רקמת חיבור

מרכיבים

רקמת החיבור בנויה משני מרכיבים עיקריים: תאים ומטריצה חוץ-תאית. התכונות הפיזיומכניות של הרקמה נקבעות לפי תכולת המטריצה החוץ-תאית, אך זו מוכתבת על ידי התאים, שהם אחוז קטן מנפח הרקמה, באמצעות החלבונים שהם מייצרים ואשר מועברים למטריצה. על אף כל זאת, רקמת השומן מורכבת מתאים בלבד, ללא מטריצה, שכן חומר התשמורת ברקמה זו הוא תוך-תאי.

תכולת המטריצה החוץ-תאית

רקמות החיבור נבדלות בתכולת המטריצה החוץ-תאית, כאשר בכל רקמה התכולה שונה ומשפיעה על תכונותיה. המטריצה החוץ-תאית מכילה סיבים חלבוניים, חומר יסוד (ground substance) אמורפי ונוזל בין-תאי. הסיבים החלבוניים מתחלקים לסיבי קולגן אורכיים, סיבים רשתיים (רטיקולריים) וסיבים אלסטיים. סיבי הקולגן מעניקים חוזק וסיבי האלסטין מעניקים אלסטיות וכושר מתיחה לרקמה. חומר היסוד הוא חומר בעל מבנה לא מוגדר המופרש מהתאים ומתקשר עם הסיבים החלבוניים. הנוזל הבין-תאי קובע את מידת הגמישות של הרקמה.

סיבים חלבוניים

קולגן הוא המרכיב העיקרי מבחינת תכולת המטריצה. הוא נוצר בעיקר בתאים פיברובלסטיים, אך גם באוסטאובלסטים, כונדרובלסטים, אודונטובלסטים, תאי אנדותל, תאי שריר חלק, תאי אפיתל, תאים רטיקולריים ותאי שוואן. הקולגן מופרש מהתא למטריצה כטרופוקולגן, מולקולה הבנויה כסליל משולש, ושם שרשראות הטרופוקולגן מסתדרות בחפיפה ליצירת סיבון (פיברילה). אלה מתארגנים ליצירת סיב שמתארגנים אף הם ליצירת צרור. הקולגן הוא מולקולה בסיסית, ומשום כך הוא נצמד לפרוטאוגליקנים החומציים בשל הסולפט. ישנם 29 סוגי קולגן, כאשר הנפוצים בהם הם החמישה הממוספרים מ-I עד V. 
הסיבים הרשתיים הם סיבי קולגן מסוג III המתארגנים במבנה של רשת תחוחה, במקום במבנה של סליל משולש, ומעניקים תמיכה מרחבית. סיבים אלה דקים מאוד, ואינם נראים בצביעת המטוקסילין-אאוזין, אלא לאחר אימפרגנציה עם מלחי כסף, אז הם נצבעים בשחור. הם גם נצבעים בצביעת Periodic Acid Schiff בצורה חיובית בשל הסוכרים שיש בהם. סיבים אלה נפוצים בשכבה הבסיסית של האפיתל, ברקמת חיבור עוברית, בטחול ובאיברים לימפטיים אחרים, במח העצם, בשריר חלק, ברחם, בכבד, בכליות, בבלוטות אנדוקריניות מסוימות ובאנדונויריום.
הסיבים האלסטיים בנויים מחלבונים שאינם קולגניים, בעיקר אלסטין, מולקולה בעלת כושר התכווצות ומתיחה. הם נוצרים ממיקרופיברילות היוצרות ביניהן קשרי מצליבים, אשר מאפשרים להן להיות במצב מתוח ובמצב מכווץ. סיבים אלה מיוצרים על ידי פיברובלסטים ותאי שריר חלק, ונמצאים ברקמות אלסטיות כמו דפנות עורקים, סחוס אלסטי, רצועות אלסטיות, עור, מכסה הגרון ורקמת חיבור רפה. האלסטין מעניק צבע צהוב לרקמה, אך כדי לראותו במיקרוסקופ משתמשים בצביעת אורצאין.

חומר יסוד

חומר היסוד נבדל מהסיבים בכך שהוא לא מתארגן במבנה גאומטרי מאופיין, אף כי הרכבו ידוע, ולכן הוא מתואר כאמורפי. הוא מורכב מגליקופרוטאינים ופרוטאוגליקנים.
הגליקופרוטאינים משמשים חוליות קישור של התאים אל המטריצה באמצעות קישור לחלבון מסוג אינטגרין. אלה מעין מולקולות דבק המחזיקות את התאים צמודים לרקמה. החלבונים במולקולות אלו דומים במקצת, ועיקר השוני ביניהם הוא בסוכר. דוגמאות לגליקופרוטאינים כאלה הן: פיברונקטין, הנמצא ברקמות המכילות פיברובלסטים, למינין, הנמצא בשכבה הבסיסית (למינה בזלית), וכונדרונקטין הנמצא בסחוסים. 
הפרוטאוגליקנים מורכבים בעיקר מסוכרים וממעט חלבון. הסוכרים, שנוצרים משתי קבוצות האופייניות לרקמה, חומצה גלוקורונית (הקסורוני) וסוכר אמיני (הקסוזאמיני), יוצרים שרשראות ישרות הנקראות גליקוזאמינוגליקנים אשר מתחברות לשלד חלבוני שנקרא חלבון ליבה. הגליקוזאמינוגליקנים קשורים ברובם לקבוצות סולפט, דבר שמגביר את החומציות שלהם ומאפשר להם לאגור מים אשר מקנים לרקמה אלסטיות. יחד, הפרוטאוגליקנים נקשרים לשלד נוסף, חומצה היאלורונית, בעזרת חלבוני קשירה, ויוצרים כך קומפלקסים גדולים הנקראים אגרקאן. סוגי הפרוטאוגליקנים נבדלים זה מזה בהרכב הגליקוזאמינוגליקנים. דוגמאות לגליקוזאמינוגליקנים הן: דרמטאן סולפט, המצוי בעיקר בעור, בגידים ובסחוס הפיברוטי, כונדרויטין סולפט, הנמצא בסחוס ההיאליני והאלסטי, קרטאן סולפט, הנמצא בעיקר בסחוס, והפארין, המשמש נגד קרישה. החומצה ההיאלורונית אופיינית לסחוס, לנוזל סינוביאלי ולגוף הזגוגי.

תפקידים

רקמת החיבור מעניקה תמיכה ויציבות מכנית לגוף. היא שומרת על צורתם של איברים ומערכות. רקמות הסחוס והעצם, וכן גידים ורצועות, נותנות את התמיכה השלדית לשרירים ולכל הגוף. רקמות חיבור מסוג אחר מרכיבות את הקופסיות (קפסולות) של איברים כמו הכליות, הטחול וקשריות לימפה. בנוסף, כשמה, רקמת החיבור מחברת וקושרת בין רקמות ואיברים אחרים. היא גם מגדירה לתאים בסביבתה את קוטביותם, על ידי העברת אותות. 
דרך רקמת החיבור עוברים נימים, ולכן היא משמשת להזנת רקמות שבהן אין כלי דם באמצעות פעפוע ולסילוק עודפי תוצרי המטבוליזם חזרה אל הדם. הימצאות כלי הדם ברקמה גם נותנת בסיס להתחדשות הרקמות. רקמת השומן היא רקמת חיבור המשמשת לאגירת אנרגיה ובידוד תרמי.
רקמת החיבור כוללת גם את רכיבי מערכת הדם, לרבות מערכת החיסון, ומשמשת להגנה על הגוף. בנוסף, הפיברובלסטים ברקמת החיבור מתחלקים כתוצאה מפגיעה מכנית באיברים ויוצרים רקמה צלקתית פיברוטית.

רקמת חיבור יסודית

קיימים שני סוגים של רקמת חיבור יסודית (connective tissue proper), כאשר כל אחד מהם בנוי מאותם מרכיבים, אך בהרכב שונה.
רקמת חיבור רפה (נקראת גם רקמת חיבור רופפת או תחוחה) היא רקמת החיבור הנפוצה ביותר. היא נמצאת בשכבת הרירית המיוחדת של מערכת העיכול ודרכי הנשימה, בקרומים הנסיוביים של חללי הצפק, האדר ומסב הלב, בחללים בין סיבי שריר, סביב כלי דם ולימפה ובעור (דרמיס). לרקמות אלה היא מעניקה תמיכה והזנה. היא מכילה פיברובלסטים, אשר מכתיבים את אופייה בייצור חלבוני הסיבים, ותאי דם לבנים (מקרופאגים, תאי פיטום, לימפוציטים ועוד), המספקים הגנה ראשונית מפני זיהומים על ידי זיהוי הפולשים ונטרולם. התאים והסיבים מסודרים ברקמה בצורה רופפת ומפוזרת. כמו כן, היא עשירה במים, דבר המקנה לה גמישות. דוגמה לרקמה כזו היא מתלה המעי.
רקמת חיבור צפופה מכילה מעט תאים, אך סיבי קולגן רבים. היא מחולקת לשתי קבוצות: רקמת חיבור צפופה סדירה (רגולרית) ולא סדירה (אי-רגולרית). רקמת החיבור הסדירה מכילה צברים צפופים של סיבים, במיוחד קולגן, המסודרים בכיוון מקבילי וברור, ואין בה תאים רבים. תפקידה לתת חוזק וגמישות. היא נמצאת בגידים, ברצועות, באלל (אפונוירוזה), בקרנית, בקרום הקשה ובגלימה הלבנה באשכים. רקמת החיבור הלא סדירה מכילה צברים של קולגן בכיוונים אקראיים. היא נמצאת בבסיס צינורות מערכת העיכול, בעור (דרמיס) וסביב שרירי השלד, בקופסיות המפרקים ובאיברים נמתחים אחרים. תפקידה למנוע מתיחה יתר על המידה ולספק דם ועצבוב לאיברים אלה.

מחלות רקמת חיבור

במחלות רבות הפוגעות ברקמת החיבור, קיימת פגיעה בחלבונים המרכיבים את הרקמה, קולגן ואלסטין. הפגיעה בחלבונים אלה גורמת לנזק בתמיכה המבנית שמעניקה הרקמה לגוף. חלק מן המחלות הן מחלות תורשתיות, חלקן נובעות מתזונה לא מאוזנת וחלקן הן מחלות חיסון עצמי, אשר פוגעות בין היתר ברקמת החיבור. עם המחלות התורשתיות ניתן למנות: פרכת, תסמונת אהלרס-דנלוס ותסמונת שטיקלר אשר קשורות בפגיעה בקולגן, וכן תסמונת מרפן, הקשורה בפגיעה בפיברילין. עם מחלות החיסון העצמי ניתן למנות: זאבת, דלקת מפרקים שיגרונית, סקלרודרמה ותסמונת סיוגרן. מחלת הצפדינה נגרמת כתוצאה מחסר בוויטמין C, אשר הכרחי לבניית קולגן תקין בגוף.