google/wiki40b huggingface dataset:
ציפי ביידר

ביוגרפיה

ביידר החלה את דרכה כתחקירנית ועורכת, בין היתר בתכניות "ערב חדש" ו-"רפי רשף". בשנת 2004 הצטרפה לערוץ 10 ושימשה בתפקידים שונים בין היתר כרכזת הפקות מקור וכאחראית מחלקת תעודה ודרמה בניהולם של דרור סבו וניר ברגמן. 
בשנת 2008 קיבלה ביידר את ניהול המחלקה הדוקומנטרית בערוץ 10 ובמקביל, החלה לביים סרטים. היא יצרה וערכה סדרה דוקומנטרית בשם "אמא יקרה לי" שהנחתה מיקי חיימוביץ', כשאת רעיון הסדרה שאבה מהיותה ילדה מאומצת בעצמה. באותה שנה ביימה את סרטה התיעודי הראשון "להתראות מחר ילד שלי", שליווה שישה הורים שכולים שפוקדים את קבר יקירם מדי יום. בהמשך, ביימה מספר סרטים דוקומנטריים, שעסקו בעיקר במערכות יחסים במשפחה, בשכול ובהנצחת השואה. בין סרטיה: "הילדה שלי תחזור לשיר", "לבד מול כולם", "ניר יש לך בת", "צריכה להפסיק לחכות", " תמיד בלעדיו", "האחרונים מטרבלינקה", "בנהלל לא בוכים", "הבופור פצע פתוח", "רבקה ויוסף סיפור אהבה", "בן של אבא", "משהו ממני", "יומן מלחמה", "נעורים בהפרעה", "בדרכה שלה- סיפורה של דפנה מאיר", "מלכות מחפשות תשובה". סרטה "ההמתנה לחיים - הסיפור של אמיר פרישר גוטמן" השתתף בתחרות הסרטים הדוקומנטריים בפסטיבל חיפה. "בוקר אחד ביוני" הביא את סיפורו של "מבצע מוקד", במלאת חמישים שנה למלחמת ששת הימים. סרטה "בלדה לחובש" הביא את סיפורם של ארבעה חובשים קרביים, בהם סיפרו על הרגעים הקשים בקרבות בהם לקחו חלק ולא הצליחו להציל את החברים שלהם. סרטה האחרון "הסיירת" הביא את סיפורה של סיירת גולני.   
ביידר ערכה והנחתה את כנס "דוקו-פריים" של ערוץ עשר להעלאת המודעות ליצירה ולעשייה דוקומנטרית ממשית בהשתתפותם של אנשי תעשיית הטלוויזיה והקולנוע התיעודי בישראל.   
השתתפה בקורס קומיוניטי של מכון גשר ומשרד התפוצות. 
לקחה חלק כ"מנטורית" בתוכנית "מצפן" של עמותת "עטלף" של השייטת ומנטורית בתוכנית "מובילות" - תוכנית מנהיגות תעסוקתית לנשים חרדיות. 
לקחה חלק בתוכנית "גוונים" לקידום פלורליזם יהודי בישראל.  
השתתפה במשלחת מנהיגים צעירים לפרלמנט האירופי.  
בשנת 2011 נבחרה ביידר בין 40 הצעירים המבטיחים של מגזין TheMarker‏.  
היא מרצה על סיפור חייה האישי ועשייתה הדוקומנטרית במופע ששמו "סודות שכבר אפשר לספר". 
ביידר נשואה ואם לארבעה ילדים.
יאגיילניצה

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1517 הוענקו לו זכויות עיר. בין השנים 1672 ו-1699 שלטו ביישוב הטורקים, ובחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכלל היישוב בתחום גליציה האוסטרית. בשנת 1929, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה, אוחדה העיירה עם מספר כפרים סמוכים אליה.

יהודי היישוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-18, ובין השנים 1780 ו-1903 כיהנו בקהילה רבנים משושלת שפירא. בשנת 1904 פגעה שריפה גדולה באחת מהשכונות היהודיות בעיירה, שכתוצאה ממנה נותרו כ-50 משפחות יהודיות מהיישוב ללא קורת גג. בשנת 1910 נמנו בעיירה 1,892 יהודים, ובמהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,066 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית, שכללה בית ספר עברי. במהלך הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939, הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר היהודים בה הגיע לכ-2,000 איש.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, החלו אלו בשליחת גברים יהודים ממנה שהואשמו בקומוניזם לבית הסוהר בצ'ורטקוב הסמוכה, שם עונו, ורובם נספו. בהמשך הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. מעת לעת רצחו הגרמנים והאוקראינים יהודים מהעיירה באכזריות, לאחר שלא מסרו את כל כספם, תכשיטיהם או פרוותיהם לשלטונות.
בסתיו 1942 נערכו בעיירה שתי אקציות אלימות, בהן שולחו יהודי היישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ. בהמשך, ובאופן הדרגתי, רצחו האוקראינים והגרמנים גם את עובדי הכפייה היהודים שעוד נותרו בחוות החקלאיות שבסביבת העיירה.
סבאדל

היסטוריה

בתקופה הרומית שכן במקום כפר קטן בשם אראגונה. בימי הביניים התפתח היישוב לעיירה בשם אראונה, או ארהונה. אף על הגדה הנגדית של הנהר שכן בימי הביניים כפר קטן בשם סבאדל, אשר מנה בשנת 1378 כ-600 אנשים (152 בתים). הכפר סבאדל היה מוקף חומה, אבל גידול אוכלוסיית היישוב במאה ה-16, הביאה להתיישבות מחוץ לחומות. באותו עת החלה תעשיית הטקסטיל ביישוב, בעיקר בגדים עשויים צמר. תעשיית הצמר התפתחה במשך מאות שנים, ובשנת 1800 מנתה אוכלוסיית היישוב היה כ-2,000 תושבים.
המאה ה-19 הביאה שתי התפתחויות חשובות ליישוב: בשנת 1856 נסללה מסילת רכבת ליישוב, ובשנת 1877 היישוב זכה למעמד של עיר. במפקד האוכלוסייה בשנת 1897 מנתה אוכלוסיית העיר 23,044 תושבים. העיר הפכה ליצרנית צמר בגדים הראשית בספרד, ושמעה נודע ברחבי תבל.
תנועת המודרניזם קטלאני (הקרובה לאר נובו) היוותה השפעה חשובה על הארכיטקטורה של העיר בתחילת המאה ה-20 ומבנים ייחודיים שנבנו בהשפעת תנועה זו קיימים עד היום בעיר.
בתחילת המאה ה-20, סבאדל, ולצידה טראסה, היו ערים שהתבססו על תעשיית הטקסטיל, זאת באזור עני במשאבי טבע. אוכלוסיית העיר גדלה פי שמונה, בזכות גידול מהיר בתעשיית הטקסטיל והמתכות. העיר אף עברה מודרניזציה במגזר השירותים. הפעילות התעשייתית המואצת הביאה לסבאדל גלי הגירה בשנות ה-50, ה-60 ושנות ה-70 המוקדמות, אשר גרמו להתפשטות עירונית בלתי מבוקרת והקדמת מספר שכונות חדשות.
מאז תחילת המאה ה-20 קיימת יריבות בין טראסה וסבאדל, רצון שתי הערים להיות בירת נפת ואלייס אוקסידנטל, בתקופת עליית תעשיית הטקסטיל.
צמיחת התעשייה המקומית וגידול מהיר של האוכלוסייה הביאו לעליית תנועות פועלים שהתחלקו לשלושה פלגים: קטלאנית-לאומית, סוציאליסטית, ואנרכיסטית, אשר היו בעלות השפעה רבה בעיר עד לפרוץ מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939). ניצחון הפשיסטים במלחמת האזרחים הביא לעצירה זמנית בהתפתחות העיר, אולם בשנות החמישים התאוששה התעשייה. התאוששות זו הביאה להגירה פנימית של אוכלוסייה מאנדלוסיה, מורסיה, אקסטרמדורה, קסטיליה וחלקים אחרים של ספרד, כוח אדם שנדרש לתעשיות הטקסטיל והמתכת. פעם נוספת החלה בעיר פעילות פוליטית נגד משטרו של פרנסיסקו פרנקו בתמיכת של הכנסייה הקתולית.
משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 ומותו של פרנקו בשנת 1975 הביאו לשינויים במדינה בכלל ובסבאדל בפרט. משבר האנרגיה אילץ את העיר לגוון את הפעילות הכלכלית. לצד התעשיות המסורתיות, החלה בעיר פעילות מסחר ופנאי אשר אפשרה המשך פיתוח כלכלי של העיר.

ספורט

בעיר משחקת קבוצת הכדורגל סבאדל, שהישג השיא שלה היה העפלה לגמר גביע המלך הספרדי. נובה קראו אלטה, אצטדיונה של הקבוצה, היה אחד מהאצטדיונים שאירחו את משחקי הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה ב-1992.
חוות הנוער הציוני

חוות הנוער הציוני ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין, היא כפר נוער שהוקם בשנת 1949 בין השכונות קטמון לגבעת אורנים, למרגלות מנזר סן סימון בירושלים. החווה כוללת בית ספר ופנימייה.

היסטוריה

את החווה הקים זאב שיקלר, שלחם באזור במלחמת השחרור, ככפר נוער לעולים בעליית הנוער. שיקלר הציע את המקום לד"ר ישראל גולדשטיין, שהיה גזבר הסוכנות היהודית באותה עת; ולמשה קול, מתנועת הנוער הציוני, שהיה פעיל בעליית הנוער ויזם באותה עת הקמת כפרי נוער לפליטי השואה. האזור היה רחוק ממרכז העיר ולא מיושב בתקופה זו. החווה נחנכה בינואר 1950. בתחילת דרכה התבססה החווה על עבודה חקלאית, אך לאחר זמן קצר הוקמו בה סדנאות אומנות, תפירה, נגרות ואף מגמה לשענות, בעוד החקלאות נזנחה. חלק מהמורים ומהמדריכים התגוררו בחווה, יחד עם התלמידים.
במהלך שנות קיומה קלטה הפנימייה, בנוסף לעולים, גם ילדים משכונות מצוקה ומעיירות פיתוח, ושילבה אותם בלימודים בבית הספר יחד עם תלמידים מירושלים. החווה הייתה חלוצה בקליטת עולי איראן, שנמלטו מהמהפכה האיראנית ב-1979, וקליטת עולי ברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
בריכת השחייה שבכפר, שהייתה מהראשונות בירושלים, משמשת את הפועל ירושלים, המפעיל בה מרכז מצוינות בספורט ובריכה ראשית לאימונים ולתחרויות.

שיוך פוליטי

הקמת החווה הייתה במסגרת מפעל כפרי הנוער "יסודות" של הנוער הציוני, תנועת הנוער של המפלגה הפרוגרסיבית (שהפכה ב-1965 לתנועת ליברלים עצמאיים). שנים שימש בית התרבות של החווה כבית התרבות של הליברלים העצמאיים בירושלים. כיום (2010) כבר לא ניכר בחווה כל שיוך או זיקה למפלגה פוליטית, אך נותרה מחויבות לעקרונות של פלורליזם ושוויון.
משאיות פארגו

משאיות פארגו (באנגלית: Fargo Trucks) היה מותג משאיות  וטנדרים שיוצר במקור בארצות הברית בשנת 1913 על ידי Fargo Motor Car Company. 
דגמי "משאיות פארגו" יוצרו במספר ארצות, בגרסאות רבות, עד שנת 1978.

היסטוריה

בשנת 1922, השם "משאיות פארגו" הוחלף מחדש לקו משאיות שיוצרו על ידי קבוצת קרייזלר לאחר שהשלימו את רכישת את "פארגו מוטורס" בשנת 1928.
מאוחר יותר, קרייזלר קלטה את דודג' והחלה לייצר את קו המשאיות שלה.  מכאן ואילך, משאיות פארגו היו כמעט זהות לדגמי דודג'. 
הצאצא המודרני של "חטיבת המשאיות" של קרייזלר ידוע כיום בשם "משאיות ראם" . 
מכירות משאיות פארגו בארצות הברית הופסקו בשנות השלושים של המאה העשרים, אך בקנדה שימש השם "פארגו" עד 1972.
מיוצרות בדטרויט במתקן Lynch Road Assembly , הוצעו גם משאיות דודג' תחת שמות פארגו (או דה סוטו) ברוב ארצות אמריקה הלטינית, ואילו באירופה ובאסיה הם נבנו בעיקר במפעל Chrysler's Kew (UK) plant של קרייזלר (בריטניה) ונמכרו תחת שמות של תג "Fargo" או "DeSoto". 
בארגנטינה נעשה שימוש במוצרי פארגו למשאית דיזל בין השנים 1961–1967 (D-100, D-400, DP-400). 
באוסטרליה שווקו דגמי דודג 'אמריקאים וגם בריטיים, יחד עם יחידות שהורכבו במקום, על ידי "קרייזלר אוסטרליה" עם מותגי דודג', פארגו או דה סוטו .
בנוסף, משאיות כבדות תוצרת ספרד נבנו על ידי חברת הבת קרייזלר הספרדית, כולל משאית 38 טון, שנמכרו בבריטניה כסדרת "דודג 300", יוצאו למספר מדינות כרכבי "פארגו". 
השימוש בסימן המסחרי של פארגו הגיע לסיומו בארצות הברית כשדודג' פרש מעסקי המשאיות הכבדות האמריקאיות בשנת 1976, ובשנת 1978, כאשר "קרייזלר אירופה" נמכרה לקבוצת PSA. 
המותג פארגו היה קיים בטורקיה במשך שנים ארוכות ועד למאה ה-21, מכיוון שמשאיות קלות וכבדות של "פארגו" ו"דה סוטו" היו מיוצרות על ידי היצרן הטורקי "Askam" , ללא קשר טכני או עסקי עם קרייזלר בשנים האחרונות.

שלדות "פארגו" באגד

בשנות ה-40 של המאה ה-20 שלדות של "משאיות פארגו" הורכבו בירדן על גוף אוטובוסים שנרכשו על ידי אגד, ולאחר קום המדינה היו בשירות צה"ל.
התאחדות הכדורגל הארגנטינאית

היסטוריה

ההתאחדות הוקמה ב-21 בפברואר 1893 והיא הצטרפה לארגון פיפ"א בשנת 1912. ב-1916 ייסדה יחד עם התאחדויות הכדורגל של אורוגוואי, ברזיל וצ'ילה את הקונפדרציה הדרום אמריקאית - CONMEBOL. 
המשחק הרשמי הראשון של הנבחרת התקיים ב-16 במאי 1901 במונטווידאו מול המארחת אורוגוואי שהסתיים בניצחונה של ארגנטינה 2:3. משחק זה היה למשחק הבינלאומי הראשון שנערך מחוץ לאי הבריטי. 
בשנת 1931 נוסדה ליגת העל הארגנטינאית ובמהלך השנים עברה שינויים רבים במתכונתה עד למתכונת הנוכחית.
מקצוע

מקצוע או פְּרוֹפֶסְיָה הוא תחום פעילות שאדם מתמחה בו ועוסק בו לפרנסתו. גישה מצמצמת מבדילה בין מקצוע/פרופסיה לבין עיסוק, כאשר מקצוע דורש הכשרה מקצועית נרחבת, ועיסוק הוא פעילות של אדם לפרנסתו, גם כזו שאינה דורשת הכשרה מקצועית.
מקצועות מוגדרים היטב החלו להיווצר עם המעבר מציד ולקט לחקלאות. בחברות של ציידים לקטים, מוגדר תפקידו של כל אדם על פי מינו וגילו, ובדרך כלל יודע כל אדם לבצע מגוון של תפקידים. עם התפתחות החקלאות, החלה התמקצעות בתחומים מסוימים, שהלכה וגברה עם הזמן. החקלאות אפשרה למספר קטן יותר של אנשים בכל קהילה לעסוק בייצור מזון, וכן אפשרה יצירת מאגרי מזון שנשמרים לאורך זמן. בתנאים כאלה, התפנו בני אדם לפתח מקצועות שאינם מייצרים מזון באופן ישיר. ככל שהחברה מתקדמת יותר, כך גדל בה שיעור ההתמקצעות. הדחיפה הגדולה ביותר להתמקצעות התרחשה בתהליך העיור.
מקצוע שנלמד באורח פורמלי במערכת החינוך או באקדמיה מכונה דיסציפלינה.
שכרו של עובד שיש לו מקצוע (במשמעות המצומצמת של המושג) גדול במידה ניכרת מזה של אדם שאין לו מקצוע. הבדל נוסף ברמות השכר במקצועות השונים נקבע לפי שיקולי היצע וביקוש בשוק העבודה.

הכשרה מקצועית

הכשרה מקצועית, כלומר לימודים המובילים לרכישת מקצוע, נעשית במגוון רחב של בתי ספר: אוניברסיטאות, מכללות, בתי ספר להנדסאים, מוסדות להכשרה מקצועית, וכן בדרך של חניכות - הצטרפות לבעל מקצוע מנוסה ולימוד המקצוע ממנו תוך כדי עבודה.
לעיסוק במקצועות מסוימים נדרש, בנוסף להכשרה מקצועית נאותה, גם רישיון לעסוק בהם, ולעיתים נדרשת גם תקופת התמחות כתנאי לקבלת הרישיון.

הדינמיקה של מגוון המקצועות

מגוון המקצועות האפשריים משתנה במהלך הזמן, בעיקר כתוצאה משינויים טכנולוגיים וחברתיים. התפתחות הטכנולוגיה מביאה ליצירת מקצועות חדשים, של בעלי מקצוע המפעילים ומתחזקים את המכשירים החדשים, ובאותה מידה הופכת מקצועות אחרים למיותרים. המצאת המטוס, למשל, יצרה שלל מקצועות הקשורים בו, אך בהדרגה צמצמה את הצורך במקצועות הקשורים בהפעלתן של אוניות נוסעים, שרבות מהן הפכו למיותרות.
עלייה ברמת החיים מביאה לצמצום הביקוש למקצועות האופייניים לרמת חיים נמוכה, ולעליית הביקוש למקצועות שצריכת שירותיהם מתאפשרת ברמת חיים גבוהה. דוגמה לכך היא מקצועו של הסנדלר, העוסק בתיקון נעליים שהתבלו. אדם החי ברמת חיים גבוהה יעדיף לרכוש נעליים חדשות, במקום למסור את נעליו הבלויות לתיקון.
דעיכתו של מקצוע מחייבת את העוסקים בו לעבור הסבה מקצועית על מנת להמשיך ולהתפרנס.
מקצועות קיימים משתנים אף הם במהלך השנים. המקצוע מתכנת, למשל, קיים מראשית ימי המחשב, אך שפות התכנות והמתדולוגיות עברו שינויים רבים במהלך עשרות שנות קיומו של המקצוע. מקצועות המתפתחים ומשתנים במהירות מחייבים את העוסקים בהם להקדיש זמן ניכר להשתלמות, לשם שמירה על הרמה המקצועית שלהם.

התאגדות מקצועית

בעלי מקצוע משותף מתאגדים פעמים רבות לשם הגנה על אינטרסים משותפים של כל העוסקים במקצוע. בימי הביניים נקראה התאגדות כזו בשם גילדה. במקצועות חופשיים מסוימים מתקיים רעיון הגילדה עד ימינו. דוגמה לכך היא מקצוע עריכת דין, שהגילדה שלו, לשכת עורכי הדין, עוסקת ברישוי העוסקים בתחום זה, בהסדרת היחסים בין עורכי הדין, בקביעת תעריפי מינימום וכדומה. בישראל, מעוגן מעמדה של גילדה זו בחוק לשכת עורכי הדין.
עם מטרותיה של הגילדה נמנית גם שמירה על כבוד המקצוע - בעל מקצוע שפגע מאוד בכבוד המקצוע, למשל מעל באמון הלקוח, עלול לאבד את רישיונו לעסוק במקצוע.
מות אדוניס

הרקע המיתולוגי

אדוניס הוא דמות מסיפורי האהבה של המיתולוגיה היוונית והרומית ובעיקר בהקשר של הרפתקאותיו המשותפות עם ונוס אלת האהבה והיופי. 
על פי הסיפור המיתולוגי היה אדוניס בן אדם ולא בן אלים אך למרות זאת נחשב כאל האחראי על הפריון החקלאי. אדוניס מתקשר לעולמם של אנשי הטבע והציידים והוא מגלם בדמותו את היופי והעלומים הגבריים. על פי המיתולוגיה גידלה האלה ונוס את אדוניס כאם והוא הפך למאהב שלה. באחת מגיחות הציד שלו נפצע אדוניס פציעה קשה בירכו על ידי חזיר בר ומת מפצעיו בידיה של ונוס. ונוס יצקה את נקטר האלים על הדם הניגר וממנו צמחו פרחי הכלנית האדומים. ונוס התחננה על חיי אהובה אצל יופיטר והוא התיר לאדוניס לבלות מחצית השנה עם ונוס ואת המחצית השנייה בשאול.
מותו ותחייתו של אדוניס מרמזים על חילופי עונות השנה בטבע.

ההיבט המיסטי

בציור הושפע רובנס עמוקות מן המיסטיקה הנוצרית אשר דנה בסיפור צליבתו של ישו, קינת הנשים עליו ותחייתו מחדש.
בהשפעת המקורות הנוצריים הקלאסיים ונוס מופיעה כאם ומאהבת אשר מבכה את מות בנה שהיה גם מאהבה. שלוש הגרציות מסמלות את אלות החן והחסד. ההקשר המיסטי בא לידי ביטוי בדמו של אדוניס המחלחל לאדמה והופך לפרח, וגורלו שהומתק לבקשתה של ונוס על ידי אבי האלים.
צבעי הבדים העוטים את הדמויות נושאים גם הם בתוכם משמעויות נסתרות: האדום מסמל את המלכות, הכחול מסמל את השמימי והנשגב, והלבן מרמז על הטוהר וצבע התכריכים של המת.
בניגוד לתיאורים הקלאסים מן המיתולוגיה שבהם בני האדם קמלים ומתכערים ולעומתם האלים נותרים צעירים ויפים לנצח, הרי שכאן מופיעה ונוס האבלה, האלה בת האלמוות המתוארת כמי שיופיה אבד לה ונתכערה, ולעומתה בן התמותה המת נותר צעיר ויפה.

היצירה האומנותית

רובנס יוצר בציור קומפוזיציה מורכבת של משולשים הכוללת את רגלו של אדוניס, שלוש הגרציות, והמשולש שנוצר בין אדוניס וונוס הרוכנת מעליו. הקומפוזיציה גורמת לריכוז מבטו של הצופה לעבר מפשעתו המדממת של אדוניס ומרמזת למוטיב הסירוס המובלע בה. 
בניגוד לסיפור המיתולוגי המקורי אשר בו מתוארת פציעתו של אדוניס בירכו, מעדיף כאן רובנס לערוך שינוי קטן המרמז לעובדה כי יש הרואים בחזיר הבר שתקף את אדוניס את התגלמותו של האל מארס שהיה אחד ממאהביה של ונוס ואשר בקנאתו גרם לסירוסו של אדוניס. יש המציעים את ההקבלה שבין הסירוס לבין לבין פעולת הקציר האופיינית לאדוניס שהיה אל הפריון החקלאי.
הכלבים הם היחידים בציור אשר אינם מפגינים רגשות צער. בניגוד לוונוס והגרציות, הכלבים מסמלים את הטבע במובנו הרחב ביותר ובעיקר אדישות הנצח שלו לרגשות החיים המוות והאהבה, שאינם משפיעים על מסלולו, לעומת סבלם של האוהבים והחיים.
לאון ביילי

קריירת מועדונים

ביילי התחיל את הקריירה שלו באקדמיה של פיניקס אולסטארס תחת השגחתו של אביו המאמץ, קרייג באטלר. בשנת 2011 אביו חיפש באירופה קבוצה לבנו הביולוגי, קייל, וללאון ביילי. הם נדדו במדינות כמו אוסטריה, גרמניה והולנד עד שעצרו בבלגיה, בקבוצת גנק שם ביילי נבחן בתחילת שנת 2012. גנק התרשמה מיכולותיו, אבל בגלל תקנון השחקנים הצעירים המחמיר של פיפא, הם לא יכלו להציע לו חוזה בגיל כזה צעיר. משום כך, גנק החתימה את ביילי בהסכם טיוטה כשהיה רק בן 15, דבר שמותר בבלגיה. ביילי עבר לגור בבית קרוב לגנק. אביו עזב למקסיקו, כדי לעבור באופן רשמי לבלגיה, הוא נעדר במשך ארבעה חודשים, שלפי דבריו אמר שבכלל נחטף. במשך ארבעת החודשים האלה המועדון טיפח את הילדים הצעירים, שבאותה תקופה היו חסרי הורים. כאשר באטלר חזר לגנק, הם כבר היו צריכים לסגת מהעסקה הזו, מה שגרם לו לפנות לקבוצה בלגית אחרת, סטנדרד ליאז', אך העברתו של ביילי לקבוצה לא אושרה משום שלבאטלר לא הייתה אשרת עבודה. כתוצאה מכך, הם לא יכלו להשאר בבלגיה והם חזרו לג'מייקה, אך לעיתים שבו לאירופה, כשבאטלר מציע את שחקניו לקבוצות אירופאיות. עם אייאקס הוא הגיע לחוזה מילולי באוקטובר 2013, אך שוב ההעברה לא התממשה. חוקי פיפא לא איפשרו לשחקן מתחת לגיל 18 לחתום בחוזה מקצועי בעבור קבוצת כדורגל. בתחילת שנת 2015 ביילי מצא את עצמו חותם בקבוצת א.ס. טרנצ'ין הסלובקית.
ביילי הצטרף בסופו של דבר לגנק בשנת 2015 כאשר הפך לבן 18. את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלגית ערך ב-21 באוגוסט 2015 בהפסד החוץ 1–3 לסיינט טרוידן כאשר עלה מהספסל בדקה ה-62. את שערו הראשון כבש שלושה חודשים מאוחר יותר נגד לוון. בסוף עונת 2015/16 הוא זכה בתואר "השחקן הצעיר המצטיין של העונה".
בחלון העברות של עונת 2016/17 חתם ביילי בשורות באייר לברקוזן מהבונדסליגה בעבור 20 מיליון אירו, לאחר שהיה מחוזר על ידי מנצ'סטר יונייטד וצ'לסי.
סופר שלומפר

ביוגרפיה בדיונית

סופר שלומפר החל כניסוי של חייזרית ירוקה ממרכז החלל בשם "בריין-סטורם" ליצור את הנוטר הגלקטי, סופר-גיבור שיגן על היקום כולו. הניסוי משתבש והיא מחליטה לזרוק את שלומפי התינוק יחד עם פחי אשפה למערה סודית באזור ים המלח. כוח של חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל, שנשלח לאזור לבצע ניסוי בחומר נפץ חדש, חושף את הכניסה למערה. אחד החיילים, יוסי שוורץ, מוצא את שלומפי ושומר עליו בזמן שהצבא דן בעתידו. כאשר צמרת הפיקוד הצבאית מגלה שלסופר שלומפר יש כוחות על (חסינות, חוזק, יכולת תעופה) היא מחליטה לגייס אותו ולבצע בו ניסויים על מנת ללמוד איך קיבל את כוחותיו וליצור סופר-חיילים. שוורץ מציל אותו מגורל זה ומוסר אותו לאימוץ ל"כוח המגן", סופר-גיבור ישראלי שיצא לגמלאות. בפרידה משוורץ שלומפי לוקח את כובע הגרב הצבאי שלו אליו נקשר רגשית.
כעבור מספר שנים סופר שלומפר מחליט לפתוח בקריירה עצמאית של סופר-גיבור. אביו המאמץ קורא לו "סופר שלומפר" בעקבות התלבושת המצחיקה שאימץ שלומפי לעצמו: כובע הגרב שמסתיר את פניו, תלבושת ורודה ותחתונים עם לבבות עליהם. סופר שלומפר מקים בסיס סודי מתחת לבניין מגורים ("בית משותף") ויוצר קשר עם שני נערים צעירים הגרים שם. ארגון סמא"ש (סופר-גיבורים מאוחדים מארצות שונות) שם לב לעלילות הגבורה שלו ומחליט לגייס אותו לארגון כסופר-גיבור של ישראל. מאדאם ויקטואר, הסופר-גיבורה של צרפת, מבשרת לו אישית על ההזמנה והם מתאהבים. בעקבות ההזמנה (והנזק שגרם כאשר קפץ בשמחה) סופר-שלומפר עוזב את הבסיס הישן שלו. למרות מראהו המגוחך, חסר השרירים והיותו נמוך מאוד, סופר שלומפר נחשב לאחד הגיבורים החזקים והחכמים ביותר בסמא"ש, בין השאר מפני שאין לו דעות קדומות המבוססות על קומיקסי גיבורי-העל האמריקאים הטיפוסיים.
מספר שנים אחר כך, סופר שלומפר כמעט מת ביום הולדתו, וניצל על ידי בריין-סטורם ממרכז החלל. הם למדים שסופר שלומפר כמעט מת מאחר שבריין-סטורם ניסתה ליצור עוד נוטר גלקטי, אך הניסוי שוב נכשל: היא יצרה נבל-על מרושע ואלים שהשמיד את רוב המעבדה. סופר שלומפר והסופר-רשע נלחמים ובסוף הקרב סופר שלומפר מנצח ומקבל את הכוחות המלאים של הנוטר הגלקטי. הוא מחליט עתה לא להגן רק על ישראל וכדור הארץ, אלא גם על כל היקום. חלק מתפקידיו כוללים שליחויות דיפלומטיות לכוכבים שונים ומשונים ברחבי היקום, אותם הוא מציל, חוקר או מונע מלחמה בהם. אויבו המושבע הוא דארקלון, אותו סופר שלומפר עוצר פעם אחר פעם. לפי הסיפור "שובו של סופר שלומפר", דארקלון הוא התהוות של האנרגיה שנותרה מרשע-העל לאחר שסופר שלומפר ניצח אותו (בפעם השנייה) באותו הסיפור.
רנה פלמינג

שנות ילדותה ולימודיה

היא נולדה באינדיאנה, פנסילבניה וגדלה ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק. שני הוריה הם מורים לפיתוח קול.
רנה פלמינג רכשה את השכלתה המוזיקלית בבית ספר קריין למוזיקה של אוניברסיטת ניו יורק בפוטסדם. בתקופת לימודיה שם התחילה לשיר עם שלישיית ג'אז בבאר ליד הקמפוס. סקסופוניסט הג'אז אילינוי ג'אקט הזמין אותה למסע הופעות עם תזמורתו, אבל היא בחרה להמשיך בלימודי התואר בבית הספר איסטמן למוזיקה של אוניברסיטת רוצ'סטר - בכיתה של ג'ן דה גאטאני ובג'וליארד אצל בוורלי פק.

הקריירה המוזיקלית

פריצת הדרך הראשונה החשובה של פלמינג הגיעה בשנת 1988, כששרה בתפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו בגראנד אופרה ביוסטון, טקסס. בשנת 1989 הופיעה לראשונה באופרה של ניו יורק ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. בשנת 1991 הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה. בשנת 1991 גם שרה בפעם הראשונה את "מאנון" באופרה בסטיליה בפריז וקיבלה ביקורות מזהירות.
בנעוריה, נהנתה פלמינג ממוזיקה פופולרית והעריצה את כשרונם של ג'וני מיטשל ואחרים. נוסף לרפרטואר האופראי הסטנדרטי שלה, היא מבצעת מוזיקה חדישה, שירים ממחזות ברודוויי ושאר סוגות פופולריות.
פלמינג שרה בהצגת הבכורה העולמית של "רוחות ורסאי" מאת ג'ון קוריליאנו במטרופוליטן אופרה, השתתפה עם האופרה הלירית של שיקגו בהצגות הראשונות של "סוזנה" מאת פלויד, והופיעה בתפקיד בלאנש בביצוע הבכורה העולמי של "חשמלית ושמה תשוקה" מאת אנדרה פרווין, על פי המחזה של טנסי ויליאמס, עם האופרה של סן פרנסיסקו.
מהמט עלי פאשא

ביוגרפיה

עלי פאשא נולד במגדבורג שבפרוסיה בשם לודוויג קארל פרידריך דטרואה (Ludwig Karl Friedrich Detroit או Detroy), עזב את ביתו בגיל צעיר, נסע לשטחי האימפריה העות'מאנית, התאסלם ונשלח ללימודים באקדמיה הצבאית. הוא קיבל מינוי לצבא העות'מאני וב-1853 השתתף במלחמת קרים. ב-1865 קודם עלי פאשא לדרגת בריגדיר גנרל וזכה לתואר פאשא. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית פיקד על הכוחות העות'מאניים בגזרת בולגריה, והוחלף על ידי סולימאן חוסני פאשא. 
בהמשך, מונה מהמט עלי פאשא לאחד משלושת נציגי האימפריה העות'מאנית לקונגרס ברלין. לאחר מכן נשלח לפקד על הכוחות באזור אלבניה של ימינו, שם ב-7 בספטמבר 1878 בעיר דאקוביצה, נרצח בלינץ' שביצעו מתקוממים. 
מהמט עלי הוא הסבא רבא של המשורר והמחזאי הטורקי הנודע נאזים היקמט.
בארי קופר (מוזיקולוג)

חייו

קופר נולד בווסטקליף-און-סי (Westcliff-on-Sea), פרבר של סאות'אנד-און-סי שבאסקס ולמד נגינה על פסנתר והלחנה בנעוריו. הוא קיבל מלגה לבית הספר גורדונסטון ומאוחר יותר ליוניברסיטי קולג', אוקספורד. בשנת 1973 הוא סיים ללמוד לתואר MA וכבר בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור. בין יצירותיו המוזיקליות ניתן למנות את האורטוריה "ההתעלות" (The Ascension).
קופר ידוע בגלל ספריו על בטהובן וגילויו על הסימפוניה העשירית שלו. הוא למד בהרחבה ובשקידות את רשימותיו של בטהובן וכתב ספר בשם- Beethoven and the Creative Process. הוא איחד את הסקיצות של בטהובן ליצירה שלמה אחת. הסימפוניה התאורטית בגרסתה הראשונה הוצגה בשנת 1988 על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, בניצוחו של ולטר ולר. הסימפוניה בגרסתה השנייה הוצגה על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון, בניצוחו של וין מוריס.
בין השנים 1974–1990 קופר לימד באברדין וכיום הוא מלמד באוניברסיטת מנצ'סטר.
אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו

ביוגרפיה

אנסטסיה נולדה בצטיניה, מונטנגרו ב-4 בינואר 1868, לניקולא הראשון, מלך מונטנגרו ולמילנה ווקוטיץ', בתם של פטר ווקוטיץ' וילנה ווקוטיץ'. בילדותה נשלחה אנסטסיה יחד עם אחיותיה מיליצה, מריה ואלנה לרוסיה לצורך חינוכם, וב-28 באוגוסט 1889, התחתנה אנסטסיה במתחם הארמונות והגנים בפטרהוף, עם גאורג, דוכס לוכטנברג, ממנו נולדו לה שני ילדים. לפני הגירוש בסנט פטרבורג ב -15 בנובמבר 1906. בשנת 1906 התגרשו השניים, בין השאר בשל השפעתו של רספוטין על אנסטסיה.
ב-29 באפריל 1907 התחתנה אנסטסיה עם ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שאחיו פיוטר היה נשוי לאחותה מיליצה, נסיכת מונטנגרו, ושני הזוגות ביחד היו בעלי השפעה חברתית רבה בחצר הקיסרית הרוסית, ואף היו מידידיו של רספוטין. בשנת 1909 הסתכסכו מיליצה ואנסטסיה עם רספוטין, ומאז הפכו לאויביו והיו מגדולי רודפיו.
בעלה של אנסטסיה, הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ', היה מפקד הצבא הרוסי בשנה הראשונה של מלחמת העולם הראשונה, וביצע מסעות בחזית האוסטרו-גרמנית ובקווקז. ב-21 באוגוסט 1915 פיטרו הצאר ניקולאי השני מתפקידו, ולקח את הפיקוד העליון על הצבא לידיו.
לאחר המהפכה הרוסית נעצר בעלה ניקולאי על ידי הבולשביקים והושם במעצר ליד סבסטופול, אולם במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה, והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזבו ניקולאי ואנסטסיה את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו. בתחילה הם התגוררו באיטליה לצד אחותה אלנה, נסיכת מונטנגרו ובעלה ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, אולם בהמשך אנסטסיה וניקולאי עברו להתגורר יחד עם גיסה פיוטר בצרפת, שם מת ניקולאי באחוזת המשפחה באנטיב בשנת 1929, ואילו אנסטסיה מתה ב-15 בנובמבר 1935.
הדוכסית הגדולה אנסטסיה ובעלה מתו בגלות ונקברו במקור בכנסיית סנט ארכאנגל מישל בקאן, צרפת. בקשות להעביר את שרידיהם באו מניקולאי רומנוב, נסיך רוסיה, (מת ב-2014) ומדמיטרי רומנוביץ', נסיך רוסיה (מת ב-2016), ובעקבות כך שרידיהם נקברו מחדש במאי 2015 במוסקבה, בבית הקברות הצבאי של ברטסקי.
מפרץ אדי

גילוי המפרץ

המפרץ מופה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (Falkland Islands Dependencies Survey), וצולם מהאוויר על ידי משלחת רון לחקר אנטארקטיקה (Ronne Antarctic Research Expedition) בשנת 1947.

מקור השם

שמו של המפרץ ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
המפרץ נקרא על שם ר. ג'י. אדי (R.J. Adie), גאולוג דרום אפריקאי שעבד בסקר חסות איי פוקלנד בין השנים 1949–1947.

לקריאה נוספת

• Tony Soper, A guide to the wildlife
• I. L. MILLAR, R. J. PANKHURST & C. M. FANNING, Basement chronology of the Antarctic Peninsula: recurrent magmatism and anatexis in the Palaeozoic Gondwana Margin, Journal of the Geological Society, London, Vol. 159, 2002, pp. 145–157
• Daniel McGrath, Konrad Steffen, Paul R. Holland, Ted Scambos, Harihar Rajaram, Waleed Abdalati, Eric Rignot, The structure and effect of suture zones in the Larsen C Ice Shelf, Antarctica, 12 February 2014, https://doi.org/10.1002/2013JF002935
• R. L. Oliver, P. R. James, J. B. Jago, editors Antarctic Earth Science, P 370
• International Symposium on Antarctic Earth, Geological Evolution of Antarctica, P 372