יוסף לישנסקי

ילדות ונעורים

יוסף לישנסקי נולד בשנת 1890 לאיידל (עדינה) וליעקב טוביה בעיירה בפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). עוד כשהיה בגיל רך, נספו אמו וכמעט כל אחיו ואחיותיו בדליקה. יוסף עלה עם אביו לארץ ישראל, כנראה ב-1896. 
בארץ ישראל התגוררו השניים בביתו של ישראל לישנסקי, אחיו של יעקב, במטולה. באחד הימים נסע אביו של יוסף לירושלים ומאז לא שב, ולא ידוע מה עלה בגורלו. יוסף נותר לגור בבית משפחת דודו. 
לישנסקי הצטיין בלימודים ונשלח ללמוד בסמינר בירושלים, אך לימודיו הופסקו כעבור כשנתיים עקב אי-יכולת מימון. הוא נסע למצרים, שם ניהל חווה חקלאית. כעבור שנתיים שב לארץ ישראל.
בשנת 1910 נשא לאשה את רבקה ברושקובסקי, בת איכרים מהמושבה בית-גן, לזוג נולדו בת ובן.

השומר

לישנסקי עסק בשמירה באופן פרטי, ובשנת 1912 ניסה להצטרף לארגון "השומר". בארגון זה היה נהוג כי המתקבלים לשורותיו עוברים פרק זמן של מועמדות, ורק אז מוחלט האם לקבלם או לדחותם. הוא הוצב לשמור בראשון לציון, לאחר מכן בבן שמן ולבסוף במנחמיה.
כשהתקיפו ערבים את מנחמיה, בפברואר 1915, ירו השומרים והרגו את מנהיג המתפרעים. מדיניות "השומר" הייתה להימנע ככל האפשר מהרג ערבים, כדי להימנע מהסתבכות בנקמת דם, ולישנסקי הואשם בכך שהרג את הפורע ללא הצדקה מספקת (ככל שניתן לקבוע, הייתה זו האשמה לא מוצדקת; עדי ראייה סיפרו כי היורה היה שומר אחר). הוא הוברח למקום סתר למשך זמן קצר, מפחד נקמת הדם. בעקבות התקרית נדחתה קבלתו כחבר בארגון "השומר", אף שהצטיין בשמירה ונודע כרוכב מעולה. 
סיפור זה היה רק העילה לדחייתו; למעשה נבעה הדחייה מהבדלי השקפה משמעותיים בינו לבין חברי וראשי השומר בני העלייה השנייה שהיו מושפעים מן הרוח הסוציאליסטית וחשו כי הם המעמד המקביל למעמד הפועלים ברוסיה. לישנסקי לא החזיק באידאולוגיות מסוג זה. בנוסף, הוא חלק על הגישה שהייתה מקובלת ב"השומר", לפיה יש לפגוע רק בפורעים הערבים עצמם ולא בבני כפרם. 
גם בעיות אישיות היו בעוכריו. ישראל שוחט, מאנשי "השומר", כתב מאוחר יותר: "במשך תקופה ארוכה מאוד היה יוסף לישנסקי מועמד לחברות ב"השומר". הוא היה שומר טוב, ידע להשתמש בנשק; היה בקי במנהגי הסביבה ובערבית - ואף על פי כן לא נתקבל כחבר ל"השומר", ואף הורחק מהשמירה, משום שגילה חולשת אופי, נטייה להרפתקנות ושחצנות".

ניל"י

לניל"י הצטרף לישנסקי בראשית דרכה, כאשר היה לאנשי ארגון הריגול צורך בפעיל בנגב. היה זה כאשר נעצר אבשלום פיינברג בחשד לריגול, בדצמבר 1915. פיינברג הוחזק בכלא בבאר שבע, ועל מנת לשמור על קשר עמו, השתמשו אנשי ניל"י בלישנסקי, בין השאר, כדי להעביר פתקים שהוברחו מן הכלא אל בני משפחת אהרנסון, שישבו בעתלית.
בשנת 1916 לא התרחשה כמעט פעילות בניל"י, למעט ניסיונות של מייסדיה ליצור קשר עם הבריטים, ועל כן המשיך לישנסקי להשקיע את עיקר מרצו בענייני "המגן", ולא ביצע פעילות מטעם ניל"י. 
בראשית 1917, החליט אבשלום פיינברג לרדת למצרים כדי לחדש את הקשר עם הבריטים, שנותק. הוא יצא לדרך עם לישנסקי, שהתגורר בדרום והכיר את הנגב והמדבר. במהלך מסעם, ב-20 בינואר, הותקפו בידי בדואים. פיינברג נהרג ולישנסקי נפצע, ונאסף, מאוחר יותר, בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לצבא הבריטי. הוא הועבר לבית מלון בפורט סעיד, ואחר כך נלקח לבית חולים בקהיר. חמישה ימים אחרי ההתקלות נודע לאהרן אהרנסון, אשר שהה במצרים, כי לישנסקי שוכב פצוע בפורט סעיד. הוא נפגש ושוחח עמו, וכך נודע לו על נפילת פיינברג. הייתה זו העדות היחידה על אשר קרה במדבר, ודבר זה עורר, בהמשך, חשד כי לישנסקי היה זה אשר רצח את פיינברג בעצמו ובדה את דבר ההתקפה הבדואית. בתחילת היכרותם הייתה הסתייגות של אהרן אהרנסון מלישנסקי. בין השניים היו הבדלי אופי שנבעו מרקע חברתי שונה: אהרן היה בן איכרים, ואילו יוסף נמנה עם מחנה הפועלים, ועל אף שלא נתקבל לשורות "השומר" ינק הרבה מאוירת האגודה. ההבדלים הללו יצרו התנגשויות ולא פעם מריבות בין השניים. היו אף שמועות, שעל פיהן לישנסקי רצח את פיינברג על רקע מאבק על לבה של שרה אהרנסון. לאחר מלחמת ששת הימים גילה רס"ן שלמה בן אלקנה את מקום קברו של פיינברג, וחקר את זקני הבדואים באזור. הם העידו כי הוא נרצח, ודבר זה הפריך לחלוטין את החשד כלפי לישנסקי. מחקר יסודי מעלה, כי ככל הנראה פגש לישנסקי את שרה אהרנסון לכל היותר פעם אחת, בחטף, לפני המסע למצרים, ועובדה זו שוללת את הטענות על קשר רומנטי ביניהם.
בפברואר, לאחר שהחלים סופית מפצעיו, חזר לישנסקי לעתלית באונייה הבריטית "המנגם". 
מאותה עת היה למְרכז פעילות ניל"י בארץ, יחד עם שרה אהרנסון. ניסיונו בניהול "המגן" והיכרותו המעמיקה את נבכי הארץ סייעו בידו לשמור על קשר רציף עם הפעילים. עתים ישב בעתלית, "בסיס" ניל"י, ועתים יצא וסבב בארץ, בין סוכני הריגול השונים, ואסף מהם דו"חות. את הדו"חות שהגיעו מן הסוכנים היה מעתיק בכתב ידו, ושולח למצרים באמצעות אוניית הקשר הבריטית.
הוא ניהל ופיקח גם על העברת הכספים ממצרים.
באפריל 1917 יצא למצרים, על דעת עצמו, באוניית הקשר הבריטית. עובדה זו גרמה לו לחיכוכים עם אהרן אהרנסון, מנהיג ניל"י שפיקד עליה ממצרים. בין השאר, נשלח לישנסקי למצוא את עצמות אבשלום פיינברג, וחזר, כשהוא מספר שגילה את המקום, אך אחד הצבאות הלוחמים בנה שם ביצורים ופסי רכבת, ואי אפשר יהיה להוציא את העצמות. במצרים אומן לישנסקי גם בחבלה, במטרה לפוצץ גשרים בארץ. הרעיון נגנז לבסוף, כדי לא לסכן את עבודת הריגול. ביוני, לאחר התלבטות, שב ארצה, והמשיך בריכוז פעילות ניל"י. 
בראשית ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשאה מסר מוצפן, ונתבסס חשדם כי בין יהודי הארץ ישנם מרגלים. בניל"י התעורר פולמוס, האם להמשיך בעבודת הריגול או להמתין עד יעבור זעם. לישנסקי, וגם שרה אהרנסון, תמכו בהמשך העבודה, וכך הוחלט. 
חשד נוסף התעורר בעקבות מציאת מטבעות ליש"ט בריטיים בשוק רמלה. אלה מטבעות שהגיעו למשפחת לישנסקי במסגרת התמיכה הכספית, ועוזרת הבית השתמשה בהן, כאמצעי תשלום בשוק, בלי ידיעת המשפחה.
בגלל שהעות'מאנים היו במצב מלחמה עם בריטניה - השימוש במטבע שלה היה אסור. תפיסת המטבעות בידי המשטרה, אף שלא ידעה מי שילם בהן, חזקה את חשד הריגול לטובת בריטניה.
באוקטובר, כאשר עלו הטורקים על הרשת, הוקפה זכרון יעקב. לאנשי ניל"י נודע דבר בואם של הטורקים זמן מה לפני כן, ולישנסקי הספיק להמלט, כשהוא נושא עליו אקדח, סכום כסף, כיכר לחם ומעט מים. עשרים ימים נדד בדרכי הארץ. הוא הגיע עד מטולה בצפון ועד ראשון לציון בדרום ולבסוף נתפס. במהלך המרדף נפל לישנסקי לידיהם של אנשי "השומר", שהיו יריביו וחבריו לשעבר. לאחר התלבטויות והיסוסים, החליט ועד "השומר" להוציא אותו להורג ולמסור את גופתו לטורקים. הם ירו בו, והוא נפצע ונמלט. הוא נתפס שנית בידי ערבים מהם ניסה לגנוב גמל, והוסגר לידי הטורקים. (להרחבה בנושא בריחתו, המרדף אחריו וניסיון ההתנקשות בחייו ראו המרדף אחר לישנסקי).