ירי מדויק מרחוק. השג"ב נמצא כיום בשירות צה"ל ומבצע סיורי בט"ש על ציר הוברס, גדר המערכת עם רצועת עזה, והחליף את הגארדיום בתפקיד זה.
קון קאן

חשיבות אזורית

קון קאן משמשת כמרכז אזורי - בעיר נמצאים מוסדות חינוך, מוסדות פיננסיים, ומשרדים ממשלתיים וכמו כן היא משמשת גם כמרכז תעשייתי וחקלאי, כאשר ייצור המשי הוא ענף בולט. 
העיר אירחה מספר פעמים כנסים אזוריים כדוגמת פורומים של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה והאו"ם.
בעיר קיימת קהילה גדולה של לאוטים, ואף קיימת בעיר שגרירות לאוס.
קון קאן היא העיר השנייה בחשיבותה באיסאן (אחרי נאקון ראטצ'אסימה) ובעיר שתי אוניברסיטאות; האוניברסיטה הטכנולוגית רג'אמנגאלה ואוניברסיטת קון קאן, שבהן לומדים כ-25,000 סטודנטים.
כעיר בעלת חשיבות אזורית אסטרטגית, משקיעה תאילנד בתשתיות העירוניות. דוגמה לכך היא ההשקעה בשדרוג שדה התעופה המקומי, כדי שיוכל לקלוט טיסות בינלאומיות.
בעיר עובר כביש 2, המחבר בין מטרופולין בנגקוק לגשר הידידות תאילנד-לאוס בגבולה המזרחי של המדינה. 
הסכר אובול רטאנה (Ubol Ratana Dam) שעל נהר המקונג, נמצא כ-50 קילומטרים צפונית לקון קאן, בסכר נמצאת תחנת כוח הידרואלקטרית המייצרת חשמל המשמש את העיר.
בעיר נמצא המוזיאון הלאומי קון קאן, שנפתח בדצמבר 1972 על ידי מלך תאילנד, ראמה התשיעי, ובו מוצגים ממצאים ארכאולוגיים, חפצי אומנות, ופריטים עתיקים מהאזור.
האקלים בעיר הוא של סוואנה טרופית - החורפים יבשים וחמים מאוד. עונת המונסון נמשכת מחודש מאי ועד לחודש אוקטובר.
GloFish

GloFish הוא השם המסחרי של דגי זברה מהונדסים גנטית אשר בוהקים בחושך תחת אור אולטרה סגול. דג זה זמין בצבעים אדום, כחול, ירוק, צהוב וסגול. ה-GloFish הוא בעל החיים הראשון שמהונדס גנטית אשר זמין לציבור כחיית מחמד.
על דג זברה זה, תוצר של הנדסה גנטית, נרשם פטנט ושמו GloFish, הוא סימן מסחרי רשום, אשר הזכויות בו נמצאות כיום בבעלות החברה האמריקנית Spectrum Brands Inc, אשר במאי 2017 רכשה את הזכויות על GloFish מהחברה האמריקנית Yorktown Technologies.

היסטוריה

בשנת 1999 הצליחו חוקרים מסינגפור להנדס גנטית את דג הזברה על ידי הכנסת DNA זר של מדוזות סוכך שהשתלב ב-DNA של דג הזברה. כתוצאה מכך, דגי הזברה שמהונדסים גנטית באופן זה בוהקים בחושך כאשר הם נחשפים לאור אולטרה סגול.
מפתחי הדג באוניברסיטה הלאומית של סינגפור אשר רשמו פטנט על הדג מכרו בהמשך את הזכויות על הפטנט לחברה מסחרית מטקסס בשם יורקטאון טכנולוגיות. בחודש דצמבר 2003, לאחר רכישת הזכויות, החל הדג להיות משווק מסחרית למגדלי דגי נוי בארצות הברית. במחצית שנת 2006, לאור ההצלחה בשיווקו המסחרי של הדג, החלה חברת יורקטאון לשווק את הדג בצבעים זוהרים נוספים: ירוק, כתום וצהוב.

מעמד משפטי

באיחוד האירופי וכמו גם בקנדה אסור לשווק ולגדל בעלי חיים מהונדסים גנטית ובדיקות גנטיות מיוחדות פותחו לזיהויו של הדג.
עם תחילת שיווקו של הדג התעוררו שאלות בארצות הברית באשר לסיכונים הסביבתיים העלולים להתרחש כתוצאה משיווקו המסחרי של דג מהונדס גנטית בשוק החופשי. לאחר בדיקה הודיע מינהל המזון והתרופות האמריקאי כי מכיוון שדגי אקווריום אינם משמשים למאכל, אין הדג מהווה סכנה לשרשרת המזון. אין אף כל ראיה המצביעה על כך כי דגי זברה אשר שונו גנטית מהווים סיכון סביבתי גדול יותר מדגי זברה רגילים. לכן החליט מינהל המזון והתרופות האמריקאי שלא לאכוף הגבלות כלשהן על שיווקו המסחרי של הדג. היוצאת מן הכלל הייתה מדינת קליפורניה בה במקור נאסר סחר ובעלות של דגים מהונדסים גנטית. אף על פי כן החלטה זו התקבלה לפני שהחלה מכירת ה-GloFish בארצות הברית, בעיקר בשל חששות משימוש בהנדסה גנטית על מנת לגרום לצמיחה מהירה יותר עבור דגי סלמון. בשנת 2015 הסחר והבעלות של דגי GloFish הותר גם בקליפורניה.
מינאס מורגול

בסדרת הספרים שר הטבעות, מינאס מורגול (בסינדארין: Minas Morgul - צריח הכשפים האפלים) הוא שמו של מינאס איתיל (צריח הירח) אותו בנה איסילדור לאחר שנמלט עם אלנדיל אביו ואנאריון אחיו מארץ נומנור. הצריח עצמו עומד ליד רכס ההרים אפל דואת וחולש על חבל איתילין. לאחר כמה עשרות שנים, הנאזגול, בהוראת סאורון, כבשו את מינאס איתיל והפכוה למשכן זדון, ואת אוסגיליאת הרסו, אך הם נהדפו על ידי צבאות הברית האחרונה. לאחר מפלת סאורון בהמשך המערכה בינו לבין הברית בשנת 3441 לעידן השני ננטשה מינאס מורגול, עד לבואו של המלך המכשף (ראש הנאזגול, אשר יש אומרים ששמו מורגול) המובס מאנגמר ההרוסה בתחילת האלף השלישי של העידן השלישי.
בעת מלחמת הטבעת, המתוארת בספרי שר הטבעות, העיר קרויה לעיתים "עיר המתים". כשפרודו בגינס, סמוויז גמג'י וגולום הגיעו לצריח, פרודו נמשך לכיוון העיר בגלל טבעת הכוח, אך סם וגולום מנעו את כניסתו לעיר.
משם יצא חלק מצבאו של סאורון, למלחמה עם גונדור.
כשהובס סאורון בשנית במלחמת הטבעת בשנת 3019 לעידן השלישי, נהרסה מינאס מורגול עד היסוד על ידי המלך אלסר (אראגורן) ולא יושבה שנית.
דער יודישע וועקער

דער יודישע וועקער (נהגה: "דֵר יוּדִישֶׁה וֶקֶר"; יידיש: "המעורר היהודי"; בתעתיק לגרמנית, שהופיע מתחת לכותרתו היידית: Der jüdische Wecker) היה שבועון ביידיש אשר יצא לאור בסטניסלבוב (לימים איוונו-פרנקיבסק) ובבוצ'אץ' שבגליציה בין השנים 1905–1907.

השם והשפה

כותב דוד פור:
"דער יודישע וועקער" ולא "דער יידישער וועקער" כפי שמתבקש מן היידיש התקנית. הסיבה: השפעת השפה הגרמנית על היידיש הגליצאית. גם כותרת המשנה כתובה בגרמנית "Der Jüdische Wecker". במאמרים אפשר למצוא הרבה גרמניזמים. כבר בעמוד הראשון של העיתון, נוסף לכותרת ביידיש וגרמנית רשומה הכתובת בפולנית. מכאן שבעיתון ישנו שימוש בארבע שפות לפחות - יידיש, עברית (ישנם גם מאמרים ומודעות בעברית), גרמנית ופולנית. זו תופעה אופיינית לקהילה היהודית בגליציה, שחיה בהוויה תרבותית רב לשונית.
— דוד פור, העילוי מסטאניסלוו אברהם לבנסארט (לעבענסארט) תר"מ-תרס"ט (1880-1909) האיש ויצירתו, הוצאת י.ל. פרץ, תשס"א-2001

סוגה ותכנים

המעורר כשמו כן הוא: השתדל לעורר את היהודים בגליציה מתרדמתם ומשקיעתם בד' אמותיהם, להפנות את המבט לעבר בעיות העם היהודי בחיפוש אחר פתרונות למצוקותיו ולסבלו. כך אנו מוצאים מאמרים ורשימות על הנעשה בקרב קהילות יהודיות בעיירות גליציה, ברחבי הקיסרות האוסטרו-הונגרית, ברוסיה ואף בארצות הים התיכון ואפריקה, תאורי פוגרומים וקריאה להתגייסות למען נזקקים. קהל קוראיו, יהודים קוראי יידיש, בעלי חינוך מסורתי יהודי, היו מעורים בחיי היום יום ומעוניינים באינפורמציה על המתרחש בעולם היהודי, בסביבתם הקרובה והרחוקה, ועל המתרחש בעולם הגדול.
"המעורר" האריך ימים למעלה משנתיים לעומת "הירדן" (ירחון בעברית בן 4 גליונות בלבד 70 עמודים כל אחד מהם, שנדפס אף הוא בתקופה ההיא בעריכת רוקח בסיועם של הסופר יצחק פרנהוף ואברהם לבנסארט, והוקדש לספרות, שירה, מדע וענייני החיים). תחום ענייני החיים תפס ב"מעורר" מקום נכבד יותר מב"הירדן", וזאת מטבע הדברים, שכן יצא בכל שבוע. עם זאת, "המעורר", שכל אחד מגיליונותיו מנה בין 4 ל-8 עמודים, עסק אף הוא בענייני מדע, בריאות וכיוצא בזה ובענייני ספרות ותיאטרון. כמעט בכל גיליון התפרסמו סיפור, שיר, פליטון וכיוצא בזה. בין היתר התפרסמו יצירות הנעורים בשירה ופרוזה של עגנון ויצירותיו ביידיש של אברהם לבנסארט.
משתתפי המעורר חתמו על פרי עטם בשמותיהם, בפסבדונימים, ולפעמים הותירו אותם בלא חתימה. מכך עולה סוגיה נפרדת בתולדות כתב העת: מי עמד מאחורי כל קטע לא חתום (או חתום בשם עט) ומי "אימץ" את רעיונותיו של חברו למערכת ביצירות מאוחרות יותר. גם ב"מעורר" וגם ב"הירדן" שלטו המגמה הציונית והעברית בדגש על יהדות גליציה, סופריה וקוראיה. הירדן היה אליטיסטי יותר וקהל קוראיו מצומצם ביחס למעורר היותר עממי שציבור קוראיו דובר יידיש. עם זאת במעורר הודגשה חשיבות העברית במאמרי המערכת ובמאמרים המעטים האחרים שנכתבו בעברית או ביידיש על השפה העברית. במאמר שכותרתו "דברים אחדים" ואינו חתום בגיליון 17 מ-19.1.1906 נאמר בין השאר: "נשמת היהדות, חיותה, פרכוסה, יומה, תלויה ונעוצה בשפתה ובספרותה". בגיליון אחר מפרסם עגנון מאמר בשני המשכים ביידיש "איבער העברעאישע דיכטער" – "על משוררים עבריים".
כיום מצויים גיליונות העיתון במיקרופילם בספריית מהלמן באוניברסיטת תל אביב.

אנשי שם על אודות העיתון

כותב עגנון:
לצערי לא עלתה בידי לראות כמה ספרים שאני מכיר אותם מילדותי ... וכגון יידישע וועקער שבועון ביידיש שנערך בבוטשאטש על ידי ר' אלעזר רוקח מצפת ונדפס בבוטשאטש בדפוסו של זאב דראטלר ואני עצמי פרסמתי בו שירים וסיפורים.
— ישראל כהן (עורך), ספר בוטשאטש: מצבת זיכרון לקהילה קדושה, תל אביב: תשט"ז
משפחת גלזנר

משפחת גלזנר היא שושלת משפחתית של רבנים שכיהנו ברבנות של הקהילה היהודית האורתודוקסית בקלויזנבורג, בירת טרנסילבניה, במשך כשמונים שנה - מאמצע המאה ה-19 ועד שלהי מלחמת העולם השנייה.
ראש המשפחה נישא לנכדת החת"ם סופר וצאצאיו הם ענף של משפחת סופר.

הרב אברהם גלזנר

(תקפ"ה, 1825 - כ"ב בכסלו תרל"ח, 1877)
נולד בכפר ליד פרשבורג בסלובקיה. למד אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר", והיה מגדולי תלמידיו. כשהגיע לפרקו שידך לו רבו את בת אחותו וגיסו, הרב דוד צבי ארנפלד (חתן החת"ם סופר). בין השנים 1853–1863 כיהן כרב בעיר יינק. בשנת 1863 התמנה לכהן כרבה של קלויזנבורג. שימש בתפקידו ארבע עשרה שנה, עד לפטירתו בשנת 1877.

הרב משה שמואל גלזנר

(תרט"ז, 1856 - כ"ב בתשרי תרפ"ה, 1924)
בנו של הרב אברהם גלזנר. לאחר פטירתו התמנה תחתיו כרבה של קלויזנבורג. ההכתרה הייתה בערב חנוכה תרל"ח (1877), בהיותו בן עשרים ואחת. כיהן בתפקיד במשך ארבעים ושש שנה.
בניגוד לרוב המוחלט של רבני הונגריה תמך בתנועה הציונית ועורר את התנגדותם של רוב יהודי קלויזנבורג. בעקבות זאת נוסדה בעיר קהילה אורתודוקסית נוספת בשם "הקהילה הספרדית", בראשות הרב יקותיאל יהודה הלברשטם (לימים האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג). בשנת תרפ"ג (1923) עזב את רבנותו ועלה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים נפטר. חיבר את הספר "דור רביעי" על מסכת חולין.

הרב עקיבא גלזנר

(תרמ"ו, 1886 - כ"ט בתשרי תשי"ז, 1956)
בנו של הרב משה שמואל גלזנר. נולד בקלויזנבורג ולמד אצל אביו וכן אצל קרובו הרב שמחה בונם סופר בפרשבורג. נישא לבתו של הרב יהודה צבי בלום, בעל שו"ת "שארית יהודה", רבה של הנשביץ שבסלובקיה (בנו של הרב עמרם בלום, בעל "בית שערים"). בשנת 1917 נפטר חותנו והוא נבחר למלא את מקומו ברבנות הנשביץ.
בשנת 1923, לאחר שאביו עזב את רבנות קלויזנבורג ועלה לארץ ישראל, הוא נבחר למלא את מקומו. כמו כן עמד בראשות ישיבת "חתם סופר" שפעלה בעיר.
בשנת 1944 נכלל הרב גלזנר יחד עם כמה מבני משפחתו ברכבת קסטנר, שעשתה את דרכה לברגן בלזן, ומשם שוחררו ונשלחו לשווייץ. התגורר בציריך עד פטירתו בשנת 1956. נקבר בירושלים.
חיבר את הספרים "דור דורים" ו"עקבי הצאן".

חתני הרב משה שמואל גלזנר

גם שניים מחתניו של הרב משה שמואל גלזנר כיהנו במשרות רבניות בקלויזנבורג: הרב משה לוי כיהן כרב ומגיד מישרים בקלויזנבורג והרב יעקב מאיר ולד כיהן כדיין ומו"ץ בקלויזנבורג.
שני חתניו האחרים כיהנו ברבנויות בערים אחרות: הרב חיים צבי רייך כיהן כרב בערים אסלן ונובאק בהונגריה. הרב שמואל מנחם קליין כיהן כרב העיר סבש בסלובקיה.
גם צאצאיהם של חתני הרב משה שמואל גלזנר המשיכו את השושלת המשפחתית וכיהנו כרבנים בקלויזנבורג: הרב עזריאל לוי, בנו של הרב משה לוי, כיהן כרב ומגיד מישרים בקלויזנבורג. הרב שמעון בלוקסנהיים, חתנו של הרב יעקב מאיר ולד, כיהן כדיין ומו"ץ בקלויזנבורג.

הרב יהודה צבי גלזנר

בנו של הרב עקיבא גלזנר. עוד בתקופת רבנותו של אביו הוא מונה על ידו ל"רב הצעיר" בקלויזנבורג. לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית והיה רב קהילת "שערי תורה" בלוס אנג'לס.
סמל צ'אד

סמל צ'אד הוצג לראשונה בשנת 1970. במרכז - מגן עם פסים גליים כחולים, ושמש הזורחת מעליו. המגן נתמך על ידי עז ואריה. מתחת למגן נמצא המוטו הלאומי של צ'אד - Unité, Travail, Progrès - אחדות, עבודה, קדמה, בצרפתית.
הפסים הכחולים מייצגים את ימת צ'אד, והשמש מסמלת התחלה חדשה. העז מסמלת את הצד הצפוני של המדינה, והאריה את הדרום. המדליה מתחת למגן היא מדליית מסדר הכבוד של צ'אד.