google/wiki40b huggingface dataset:
בנו גרינפלדר

בנו גרינפלדר (1883-1955) היה רופא ילדים ישראלי, הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים הדסה (1925-1952).

קורות חיים

גרינפלדר נולד בשאטס בוהמיה, בצ'כיה אשר הייתה חלק מאוסטרו-הונגריה. בשנת 1903 עם סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה על שם לאופולד במינכן, יצא לווינה ללמוד בבית המדרש לרבנים. חסר היה לו הידע הבסיסי וגרינפלדר נאלץ להפסיק את לימודיו.
בין השנים 1904–1911 למד רפואה באוניברסיטת וירצברג, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת וינה.
לאחר סיום לימודיו גרינפלדר התמחה 3 שנים ברפואת ילדים במחלקתו של הפרופ' פינקלשטיין.
בקיץ 1914, מספר שבועות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקר גרינפלדר בארץ-ישראל והיה מעורב בשלבים הראשונים לארגון תחנות לאמהות ולתינוקתיהן.
במלחמת העולם הראשונה היה רופא צבאי ושירת בחזית צרפת. בשנת 1916 גרינפלדר קיבל אות הצטיינות גבוה על טיפול בפצועים תחת אש.
בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר גרינפלדר לברלין והיה ממונה על בית החולים לילדים עזובים.
בשנת 1919 עלה לארץ-ישראל עם רעייתו טראוטה (לבית שייער) שהייתה פסנתרנית.
גרינפלדר עבד בהדסה, כרופא בכיר בתפקיד של ממונה על מחלקת הילדים.
בשנת 1925 נתמנה למנהל מחלקת הילדים בהדסה. במקביל היה עוזר מנהלי מחלקת הילדים בבתי החולים הדסה בתל אביב והדסה בצפת.
גרינפלדר קיבל תואר פרופסור חבר עם פתיחת בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית. היה הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית.
גרינפלדר פרסם כ-120 עבודות מחקר. גרינפלדר פרסם מספר ספרים ברפואת ילדים בשפות : בעברית, יידיש וערבית.
מתלמידותיו : ד"ר הלן סולובייצ'יק.
בשנת 1952 פרש גרינפלדר לגמלאות.
גרינפלדר נפטר ב-1955. הניח אישה טראוטה, פסנתרנית אשר הופיעה בקונצרטים לקהל הרחב, בעיקר למטרות צדקה ואת הילדים : ריטה, רלי ונח.

רפלקס גרינפלדר

גרינפלדר תיאר החזר הנושא את שמו.
סימן זה עוזר בקביעת דלקת באוזן התיכונה : הפעלת לחץ בזווית מרפס האחורית - לטרלית בגולגולת הילד גוררת הופעת רפלקס בבינסקי.
גרינפלדר פרסם את מסקנותיו בנושא "רפלקס גרינפלדר" במאמר רפואי : "על חזיון הבוהן הגדולה <GR .Z .PH> והרפלקס של גרינפלדר <G.R> בדלקת האוזן התיכונית ובליקויים בבקעת הגולגולת האחורית" תרפ"ג, תל אביב, מוציא לאור לא ידוע
פרשת הארדן-אוילנבורג

פרשת הַארְדֶן-אוֹיְלֶנְבורג (בגרמנית: Harden-Eulenburg-Affäre), או בקיצור פרשת אוילנבורג, הייתה פולמוס שהתנהל בין השנים 1907–1909 סביב סדרת משפטים צבאיים וחמישה משפטים אזרחיים שנערכו בעקבות האֲשמה בהתנהגות הומוסקסואלית, שאליהם נלוו משפטים בסוגיות לשון הרע, שבהם כיכבו חברים בכירים בקבינט של קיסר גרמניה וילהלם השני ופמלייתו.
הפרשה נסבה בבסיסה על ההאשמות שהטיח העיתונאי מקסימיליאן הַארְדֶן בדבר מעשים הומוסקסואליים שנעשו בין הנסיך פיליפ מאוילנבורג, מידידיו האישיים הקרובים ויועציו הנאמנים של הקיסר, וגנרל קוּנוֹ ממוֹלְטְקֶה. ההאשמות והאשמות-הנגד הלכו והתרבו, והובילו עד מהרה לטביעת המונח "החוג הליבנברגי" (Liebenberger Kreis) – על שם מקום מושבו של הנסיך פיליפ, לִיבֶּנְבֶּרְג – לציון חוג חבריו ההומוארוטי של הקיסר וילהלם השני.
הפרשה קיבלה פרסום רב, והיא נחשבת לאחת מהשערוריות הגדולות ביותר בזירת הפְּנים של הקיסרות הגרמנית. הפרשה הובילה לאחד מהדיונים הציבוריים הראשונים בגרמניה בסוגיית ההומוסקסואליות (בדומה למשפטו המפורסם של אוסקר ויילד בבריטניה).
סמל ניו המפשייר

סמל מדינת ניו המפשייר הוחלף מספר פעמים במהלך ההיסטוריה של המדינה (והמושבה שקדמה לה).

חותם מושבת ניו המפשייר

ב-1 ביולי 1774 התכנס לראשונה הקונגרס הפרובינציאלי באקסטר, וקבע כי אין להשתמש באף חותם "מלכותי".
בעת הכנת חוקת המדינה, הקונגרס תכנן את חותם המדינה שכלל דג ניצב, שמשני צדדיו אגודה של חמישה חצים ועץ אורן, ומסביב הכתובת "מושבת ניו המפשייר" והמוטו- VIS UNITA FORTUNA (מאוחדים וחזקים יותר).
המוטו מעולם לא הפך רשמי, אולם היה בשימוש עד שנת 1784. אין אף מסמך רשמי המתאר את הסמל, אולם נעשה בו שימוש במסמך מה-1 בספטמבר 1775. השימוש האחרון הידוע בסמל זה נעשה בעת חתימה על חוק של האספה הכללית של המדינה ב-5 ביולי 1775.

חותם מדינת ניו המפשייר

חותם המדינה נקבע רשמית בחוק מה-12 בספטמבר 1776, יומיים אחרי ההחלטה להפוך לאחת ממדינות ארצות הברית. חותם זה מבוסס על סמל המדינה (ראו לעיל) ומציג דג המסמל את ענף הדייג ועץ המסמל את יערות המדינה, שני הענפים עליהם מתבססת כלכלת המדינה. החצים מסמלים את חוזקה של המדינה ואת האחדות של חמשת מחוזותיה.
חותם מדינה זה, אף ששונה, עדיין מודפס במסמכים משפטיים של המדינה וכן בעותקי חוקתה.

תיקון החותם

כאשר חוקת המדינה הנוכחית נכנסה לתוקף בשנת 1784, החליט בית המחוקקים של המדינה לשנות את החותם, ולתאר בחותם ספינה שמאחוריה שמש זורחת על מנת לסמל את ענף בניית האוניות שהפך הענף העיקרי בכלכלת המדינה. החוק קבע כי לפני האונייה יוצבו מאפיינים שונים של בניית האוניות.
החוק המתאר את החותם החדש היה מאוד כללי בניסוחו, ועל כן במהלך השנים נוספו פרטים נוספים כגון חביות רום, ולעיתים דמויות של אנשים.
ועדה שמונתה על ידי מושל המדינה ג'ון ג. וינאנט בשנת 1931 המליצה לנסח מחדש את תיאור הסמל.

חוק הסמל המדינתי של 1931

החוק משנת 1931 קבע כי בסמל המדינה תופיע אוניית ארצות הברית ריילי שנבנתה בנמל פורטסמות' בשנת 1776 והייתה אחת משלוש עשרה הספינות שהוזמנו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי עבור צי ארצות הברית.
סביב החותם מופיעה הכתובת: SEAL • OF • THE • STATE • OF • NEW HAMPSHIRE, - "חותם מדינת ניו המפשייר" המחליפה את הכתובת הלטינית: Sigillum Republica Neo Hantoniensis.. החוק קובע כי אין לצייר אובייקטים בקדמת התמונה.
מחוש

מָחוֹשׁ או אנטנה (ברבים: מְחושִׁים) הם זוג איברי-חישה המחוברים לראשם של פרוקי-רגליים למעט בעלי כליצרות וקדַמזְנבאים (Protura). חריג נוסף הם הסרטנאים, אשר אצלם כל זוג חיישנים מחולק לשני ענפים. בדרך כלל יוצאים המחושים מהראש ונמתחים קדימה. המחושים מהווים איברים חושיים, אולם סוג החוש והאופן שבו הקליטה עובדת אינו זהה אצל כל הקבוצות, ולעיתים אף אינו ברור כלל. חושים אפשריים הם בדרך כלל חוש המישוש, טמפרטורה, רטט (צלילים), ובעיקר חוש הריח או הטעם.

אטימולוגיה

במילונים עבריים ישנים נעשה השימוש במילה מְשׁוֹשָׁה (אנטנה) לתיאור איבר החישה של חרקים וחסרי חוליות. בזמן זה חודשה גם המילה מָחוֹשׁ. במשך הזמן חודשה המילה משושה למָשׁוֹשׁ. כיום נהוג להבדיל בין מָחוֹשׁ, איבר נוקשה בעל שלד חיצוני כגון מחוש החרקים, ובין מָשׁוֹשׁ, שהוא איבר חסר שלד וגמיש כגון זה המצוי בחלזונות.

חרקים

מחושים משמשים את החרקים בעיקר כחיישני ריח, ובהתאם מצוידים במגוון רחב של שערות חישה (sensilla). על פי רוב איברי החישה של הזכרים מפותחים יותר לצורך איתור הנקבות, ולפיכך לעיתים ניתן להבדיל בין הזוויגים על ידי צורת המחושים. למחושים תפקידים רבים אחרים, לא כולם ידועים. אצל חלק מהחרקים הם משמשים כחיישני טמפרטורה או לחות, אמצעי מישוש, מרכז שיווי משקל או בקרה מוטורית בזמן תעופה.

סרטנאים

סרטנאים נושאים שני זוגות מחושים. הזוג הראשון דמוי רגל והשני בעל שני פרקים (Biramous) המחוברים בבסיסם. לרוב המחושים משמשים כאברי חישה אצל הבוגרים אך גם, בחלק מהמינים, כאברי שחיה בשלב הפגית.
דייוויד סמית

חייו

דייוויד סמית נולד בעיר דיקייטר (Decatur), שבמדינת אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1906, למשפחה דתית-מתודיסטית. בהיותו בן 15 עברה משפחתו אל העיר פולדינג (Paulding), שבמדינת אוהיו, שם אמו עבדה כמורה, ואילו אביו שימש כמהנדס חברת הטלפונים המקומית. בשנת 1923 נרשם לקורס בהתכתבות לציור קריקטורות, ובעקבות ניסיון אמנותי ראשון זה למד באוניברסיטת אוהיו ובאוניברסיטת נוטרה דאם, אולם בשנת 1925 פרש מלימודיו והחל לעבוד כרתך במפעל לייצור מכוניות. 
בין השנים 1926–1927 למד ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" בניו יורק (Art Students League of New York). שם, בעזרת מורהו ין מטולקה (Jan Matulka), התוודע סמית אל האמנות המופשטת האירופית, ובייחוד אל הקוביזם ואל עבודותיהם של פיקאסו וחוליו גונזאלס. הוא יוצר ציורים ותבליטים. בשנת 1927 נשא לאישה את דורות'י דנר. ב-1929 רכשו בני הזוג בית בבולטון לנדינג, שבצפון מדינת ניו יורק.
בשנת 1932 יוצר סמית את פסליו הראשונים, באיי הבתולה. היצירות נשאו את ההשפעה הגדולה של הקוביזם והסוריאליזם, אליהם נחשף מהתבוננות בתצלומי עבודות של פיקאסו ושל אלברטו ג'אקומטי, אשר פורסמו במגזינים לאמנות באותה עת. פסלים אלו נוצרו כאסמבלאז' של חפצים שונים, ואף מאלמוגים, שאוחדו ואחר כך נצבעו. בנוסף, המשיך סמית ליצור ציורים בעלי אופי סוריאליסטי.
בעקבות הכרותו עם הצייר ממוצא אוקראיני ג'ון גרהם, התוודע סמית, במהלך שנת 1934-1933, לאמנים כגון ארשיל גורקי, וילם דה קונינג, ג'קסון פולוק ואחרים.
בשנת 1935 נסע לאירופה וביקר בפריז, אתונה, כרתים, נפולי, מלטה, מרסיי ולונדון. לאחר מכן הפליג לביקור בן 12 יום בלנינגרד ובמוסקבה. במסעו חווה את האמנות הקלאסית ואת האמנות האוונגרדית של תקופתו. בשובו מתחיל לעבוד על סדרה של "מדליות הקלון", קבוצה של תבליטים המציגים את תחלואי המלחמה ואת תוצאותיה. הקבוצה, נוצרה בעקבות סדרת מדליות מלחמה גרמניות, בהן צפה בתערוכה במוזיאון הבריטי. סמית עבד על הסדרה במשך שלוש שנים.
בשנת 1938 נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה בעיר ניו יורק. בנוסף, הצטרף לכמה ארגוני אמנים כגון ארגון האמנים האמריקאים המופשטים ("American Abstract Artists") והציג בתערוכותיהם הקבוצתיות. 
בשנת 1940 עבר סמית להתגורר באופן קבוע בביתו בבולטון לנדינג. שם, בסמוך לאגם ג'ורג', הוא מקים סדנת עבודה בשם "הטרמינל לעבודות ברזל". הסטודיו החדש אפשר לסמית להגדיל את קנה המידה של עבודתו באופן משמעותי. מלחמת העולם השנייה פוגעת באספקת הברזל לעבודתו וכן בדרישה לאמנות ואמנות מופשטת בפרט, וסמית משקיע זמן רב יותר בציור וברישום. בנוסף, הופך הנוף לאחד מן הנושאים המרכזיים של עבודתו. לפרנסתו הועסק סמית בעבודה עבור "חברת הקטרים האמריקאית", ואף הצטרף בשנת 1942 לאיגוד פועלי הפלדה של אמריקה. 
בשנות החמישים שבו וגדלו ממדי עבודתיו בצורה ניכרת. הדבר התאפשר על ידי מלגות אותן קיבל מקרן סלומון ר. גוגנהיים. מלגות אלו, אפשרו לסמית רכישה של חומרי גלם רבים יותר לעבודותיו. הוא יצר סדרות של עבודות כגון "אגריקולה" (Agricolas, איכר בלטינית), העושות שימוש בחלקי ציוד חקלאי, ו"טוטם-מכל" (Tanktotem).
את הראשון בסדרת הפסלים "קובי" (Cubi) יצר סמית בשנת 1963. הסדרה כולה, אשר הורכבה מקוביות העשויות פלדת אל-חלד, הדגישה את אופיו של החומר ואת יכולתו לשקף את השתנות האור על ידי ליטוש של המתכת. סמית לא סיים את הסדרה בשל מותו בתאונת דרכים ליד העיר בנינגטון שבורמונט, ב-23 במאי 1965.
נקטר

נקטר הוא כינוי כללי למשקאות קלים שאינם מוגזים המבוססים על מיץ פירות. 
בחלק מהמדינות, מזוהה המשקה כמשקה תעשייתי, וזאת בניגוד למיץ. כך למשל בארצות הברית ובאנגליה, "מיץ פירות" חייב להכיל 100% פרי, בעוד הנקטר יכול להימהל במים או בתוספי מזון, הכוללים, בין היתר ממתיקים וחומרים משמרים. בניו זילנד, לעומת זאת, משמש המושג "מיץ" לצורך ציון משקה ממותק, בעוד נקטר משמש לציון פרי טהור. 
השם "נקטר" מקורו במיתולוגיה היוונית, בה שימש שם זה ככינוי למשקה האלים (או, על־פי מחברים מסוימים, למאכל האלים) וזהו המשקה שנותן לאלים חיי נצח.
דגירה

דגירה היא פעולה שמבצע בעל חיים לצורך שמירה על טמפרטורה מבוקרת של הביצה, על ידי ישיבה על הביצה והעברת חום גופו אליה. מספר הביצים להטלה אחת מכונה בשם תטולה.

דגירה אצל עופות

כל העופות, בלי יוצא מן הכלל, מטילים ביצים. קבוצה של עופות מסוימים, שמיקומה באוסטרליה ובאיים שכנים לה, מטילה את ביציה בדומה לזוחלים, בתוך גומחות באדמה וזונחת אותם לחלוטין. הולדות אחר בקיעתן מסוגלים לדאוג לעצמם ואף לעופף במהרה. 
כל שאר העופות דוגרים על ביציהן, במטרה להעביר את חום גופם, תהליך חיוני להתפתחות העובר. חלק הגוף שנמצא במגע עם הביצים, הוא על פי רוב נטול שיער וכלי דם רבים מתפתחים בו בעת תקופת הדגירה. נקבות עופות רבים כאווזים וברווזים למשל, אף מורטות את שיער החזה שלהם כך שרק עורן יבוא במגע עם הביצה, וחום גופן יהיה ישיר עליה.
עופות רבים מחלקים את הדגירה בין שני המינים. אך ישנה חשיבות לניצוי העוף בתהליך הדגירה, על כן הנקבות שצבע נוצותיהן כהה יותר, דוגרות על הביצים יותר מהזכרים שצבע הנוצות שלהם צבעוני ובהיר יותר. אצל עופות גדולים חסרי תעופה, כיען ואמו, הזכרים דוגרים על הביצים כמעט לבדם, כאן בא לידי ביטוי משקלם הרב ומסת נוצותיהם.
תקופת הדגירה משתנה ממין למין, בין 10 ל-30 ימים אצל עופות קטנים ובינוניים עד ל 60-80 ימים אצל עופות גדולים. המשתנים הם גודל הביצה, גודל הוולד וטמפרטורת הגוף של ההורים.
בעופות שוכני הקינים, שגוזליהם בוקעים חסרי ישע וזקוקים לשהייה ממושכת בקן, הדגירה ארוכה יותר. אצל עוזבי הקינים, היכולים לצאת מהקן מיד בעקבות הוריהם, הדגירה קצרה.
חום הגוף לבדו, אינו מספק לחימום הביצה כולה. על כן עופות רבים הופכים את הביצים כפעמיים ביום, חלקם עושים זאת עם מקורם וחלקם עם הרגליים, תהליך זה הנעשה במסירות, מחמם את הביצה מכל צדדיה.
תהליך הבקיעה אינו נעשה בעזרת ההורים. הוולד מצויד ב"שן בקיעה" על מקורו, מן חומר גרמי חזק העוזר לו לשבור את הביצה מבפנים. מאוחר יותר תעלם השן לחלוטין ותתמזג עם מבנה המקור.
Arcade Fire (EP)

רקע והקלטה

בקיץ 2002, נסעו ארקייד פייר לתקופה קצרה למיין להקליט את המיני-אלבום. הסיבה שנסעו לשם היא שהוריו של וין עברו לשם באותה תקופה, לאחר שאביו של וין קיבל שם עבודה.
בשנה שלאחר מכן הלהקה הוציאה לאור את האי פי והחלה מוכרת אותו באתר שלהם וכן בהופעותיהם (שכן לא היו חתומים בשום לייבל שיפיץ אותם).
ארקייד פייר נפגשו עם מספר לייבלים על מנת להוציא את אלבום הבכורה שלהם וחתמה לבסוף עם Merge Records משום שהסולן [וין באטלר] אהב להקות כמו המגנטיק פילדס (Magnetic Fields)] ו-ניוטרל מילק הוטל שכבר היו חתומות עם הלייבל.
ב 2004 הוציא לאור הלייבל את האי פי דרך האתר שלהם, לאחר ההצלחה של Funeral. בשנה לאחר מכן, הלייבל דאג שהמיני-אלבום יעבור מאסטרינג מחדש ויארז מחדש והחל משווק את האלבום לראשונה לחנויות המוזיקה.
ברבי – הבובה שכבשה את העולם

תקציר הסרט

הסרט מתאר את המשבר בו נקלעו בשנים האחרונות ברבי וחברת "מאטל" שמציירת אותה, לאחר שבמשך עשורים ברבי הייתה לאחד הסמלים האמריקאים הידועים והמצליחים בעולם. הבובה ברבי, שהיא סמל מוגזם לאידיאל יופי בלתי סביר, כבר לא נרכשת על ידי ילדות במילניום החדש. הסרט מלווה גם את "פרויקט דון", פרויקט בו משנים את מידות הגוף של ברבי. ברבי מתוארת בסרט כיצירה מורכבת, מצד אחד הכוונות מאחוריה היו טובות, אך מצד שני היא נהייתה בובה שמסמלת סמל קפיטליסטי שמעודד צריכה והפרעות אכילה וייצוג יופי ותרבות צר. בסרט מציגים אביזרים ובובות ברבי ידועות מכל השנים.

הפקה

ב-27 ביולי 2017, הוכרז בכנס השנתי של איגוד מבקרי הטלוויזיה שהולו יציג סרט תיעודי על ברבי. בנוסף הוכרז שיהיו ראיונות עם נשים, כמו: גלוריה סטיינם, רוקסן גיי ופגי אורנסטיין.

הפצה

הטריילר הראשון של הסרט שוחרר על ידי הולו ב-5 באפריל 2018. ב-25 באפריל 2018, הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טרייבקה שבארצות הברית, הקרנת הבכורה שלו הייתה חלק מסדרת "הזרקור הדוקומנטרי". ב-27 באפריל 2018 הסרט עלה לאתר "הולו". ב-9 במאי 2018, הוכרז שהושג אישור לזכויות הפצה בינלאומית של הסרט. ב-4 במרץ 2019 הסרט עלה לשידור בישראל בערוץ HOT8.

ביקורות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים. על פי אתר "Rotten Tomatoes", הסרט קיבל 81% המבוססים על 16 ביקורות שונות.
אברהם טיקטין

ספריו

חיבר לפחות עשרים ושבעה חיבורים, רובם לא נדפסו. ספרו היחיד שנדפס בחייו הוא "פתח הבית" (דיהרנפורט תק"פ). רבים מכתביו מצויים באוסף הרב רפאל יצחק רייכמן בירושלים, ומהם מתפרסמים מעת לעת קטעים בכתבי עת תורניים ובספרי זיכרון שונים.
מעיין הנעורים

מעיין הנעורים הוא מעיין פלאי, שלפי האמונה העתיקה, עשויים מימיו להשיב מרפא לחולים ונעורים לקשישים.

מעיין הנעורים בקוסטה ריקה

בימי הביניים האמינו רבים באירופה בקיומו של המעיין. במאה ה-16 כבשו מגלי ארצות שהגיעו מספרד שטחים בחלק הדרומי של מרכז אמריקה המצויים במדינה שנקראת היום קוסטה ריקה. הכובשים שמעו סיפורים מילידי המקום (אינדיאנים) על מעיין שתאם את האגדות אודות מעיין הנעורים, אשר מימיו שימשו לשתייה לצורך לריפוי מיחושים שונים. רבים נשאו על צווארם שקיק עור עם עפר אדום מקרקע המעיין, ששימש לריפוי פגיעות חיצוניות באמצעות מריחתו כבוץ על מקום הפגיעה. המעיין נקרא על ידי הספרדים בשם "לה פואנטה דה לה אטרנה חובנטוד" (מעיין הנעורים הנצחיים). במאה ה-19 הפך המעיין, שהיה למעשה נביעה של מים חמים ממעמקי כדור הארץ, לאתר התיירות הראשון של קוסטה ריקה. חברה בשם "בלה ויסטה" שמניותיה נסחרו בבורסה באיטליה ובלגיה פיתחה את האתר, "אגואה-קליינטה", ליד העיר קרתגו, ובנתה בריכות למים החמים שנבעו מהמעיין ומלון בסגנון אתרי המרפא באירופה, באדן-באדן וקרלסבאד. בני אצולה ובעלי ממון רבים נהגו לבקר במקום. ב-1910 התחוללה רעידת אדמה באזור שהרסה את האתר והמבנים שסמוכים לו. לאחרונה נרכש המקום על ידי יזם ישראלי בשם אברהם קוטליצקי שהחל להפעילו מחדש.
שפות ברבריות

השפות הבֶּרְבֶּרְיוֹת הן קבוצת שפות המדוברות בעיקר בפי הברברים במרוקו ובאלג'יריה. כמו כן יש קבוצות הדוברות שפות אלו לכל אורך הסהרה, וגם באזור האפריקאי שמדרום למדבר סהרה. שפות אלו שייכות למשפחת השפות האפרו־אסיאתיות. יש המבקשים להכיר בקבוצת שפות אלו כקבוצה בפני עצמה, ללא קשר לשפות האפרו־אסיאתיות.
עם השפות הברבריות העיקריות נמנות: תאמאזיגת (מדוברת במרכז מרוקו), תאריפית או ריפי (מדוברת בצפון מרוקו), תַשֶלְחִית (מדוברת בדרום מרוקו), קבילית (מדוברת בחלקים נרחבים של אלג'יריה), ותאשאוית או שאויה (מדוברת בצפון־מזרח אלג'יריה). תמאזיגת הייתה שפה כתובה בהפסקות למשך כ־3,000 שנה.
הכתב שונה עם הזמן, לפי העמים שישבו בארצות שדוברו בהן שפות אלו. תחילה נכתבה השפה בכתב התיפינאג, שעודנו בשימוש אצל הטוארגים. הממצא הקדום ביותר של כתב זה מתוארך ל־200 לפנה"ס. בין שנת 1000 לשנת 1500 נכתבה השפה בכתב הערבי (התשלחית של מרוקו נכתבת כך גם בימינו); יש הכותבים שפות אלו באלפבית הלטיני, בייחוד דוברי הקבילית. כתב התיפינאג הפך באחרונה לרשמי במרוקו והכתב הלטיני הפך רשמי באלג'יריה, מאלי וניז'ר. אף על פי כן, בכתבי התיפינאג והערבית נעשה שימוש רב במאלי ובניז'ר, בשעה שהכתבים הלטיני והערבי עודם בשימוש רב במרוקו.
דב תבורי

ביוגרפיה

דב תבורי נולד בתל אביב, ובהיותו בן 6 עבר עם משפחתו לפתח תקווה. בגיל 15 עזב את לימודיו והחל לעבוד במוסך. היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד. שירת ב"הגנה" והיה מפקד הגדנ"ע בפתח תקווה. את שירותו בצה"ל סיים בדרגת סרן.  סמוך לגיל 30 השלים לימודים תיכוניים ונבחן בבחינות הבגרות. למד לתואר ראשון בקרימינולוגיה ולתואר שני בפסיכולוגיה שאותו סיים סמוך לגיל 40. תבורי היה מורה מוסמך, ובוגר המדרשה למינהל ציבורי וכלכלה.
בתחילת שנות ה-50 החל לעבוד במשרד החינוך. מונה למפקח החינוך החברתי ושל"ח במחוז מרכז. בשנים 1977-1978 היה מזכיר העיר פתח תקווה. ב-1978 נבחר לכהונת ראש עיריית פתח תקווה מטעם מפלגת העבודה, וכיהן בתפקיד זה עד 1989. כמו כן כיהן כיו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל בשנים 1984 - 1989.
בשנת 1984, לאחר בחירתו לקדנציה שנייה כראש העיר, החליט לפתוח את קולנוע היכל בלילות שבת, ו"פרשת קולנוע היכל" הביאה לעימות בין דתיים לחילוניים בפתח תקווה, ולהפגנות רבות של הציבור הדתי והחרדי עם רבני העיר, נגד פתיחת הקולנוע. בשנת 1985 פקד את עירו אסון הבונים. 
אחיו חיים תבורי היה מפכ"ל המשטרה השישי של משטרת ישראל. 
תבורי כיהן כדירקטור בחברות ציבוריות אחדות, והיה נשוי לרות (לבית דולנסקי) ואב לשלושה ילדים, לאחר שהתאלמן היה נשוי בשנית לחנה גל(לבית אוקסנהורן).
ולדימיר נבוקוב

חייו

נבוקוב נולד בסנקט פטרבורג, למשפחת אצולה אמידה. אביו, ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, היה פוליטיקאי, עורך דין ועיתונאי בולט. אמו הייתה אלנה איבנובה לבית רוקבישניקוב. ביתם היה אנגלופילי והילד למד מגיל צעיר אנגלית לצד רוסית, ובגיל חמש החל ללמוד גם צרפתית.
בגיל 16 ירש נבוקוב אחוזה גדולה מאחי אביו, אך כעבור זמן קצר פרצה המהפכה הרוסית, אביו נעצר לתקופה קצרה והמשפחה כולה נמלטה בשנת 1919 לאנגליה שם החל ללמוד ספרות רוסית וצרפתית בקיימברידג'.
אביו נרצח בברלין בשנת 1922 על ידי מלוכן רוסי, בעת שניסה לסכל ניסיון התנקשות ביריבו הפוליטי פבל מיליוקוב. הרצח השרירותי משתקף במיתות המשונות של דמויות בספריו, למשל בספרו "אש חיוורת". כעבור שנה, ב-1923, סיים את לימודיו באוניברסיטה ועבר לברלין. באפריל 1925 נשא לאישה את ורה אבסיבנה סלונים, נצר למשפחה יהודית. לזוג נולד ילד אחד, דמיטרי, בשנת 1934.
נבוקוב עבד בשנותיו בברלין במגוון עבודות: תרגום, מתן שעורים בצרפתית ובטניס, חיבור בעיות שחמט, כתב תשבצים לעיתון מהגרים רוסי ועוד. הצלחתו הספרותית הראשונה באה לו בזכות תרגומיו לכמה משיריו של היינה. הוא פרסם רומן ראשון, "מארי" (מאשנקה) בשנת 1926 ובשנים שאחרי כן פרסם עוד שמונה רומנים, כולם ברוסית, שלא זכו להד מעבר לקהיליית המהגרים בברלין והוחרמו או זכו להתעלמות בברית המועצות.
הוא עזב את גרמניה עם משפחתו בשנת 1937, אחרי שהנאצים שחררו את רוצח אביו, ועבר לגור בפריז. שלוש שנים לאחר מכן, בסיוע הלוואה מהמלחין סרגיי רחמנינוב, נמלט מהכוחות הגרמניים שהתקדמו לעבר פריז וברח לארצות הברית.
בארצות הברית לימד נבוקוב בקולג' וולסלי ובאוניברסיטת קורנל, על סופרים כגוסטב פלובר, ג'יימס ג'ויס (בו פגש בפריז), טורגנייב וטולסטוי. במקביל, המשיך במחקריו בתחום האנטומולוגיה והפך לחוקר פרפרים מוערך. ככזה, החזיק גם במשרה רשמית במוזיאון לזואולוגיה השוואתית באוניברסיטת הרווארד. משרתו כמרצה ומסעותיו הממושכים בעקבות פרפרים ברחבי ארצות הברית (נבוקוב העריך שבין 1949 ו-1959 נסע מעל ל-200 אלף קילומטרים) מצאו אחר כך הד ביצירתו, למשל בספרו "לוליטה" בעקבות סיפור של פלורנס סאלי הורנר.
במקביל, החל מתייסר במעבר מכתיבה ברוסית לכתיבה באנגלית. הרומן הראשון שלו באנגלית היה "אלה תולדות סבסטיאן נייט" משנת 1941, והשני "Bend Sinister" משנת 1947. באותה תקופה פרסם גם סיפורים קצרים במגזינים "אטלנטיק" ו"ניו יורקר". הוא המשיך לכתוב ברוסית רק את שיריו ואת ספר זכרונותיו, שהופיע בתחילה בשנת 1951 ואחר כך בשם "דַבֵּר, זיכרון" בשנת 1966. נבוקוב עצמו התייחס לחייו באירוניה מסוימת כאשר כתב לאנדרו פילד, שתכנן לכתוב ביוגרפיה שלו, "אני מופיע בספר כאדם נוקדני למדי. כל השחמט והפרפרים האלו. לא מעניין במיוחד."
בשנת 1955 פרסם נבוקוב את "לוליטה", רומן אודות תשוקתו של פדופיל בגיל העמידה לילדה בת שתים עשרה. הצלחתו העצומה של הרומן, שהוחרם בתחילה בצרפת, ארצות הברית ובריטניה, אפשרה לו לנטוש את ההוראה ולהקדיש עצמו לכתיבה. בשנת 1957 פרסם את "פנין", סיפורו של פרופסור רוסי חסר ישע בקולג' אמריקני.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1959, נטש נבוקוב את ארצות הברית, עבר לגור בשווייץ, וקבע את ביתו במונטרה. בשנותיו בשווייץ כתב את הרומנים החשובים והמורכבים ביותר שלו, "אש חיוורת" (1962) ו"אדה" (1969), וכן תרגום מוער בארבעה חלקים ל"יבגני אונייגין" של אלכסנדר פושקין.
פלה קוטי

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
פלה קוטי נולד באבאוקוטה שבמדינת אוגון בקצה הדרום מערבי של הרפובליקה של ניגריה. משפחתו של פלה הייתה משפחה בת המעמד הבינוני. אימו, פונימילאיו רנסום-קוטי, הייתה פעילה פמיניסטית וחברה בתנועה האנטי-קולוניאלית בניגריה שהתנגדה לשלטונם של הבריטים במדינה. אביו, הכומר ישראל אולודוטון רנסום קוטי, היה כומר פרוטסטנטי ומנהל בית ספר שהיה אף לנשיא הראשון של איגוד המורים הניגרי. שני אחיו של קוטי, בקו רנסום קוטי ואוליקויה רנסום קוטי, היו רופאים מוכרים בניגריה. בנוסף, פלה היה בן דודו של וולה סויינקה הסופר והמשורר הניגרי, והאפריקאי הראשון שזכה לפרס נובל לספרות.
בשנת 1958 נשלח פלה ללונדון ללמוד רפואה כמו שני אחיו לפניו אולם משיכתו העזה למוזיקה הביאה אותו לפרוש מהלימודים ולעבור ללימודי מוזיקה בטריניטי קולג'. בזמן לימודיו הקים פלה את הלהקה Koola Lobitos, שניגנה ג'אז והיילייף, סגנון מוזיקלי מערב-אפריקאי ייחודי המסתמך על כלי נשיפה וגיטרות מרובות ככלים מובילים. 
ב-1960, נשא פלה את רמילקון "רמי" טיילור לאשתו הראשונה, ואיתה נולדו לו שלושה ילדים: פמי (שכיום ממשיך את דרכו של אביו כמוזיקאי), יני וסולה. ב-1963 פלה חזר לניגריה, הקים מחדש את Koola Lobitos ועבר הכשרה כשדרן רדיו ברשות השידור הממלכתית הניגרית. למשך זמן קצר ניגן פלה עם וויקטור אוליה ולהקתו, ה-All Stars. 
ב-1967 נסע פלה לגאנה כדי לחשוב על כיוון מוזיקלי חדש ושם לראשונה קרא להמצאתו אפרוביט. כסגנון, אפרוביט מאופיין בדגמי קריאה-תגובה אפריקאים מסורתיים (כמו למשל במוזיקת בלוז ומזמורים אפריקאיים, בגיטרות קצב מונמכות ברקע, בדומיננטיות של כלי נשיפה ותופים שונים ובדגמי קצב מורכבים. הסגנון מערב מוזיקת יורובה אתנית (יורובה היא הקבוצה האתנית הדומיננטית בניגריה), ג'אז, פאנק, היילייף ושירה המשלבת מזמורים ניגרים. 
ב-1969, פלה יצא עם להקתו לארצות הברית לאחר שזכה להצלחה והכרה ממוזיקאים רבים בעולם. מסעו של פלה לארצות הברית הביא למהפך בתפיסותיו הפוליטיות. שם, לראשונה גילה פלה את תנועת הכוח לשחורים (Black Power) דרך סנדרה סמית', פעילה בתנועת הפנתרים השחורים, שהשפיעה עמוקות על המוזיקה של פלה ודעותיו הפוליטיות. סמית' אף שינתה את שם להקתו של פלה לניגריה 70'. בהיותו בארצות הברית הקליט פלה בלוס אנג'לס חומרים רבים שהפכו מאוחר יותר לתקליטו The 69' Los Angeles Sessions. פלה ולהקתו חזרו לניגריה לאחר שאחד המפיקים שעבדו עימם הלשין עליהם לרשויות ההגירה מאחר שהופיעו ועבדו ללא אישור מתאים.
בשנת 1975 פשטו הרשויות בניגריה על המתחם של קוטי, עצרו אותו והשליכו אותו לכלא באשמת חטיפה. לפני כן הם אף ניסו לשווא להאשימו בשוד מזוין. כותרות העיתונים בניגריה הכריזו על "המקדש" שלו כאזור סכנה והכפישו את שמו בעלילות שווא ותיאורים מלאי תיעוב השכם והערב. ב-1976 כוחות צבא ומשטרה פשטו על ביתו "זה היה כמו הצגת תיאטרון אחת גדולה. כאלף חיילים צבאו על הבית וקהל של כ-60,000 איש עמד והסתכל" תיאר זאת פלה עצמו בראיון.
פלה קוטי נפטר בשנת 1997 בעקבות סיבוך שנבע ממחלת האיידס בה חלה.
בית הולשטיין-גוטורפ (הענף השוודי)

היסטוריה

בשנת 1743 אדולף פרדריק, נסיך הולשטיין-גוטורפ נבחר לנסיך הכתר של שוודיה, כוויתור שוודי לרוסיה, מתוך אסטרטגיה להשגת שלום לאחר אסון המלחמה של אותה שנה, והוא הפך להיות מלך שוודיה בשנת 1751.
גוסטב השלישי, מלך שוודיה, בנו הבכור של אדולף פרדריק, היה נלהב מהעובדה שסבתא רבתא-רבא שלו הייתה צאצאית של בית ואסה, וביע את רצונו כי השושלת תיקרא אף היא "בית ואסה", אולם לא הייתה דרך יעילה לכפות את השינוי הזה. ההיסטוריונים אף הם לא קיבלו את השינוי, ובשל כך הבית מכונה בית הולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1809, בנו של גוסטב השלישי, גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה הודח בעקבות אובדן פינלנד, ועם מותו של דודו, קרל השלושה עשר, מלך שוודיה בשנת 1818, נכחדה השושלת בשוודיה. בשנת 1810, ז'אן בפטיסט ברנדוט, שהיה מרשל צרפת, נבחר ליורש העצר, והפך למייסד השושלת הנוכחית השוודית, שושלת בית ברנדוט.
בשנת 1836, גוסטב, בנו של המלך המודח גוסטב הרביעי אדולף, קיבל את התואר נסיך ואסה באוסטריה, עם זאת, השימוש בשם זה הפסיק כאשר ילדו היחיד של הנסיך ששרד, בתו קרולה מוואסה מתה ללא ילדים.
נישואיו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה עם ויקטוריה, נסיכת באדן בשנת 1881 איחד את בית ברנדוט עם בית הולשטיין-גוטורפ, מאחר שוויקטוריה הייתה נינתו של המלך המודח גוסטב הרביעי אדולף.