google/wiki40b huggingface dataset:
כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי

כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, נקרא גם ISAF (קיצור של International Security Assistance Force) היה כוח בינלאומי בהנהגת כוחות מצבאות נאט"ו שנשלח למשימות ביטחון ופיתוח באפגניסטן. הכוח הוקם ב-20 בדצמבר 2001 על ידי מועצת הביטחון של ארגון האומות המאוחדות. הכוח חדל מפעילותו ופורק בדצמבר 2014. חלק מהחיילים נשארו כיועצים במסגרת הארגון Resolute Support Mission שהחליף את ה-ISAF.

סקירה כללית

ב-11 בספטמבר 2001 התרחשה בארצות הברית סדרת פיגועי טרור שגבתה את חייהם של קרוב ל-3000 אנשים. בתגובה, יצאה ב-7 באוקטובר 2001 קואליציה בהובלת ארצות הברית ושכללה בין היתר את בעלות בריתה בברית נאט"ו למבצע באפגניסטן, תחת השם "מבצע חירות מתמשכת", במטרה לתפוס את ראשי ארגון הטרור אל-קאעידה, שנתפסו כאחראים לפיגועי 11 בספטמבר, ועל-מנת להפיל את שלטון הטליבאן שתמך באל-קאעידה ונתן לו להתפתח באזורי שליטתו. במהלך המבצע הצליחו הכוחות התוקפים להפיל את שלטון הטליבאן, אך ראשי אל-קאעידה הצליחו להימלט מפניהם ומאפגניסטן.
במהלך חודש דצמבר 2001, לאחר הפלת שלטון הטליבאן באפגניסטן, נפגשו מספר אפגנים מיוחסים, תחת חסות האו"ם, בעיר בון, גרמניה, על-מנת להחליט על תוכנית למינהל אפגניסטן, וכך נכתב הסכם בון. בהסכם תוארה הקמת כוח בינלאומי בראשות נאט"ו, במטרה לשמור על השלטון החדש באפגניסטן מפני כוחות מורדים שונים. כך הוקם על ידי האו"ם כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
בתחילה, מטרת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי הייתה להגן על השלטון בקאבול, עיר הבירה של אפגניסטן, ובאזורים הסובבים את העיר מפני כוחות הטליבאן, אל-קאעידה, או כל מיליציה מפלגתית אחרת. בנוסף לכך, הכוח נשלח על-מנת לעזור בפיתוח המדינה, דבר שהתבטא במלחמה בפשע ובסחר הלא חוקי באופיום שהיוו מנוף כלכלי של הטליבאן. באוקטובר 2003, מועצת הביטחון של האו"ם נתנה את אישורה להרחבת משימת ההגנה של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי לכל אפגניסטן.

תחום פעולה

במשך קרוב לשנתיים, תחום הפעולה של הכוח היה רק בגבולות קאבול וסביבתה, כשהאחריות על שאר אפגניסטן הוטלה על הצבא האפגני שרק הוקם, בשל המחשבה שהכוח אמור היה להיות קיים לזמן קצר והעדיפו שלא להשקיע משאבים בהגדלתו. לפי נורברט ואן היסט, גנרל בצבא הגרמני ששירת כמפקד בכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, הגדלת הכוח תדרוש פריסה של עוד לפחות 10,000 חיילים. עם זאת, בשל קשיים ועיכובים בבניית וחיזוק הצבא האפגני, ב-13 באוקטובר 2003 אישרה מועצת הביטחון של האו"ם פה אחד על הרחבת סמכויות הכוח אל אפגניסטן כולה.
מיד לאחר מכן, הודיע בתגובה ראש ממשלת קנדה כי מדינתו לא תשלח עוד חיילים לאפגניסטן כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי (עד אז מספר החיילים הקנדים בקואליציה בראש ארצות הברית שפלשה לאפגניסטן היה כמעט מחצית ממספר כל החיילים בקואליציה). לעומתו, הצביע ב-24 באוקטובר 2003 הבונדסטאג (הפרלמנט הגרמני) על שליחת 230 חיילים נוספים לאפגניסטן כחלק מהכוח.

הכוח ותעשיית האופיום הבלתי חוקית

עד אוקטובר 2008, נאבק כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי רק באופן עקיף בתעשיית האופיום הבלתי חוקית באפגניסטן, תעשייה שהיוותה מנוף כלכלי של הטליבאן. המאבק העקיף התבטא בתיאום מודיעיני עם השלטון האפגני ומאבק ביבולי הפרג על ידי תקיפת שדות גידול והגנה על יחידות הבערת פרג שהותקפו באופן תדיר.
המאבק השפיע על האיכרים העניים שעסקו בתחום גידולי הפרג והיו חסרי עבודה חלופית. לפיכך, המאבק פגע בניסיונות חיילי הכוח להשיג תמיכה מהמקומיים. למרות זאת, הכוח לא שינה את עמדתו במאבק. באוקטובר 2008, במטרה לרסן את ההתקוממות העממית, שינה הכוח את אופן מאבקו, והחל לתקוף סוחרי ומעבדות ייצור סמים.
אחי החורג, פרנקנשטיין

עלילה

יוליק הוא עיתונאי שמקבל מכתב מאישה שאיתה היה בקשר לפני 20 שנה. במכתב היא אומרת לו שיש לו בן מחוץ לנישואין. יוליק נשוי לריטה (שעובדת כסוכנת נדל"ן) ולשניים שני ילדים: אניה ויגור ועובדת קיומו של בן משפחה נוסף מטלטל את עולמו.
פאבליק מגיע למוסקבה, לאחר שחזר מהמלחמה בצ'צ'ניה, שהותירה אותו ללא עין ועם סיוטים על אויביו מהמלחמה. יוליק מסרב לקבל אותו ומתייחס אליו בקרירות.
מאוחר יותר, בשיחה בין פאבליק לריטה מתברר שאמו של פאבליק מתה שנה לאחר חזרתו מהמלחמה. באותו יום יגור מזמין אליו חברים לצפות בסרט פרנקנשטיין בכיכובו של בוריס קרלוף ובמהלך הצפייה הם לועגים לפאבליק.
באחד הימים, פאבליק מותקף ברחוב על ידי זרים שדורשים ממנו לעזוב את העיר, אבל הוא גובר עליהם ומצליח להוציא וידוי מאחד מהם שיגור הוא זה ששלח אותם לתקוף אותו. בערב, כשהוא חוזר הביתה, הוא מזהיר את יגור שצשחהו מנסה לסכסך ביניהם. ריטה מגלה סימני חבלות ומציעה ליוליק לקחת אותו לחדר מיון, אבל בהגיעו לשם הוא עוזב בשל חששו שפאבליק ישלח לבית חולים פסיכיאטרי.
כעבור כמה ימים, יוליק לא מוצא את הילדים בבוקר ומסתבר שפאבליק לקח אותם כדי להסיע אותם למקום בטוח. הוא מתקשר לריטה ומורה עליה לנסוע עם יוליק ברכבת. בערב הם מגיעים לדאצ'ה של אלאונורה דמיטרייבנה, אמו של יוליק. פאבליק יורה באקדח שברשותו וחותר למגע עם שוטרי המיליציה. בקרב היריות נגדם פאבליק נהרג.
סן פדרו (בליז)

היסטוריה

פליטיה של "מלחמת הקאסטות", שהתחוללה בחצי האי יוקטן שבמקסיקו במחצית השנייה של המאה ה-19, ברחו בעיקר דרומה למקום המקלט בצפון בליז, שם הגנו עליהם השלטונות הבריטים ועודדו אותם להתיישב באזור. צעד זה בוצע בתקווה שהם יתיישבו במחוז קורוזל.
תנועת הגירה זו הייתה הגורם העיקרי להתיישבות בצפון בליז. אוכלוסיית מחוז קורוזל גדלה מפחות מ-200 תושבים ב-1846, ל-4,500 ב-1857 ול-8,000 ב-1858 על פי מפקד האוכלוסין של 1861 מנתה אוכלוסיית צפון הארץ כמעט כפליים מזו של בליז סיטי וסביבתה.
המתיישבים הראשונים בסן פדרו הגיעו למקום בין השנים 1848 – 1849. היו אלה ככל הנראה קרובי משפחותיהם של דייגים שהקימו קודם לכן באזור מחנות דיג והעבירו את משפחותיהם למקום המבטחים על האי בזמן המרד של המאיה בסנטה קרוס. בתחילה התיישבו במקום ארבע משפחות בלבד, אך עד מהרה הצטרפו אליהם משפחות נוספות. בהמשך צמח היישוב להיות כפר בן 30 בתים ויותר מ-50 תושבים. היה זה יישוב אופייני לחבל ארץ זה. הפליטים שהגיעו מיוקטן היו חקלאים ודייגים באזור מוצאם והמשיכו לעסוק במקצועות אלה גם בסן פדרו. ב-27 בנובמבר 1984 הוכרזה סן פדרו רשמית כעיר.
מלווה בריבית

מלווה בריבית הוא מקצועו של אדם המלווה את כספו לאחרים בתמורה לריבית המשולמת לו.
במערכת הכלכלית המודרנית בישראל ובמדינות העולם, המקור הראשי לקבלת הלוואה בריבית, כמו גם אשראי מסוג אחר, הוא הבנק. אי לכך, מהווים פרטים שהבנק סירב להעמיד להם אשראי, את בסיס הלקוחות העיקרי של המלווה בריבית בימינו. לקוח טיפוסי של מלווה בריבית הוא מי שכבר נמצא בחובות אחרים, או שאין בידיו מקורות איתנים מהם יפרע את ההלוואה, ולכן בחרה המערכת הבנקאית לדחותו. המלווה בריבית מסכים לתת ללקוח כגון זה את ההלוואה תמורת ריבית גבוהה במיוחד, שמגלמת בתוכה את הסיכון שההלוואה לא תיפרע.
בישראל קרויה פעילותם של המלווים בריבית בשם "השוק האפור".
ישנן חברות בהן המקצוע נחשב למגונה, בפרט במדינות דתיות אשר דת המדינה בהן כוללת איסור על עיסוק בהלוואות בריבית.

יהודים כמלווים בריבית

במהלך ימי הביניים ועד למאה ה-19 עסקו יהודים רבים בהלוואה בריבית. מאחר שהכנסייה אסרה על נוצרים לעסוק בתחום זה, מצאו בו יהודים רבים את פרנסתם. הריבית שהייתה נהוגה על הלוואותיהם הייתה גבוהה מאוד, על מנת לפצות על הסיכון הגדול הכרוך בה, וכן כדי לשלם את המיסים הכבדים שהושתו על היהודים בלבד, ולפיכך עוררה בלווים טינה רבה כלפי נושיהם היהודים.
יהודי אירופה לא נכנסו לעסקי ההלוואה ברבית להמונים מרצונם, אלא נדחקו אליהם שלא בטובתם. עד המאה ה-11, עסקו בעיקר במסחר ונהנו בתחום זה מבלעדיות על פי רוב. אולם החל בתקופה זו, עמדו מול תחרות עזה מצד הסוחרים הנוצריים, אף בתחום הסחר הבינלאומי, שגם בו לא עמדו להם עוד יתרונותיהם של היהודים בתחום ידיעת השפות וקשריהם הטובים עם יהודים תושבי המזרח. מתחריהם הסוחרים האיטלקיים הנוצרים העמידו ציים, תחנות סחר מסביב לים התיכון והון עצום, וכך דחקו את היהודים מתחומי המסחר. ]
המאה ה-12 הייתה תקופה של פריחה כלכלית ותרבותית, אולם דווקא בה מצאו עצמם היהודים מוגבלים באפשרויות התעסוקה שלהם. מהמסחר נדחקו כאמור, והדרך לתעסוקה כבעלי מלאכה או מקצוע, הייתה חסומה מבפניהם מפני שלא התקבלו כחברים בגילדות המקצועיות.] גם באוניברסיטאות נאסר עליהם ללמוד. כל שנותר ליהודים היה לפנות להלוואה בריבית, שם הגן עליהם האיסור הכנסייתי, שלא חל עליהם, מתחרות. בתחילה הלוו כספים למלכים ולאצולה הגבוהה, אולם גם מעיסוק זה נדחקו על ידי הסוחרים האיטלקיים והגרמנים. בלית ברירה החלו להלוות כספים ברבית גבוהה לאנשים בעלי הכנסה דלה. עיסוקם זה עורר כלפיהם שנאה עזה, אף בעידודה של הכנסייה, שהוקיעה את ההלוואה בריבית כמעשה נבלה.
הדמות שיילוק, במחזה "הסוחר מוונציה" של ויליאם שייקספיר, מהווה דוגמה בולטת לסטריאוטיפ שדבק ביהודים מלווי הריבית.
רובוטבוי

העלילה

רובוטבוי הוא רובוט מלחמה הנבנה על ידי פרופסור מושימו. עקב ניסיונותיו של ד"ר קמיקזי לגנוב את רובוטבוי, מושימו שלח את רובוטבוי למעריץ הגדול שלו, טומי. טומי בן ה-10 ושני חבריו הטובים מתמודדים מול מזימותיהם של ד"ר קמיקזי ועוזרו קונסטנטין, המנסים לגנוב את רובוטבוי כדי להשתלט על העולם בעזרתו.
בוצ'ייקוב

היסטוריה

הכפר נזכר לראשונה בשנת 1460 כשהוא בבעלותה של אצולת ימנטוביצ'ה. העיר נחרבה ונהרסה פעמים רבות, כמו נשרפה בשנת 1654 במהלך מלחמת רוסיה-פולין. 
אחר חלוקת פולין בשנת 1793 עבר היישוב לשלטון האימפריה הרוסית. בעת שליטת האימפריה הרוסית היישוב הפך לעיר יריד מחוזית, והיו מתקיימים בה ירידים שלוש פעמים בשנה. בשנת 1886 היו בעיר 250 איש (29 בתי אב) לפי מפקד האוכלוסין. 
מאחר שהכפר בוצ'ייקוב עמד על הדרך הראשית מויטבסק לוילנה החליט הצאר ניקולאי להקים בו ביצורים אזוריים, תוכנית שלא יצאה אל הפועל. 
בסתיו 1918 כבשו הגרמנים את בוצ'ייקוב. 
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בכפר 432 איש. במהלך המלחמה הנאצים שרפו 87 בתים.

הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בעיירה זו התקיימה קהילה יהודית. במקום בית עלמין יהודי.
בית הפסטיבלים של ביירוית

בית הפסטיבלים של ביירוית (בגרמנית: Bayreuther Festspielhaus) הוא בית אופרה בצפון ביירוית, גרמניה. בית האופרה מוקדש להעלאת יצירות המלחין ריכרד וגנר. בבית האופרה מתקיים פסטיבל ביירוית, שעבורו תוכנן ונבנה בית האופרה.
אבן הפינה להקמת בית הפסטיבלים הונחה ב-22 במאי 1872, יום הולדתו ה-59 של וגנר. בית הפסטיבלים נחנך ב-13 באוגוסט 1876, עם השלמת יצירתו של וגנר, טבעת הניבלונגים.
בית הפסטיבלים בנוי בצורת קשת פרוסניום כפולה, מה שמעניק לצופה את התחושה כי הבימה מרוחקת יותר מכפי שהיא באמת. אחד ממאפייניו הייחודיים של בית הפסטיבלים הוא בור התזמורת הייחודי שלו. התזמורת ממוקמת בצורה כזו שהיא איננה גלויה כל עיקר לצופים, כך שדעתם אינה מוסחת מפעולותיה ותנועותיה ומאפשרת לקהל להתרכז במתרחש על הבמה. בנוסף, הדבר מאזן בין קולות הנגינה וקול שירת השחקנים. מרכיב חשוב לא פחות הוא האפקט הדרמטי שבדבר, שקולות התזמורת בוקעים מן הבימה עצמה ללא שהתזמורת נראית לעין.
בינואר 2012 נודע כי על המבנה לעבור שיפוץ יסודי, וכי קיימת סכנה להמשך עמידתו.
אנני נוימן

ביוגרפיה

אנני בת שרה (לבית ויינבלום) ומנדל נוימן נולדה בשנת 1906 בעיר קוֹטְבּוּס שבגרמניה, כ-120 קילומטרים מהבירה ברלין. למדה בגימנסיה, ובשנים 1924–29 למדה ציור בבית הספר ריימן  בברלין. שני רישומים של ראשי נערות שהציגה בתערוכה השנתית הגדולה בברלין ב-1932 עוררו את תשומת לב המומחים, והיא זכתה בפרס מבקר ה"ברלינר טאגבלאט" אדולף דונת (גר') ולביקורות טובות בעיתונות הגרמנית.
נוימן הייתה ציירת ריאליסטית-אקדמית. "היא לא נהתה אחר המודרניזם. היא אהבה לסמוך על גדולים וקדומים שעמדו במבחן הדורות" כתב עליה חיים גמזו. עסקה בעיקר ברישום דיוקנאות אותן רשמה בעיפרון, דיו ופחם. יצירתה הנודעת ביותר הוא רישום דיוקנה של הנרייטה סאלד. עם זאת, ציירה גם במדיומים אחרים ובכללם צבעי מים, פסטל ושמן. "רישומיה וציוריה בצבעי מים נטו לא אחת לליריות חופשית (המהולה תמיד בקמצוץ מלנכוליה)".
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל. בראשית ימיה בארץ הכירה את הפסלת בתיה לישנסקי, שהציגה עמה תערוכה משותפת במוזיאון תל אביב ב-1933 והייתה לבת-זוגה.
בשנת 1953 נאלצה נוימן לעזוב את הארץ ולנסוע בלוויית לישנסקי להולנד, לשווייץ ולפריז, וכששבה חלתה בסרטן, שבעטיו נפטרה בשנת 1955, בגיל 48. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק. בשנה שלאחר מותה (1956) נערכה תערוכת-זיכרון לכבודה במוזיאון תל אביב.
בג'אג' אוטו

היסטוריה

החברה נוסדה ב 29 בנובמבר 1945 בשם "Bachraj Trading Corporation Private Limited" שעסקה במכירת כלי רכב דו ותלת גלגליים שיובאו להודו. בשנת 1959 ניתן לה רישיון מממשלת הודו לייצר כלי רכב אלו מקומית, והיא הפכה לחברה ציבורית ב-1960. עשר שנים לאחר מכן יצא כלי הרכב ה 100,000 משערי מפעליה. בשנת 1977 כבר מכרה החברה 100,000 כלי רכב בשנה אחת. ב-1985 נפתח המפעל בוואלוג', ושנה לאחר מכן יצרה ומכרה החברה חצי מיליון כלי רכב בשנה אחת. בשנת 1995 הגיעו המכירות למיליון כלי רכב בשנה, והרכב ה 10 מיליון יצא משערי מפעליה.
בחודש נובמבר 2007 רכש הקונצרן נתח של 14.5 אחוזים מיצרנית האופנועים האוסטרית-KTM Sportmotocycles AG ושתי החברות חתמו על חוזה לשיתוף פעולה במסגרתו KTM תספק את הידע לייצור אופנועי 125 ו-250 סמ"ק מקוררי אוויר ובג'אג' תבצע את ההפצה והחדירה לשוק ההודי ולשווקים אסייאתים נוספים. בדצמבר 2007 רכשה בג'אג' מניות KTM נוספות והרחיבה את השליטה ליותר מ-20 אחוזים.
מרדכי רוטנברג (פריז)

ביוגרפיה

נולד באנטוורפן שבבלגיה לרב חיים יעקב ורבקה לבית מלכיור. למד בישיבת מרכז התורה ברנסי, בראשות הרב יעקב טולידאנו, ולאחר מכן נשלח לארץ ישראל ללמוד בישיבת מיר.
נישא לבלה, בת הרב פנחס מנחם יוסקוביץ, ששימש כרב ראשי של פולין לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
לאחר פטירתו של אביו, בז' באלול תש"ן (1990), מונה להחליפו כראש אגודת הקהילות והיה לרב הרביעי של בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פאווה (rue Pavée) שברובע הרביעי של פריז. וממשיך דרכו בניהול מערכת החינוך ומערכת הכשרות. גיסו, הרב יצחק כץ, הקים לאחר פטירת חמיו קהילה נפרדת בשם "קהל יראים פריס" (קי"ף).
מכהן כנשיא ישיבת אמת ליעקב בנוז'אן-סור-מארן.
אילן פלד

קורות חייו

פלד נולד בחדרה בשם אילן חדד כבן זקונים, ויש לו שלושה אחים בוגרים. למד בבית הספר "עמל" בעירו במגמת חשמל, ובשעות אחרי הצהריים למד תיאטרון בבית הספר בוסתן בנתניה. סיים לאחר מכן בית הספר לתיאטרון בית צבי ברמת גן שם השתתף בהצלחה בהצגות רבות, כמו למשל: "אופרת הקבצנים" מאת גיי ופפוש ו"גנרל של שטן" מאת קרל צוקמאייר.
בשנת 2000 השתתף בתוכנית ההומור והמערכונים הטלוויזיונית "דומינו" ששודרה בערוץ 2, לצדם של מיה דגן, עדי אשכנזי, ענת מגן-שבו, אופיר לובל, יובל סמו, שלומי קוריאט וקומיקאים נוספים.
שיחק בקומדיית הקאלט לימים "אחד העם 1" (2003) -
שם גילם, בין היתר, את הדמות המזוהה עימו ביותר "מירי פסקל", פקחית תנועה וולגרית ובהמית - ובקומדיות הילדים: "בלאגן" (2004 - 2007), "בילי" ו"גור ואוח", שם גילם את דמותה של "המורה לימונה".
בשנת 2008 הנחה את "פסטיבל שירי הילדים" יחד עם רועי בר נתן.
בשנת 2010 שב לגלם את דמותה של הפקחית "מירי פסקל" בסדרת ההמשך ל"אחד העם 1" - "אחד העם 101", והפעם כדמות הראשית סביבה סובבת עלילת הסדרה.
בשנת 2013 השתתף, לצד יעל פוליאקוב (חברתו עוד מימי "אחד העם 1"), במערכונים המלווים את תוכנית הטלוויזיה "מה נסגר ?!" .
ב-2014 השתתפו פלד ופוליאקוב בעונה ה-11 של תוכנית הסאטירה הפופולרית "ארץ נהדרת", בפינה משלהם הנקראת "להקת ארבע", אולם הפינה ירדה לאחר שלוש תוכניות בלבד לאחר שלא התקבלה היטב בקרב קהל הצופים.
בשנים 2013- 2015 פלד השתתף בקמפיין פרסומי של דגני בוקר עבור חברת תלמה שזכה לפופולריות רבה. בפרסומות גילם פלד את דמותה של "זמרת החתונות דנית". במסגרת הקמפיין יצא סינגל וקליפ פארודי בשם "דניס דניס". כמו כן, באותה השנה השתתף גם בקליפ "חיכיתי לו" של הזמרת שרית חדד.
בשנת 2016, פלד השתתף בתוכנית "פנס הקסם", ששודרה בערוץ הראשון לרגל סגירת רשות השידור. בשנת 2017, בתום שנתיים של עבודה, מיני סדרה שפלד כתב, ביים, והפיק יחד עם יאיר קדר בשם "נעלמות" - מוקומנטריה על נשים אמניות שפעלו בארץ אך לא הוכרו - עלתה בערוץ YES-דוקו. הפרק הראשון בסדרה, "ליליאן", הוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה ב-2016, ושם זכה במקום הראשון בקטגוריית התעודה.
באותה השנה החל להשתתף בתוכנית "מה הדיבור" המשודרת בחינוכית, והתארח בתוכנית המערכונים של רשת "טלוויזיה מהעתיד".
פלד ידוע כסרבן ראיונות ובקנאותו לפרטיות, והוא מעולם לא הסכים לשתף פעולה עם אמצעי התקשורת או לקחת חלק במסע יח"צ של אחד מהפרויקטים שלו.
מזל

מזל הוא כינוי למאורעות המתרחשים מבלי שלאדם תהיה שליטה על התרחשותם, אך קיימת אמונה כי ישנו גורם כלשהו המשפיע עליהם (לטוב או לרע - בהקבלה "מזל טוב" ו"מזל רע"). מקור המושג הוא ב"גלגל המזלות" אשר על פי אמונת האסטרולוגיה משפיעים על גורלם של בני האדם.
לפעמים משתמשים במילה "מזל" כחלק מביטוי או צמד מילים, לפעמים בקשר חיובי כמו למשל "מזל טוב", שהוא ביטוי שמשתמשים בו כברכה לאדם בעל אירוע משמח כמו יום הולדת או חתונה. אך ייתכן גם שימוש בהקשר שלילי כמו "חוסר מזל" שמבטא מצב שבו קורה לאדם אירוע שאינו משמח שהוא לא התכונן אליו. המילה "מזל" עשויה לציין הן אירועים חיוביים ("מזל טוב") והן שליליים ("מזל רע"), אך בעברית החדשה יש לה קונוטציה חיובית חזקה, ולמילה "מזל" לבדה יש משמעות חיובית על פי רוב.
האמונה בקיומם של צעדים מסוימים הגורמים למזל טוב וצעדים אחרים הגורמים למזל רע, נחשבת על ידי רבים לאמונה טפלה.
אנשים מייחסים משקל למזל באירועים יומיומיים, ובפרט מיוחס לו משקל רב במשחקי מזל (כגון הימורים), שהזכייה בהם אקראית לחלוטין (בתנאי שהאדם בחר להשתתף במשחק), או תלויה במידה רבה באקראיות.

המזל כפלצבו

יש שאינם מאמינים בקיומו של מזל, אך עם זאת רואים בו גורם המעודד חשיבה חיובית ומשנה את תגובות האדם ותפיסת עולמו לטובה, באופן הדומה לפעולת פלצבו. לפי תפיסה זו, אנשים המחשיבים עצמם לבני-מזל יוכלו ליהנות מנקודת מבט אופטימית על החיים, המקנה מראה שמח וקשרים חברתיים מספקים הידועים כמגנים מבחינה סטטיסטית מפני מחלות הקשורות למתח נפשי. על כן, בראייה סטטיסטית, מתוך הנחה כי מאורעות "טובים" ו"רעים" מתרחשים באופן אקראי לכל אדם, הרי שאדם המאמין במזל טוב - אופטימיסט - יהנה מבריאות טובה יותר מאשר לו היה מסגל לעצמו נקודת מבט פסימית האופיינית למאמינים במזל רע.
אחרים, כמו ז'אן-פול סארטר וזיגמונד פרויד, האמינו כי האמונה במזל קשורה לתפיסת השליטה של אדם באירועים בחייו. לתפיסתם, האמונה במזל מאפשרת לאנשים לברוח מאחריות אישית למעשיהם ומאחריות לתוצאות הנלוות, וזאת על ידי היתלות במושגים כגורל או מזל הנמצאים מחוץ לשליטתו של האדם.

המזל ביהדות

קיימות ביהדות דעות שונות בעניין האופן והמידה שבה משפיע המזל על האדם. בפרט, בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת בעניין: רבי חנינא טען כי "מזל מחכים, מזל מעשיר, ויש מזל לישראל", ורבי יוחנן חלק, וטבע את האימרה המפורסמת "אין מזל לישראל". אמנם גם לפי רבי יוחנן, המזלות משפיעים על בני האדם, אך בכוחו של האדם היהודי להשתחרר מגזירות הכוכבים על ידי קיום המצוות, כי בכך הוא דבק באלוקים שהוא נעלה ממערכת הכוכבים השולטת בדרך כלל על גורלו של האדם.
לפי התיאור בתלמוד,תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ל"ב, עמוד א', נראה שרב (כפי שהובאו דבריו על ידי רב יהודה) סבר שאברהם אבינו האמין במזל, וצפה בכוכבים שהוא לא יוליד בן מאשתו שרה, והקב"ה עשה מעשה כדי לשלול ממנו אמונה זו ולהוכיח לו שאיננו תלוי במזל. מנגד, את שינויי השמות המצויים בתנ"ך (אברם–אברהם, שרי–שרה וכו') (שינויים שבאו בעקבות ציווי אלוהי), פירשו חז"ל כשינוי המזל המשפיע על האדם.
המזל מתואר לפעמים כדמות אשר מושפעת מהאירועים שמתרחשים בעולם. למשל, בסוף ספר דניאל, מתואר מחזה "האיש לבוש הבדים", ונאמר שם כי האנשים שהיו עם דניאל "לֹא רָאוּ אֶת הַמַּרְאָה אֲבָל חֲרָדָה גְדֹלָה נָפְלָה עֲלֵיהֶם וַיִּבְרְחוּ בְּהֵחָבֵא". בתלמוד, הסביר רבי ירמיה את הסיבה לכך, בטענה כי אף על פי שהם לא ראו את מה שראה דניאל, מזלם ראה, – ועל כן נפלה עליהם חרדה.
גם את שינוי מקומו של האדם ראו חז"ל כדבר העשוי לשנות את מזלו של האדם, ומדבריהם נפוץ הביטוי משנה מקום משנה מזל.
איתי דרורי

ביוגרפיה

דרורי נולד וגדל ברמת גן. הוא למד בבית ספר תיכון בליך. הוא שיחק כדורגל בשערה של הפועל רמת גן ולאחר מכן במכבי רמת עמידר בנעוריו.
בשנת 2011 עבר דרורי לגור ולהתאמן בקולומנה שברוסיה, שם התחיל את עונת הקיץ על גלגלים ובעונת החורף עבר לקרח במטרה להגשים את יעדו ולייצג את ישראל באולמפיאדת החורף, סוצ'י 2014. 
דרורי סיים את העונה הטרום אולימפית ללא הקריטריון הבינלאומי למשחקי החורף האולימפיים בסוצ'י 2014.
כאשר עבר לענף ההחלקה המהירה על קרח, הפך דרורי להיות הישראלי הראשון שיתחרה בענף הקרח תחת קטגורית LONG TRACK ‏(5,000 מטר ו-10,000 מטר).
בקיץ 2013 יצא לראשונה דרורי לייצג את ישראל באליפות העולם להחלקה מהירה ברולר בליידס אשר התקיימה באוסטנדה שבבלגיה, דרורי היה מרחק נגיעה מן הגמר במרחק 20,000 מטר פסילות כאשר סיים במקום ה-28 שמתוכו 25 מחליקים העפילו לגמר.
בשנת 2014 לקח חלק באליפות העולם בהחלקה מהירה ברולר בליידס שהתקיימה בעיר רוסאריו שבארגנטינה וסיים במקום ה-32 במרחק המרתון המלא (42 ק"מ). 
בשנת 2015 באליפות העולם בקאושיונג, טאיוואן העפיל דרורי לגמר במסלול 15,000 מ' פסילות וסיים במקום ה-34 בעולם, באותה השנה סיים את המרתון במקום 44 מתוך 85 מחליקים ובאותה העת קבע את שיאו האישי למרחק מרתון.
בשנת 2016 באליפות העולם בנאנג'ינג, סין, דרורי לא העפיל למקצה הגמר במרחקים הארוכים וסיים את המרתון במקום ה 92 מתוך 230 מחליקים.
כיום מחזיק דרורי במספר שיאים ישראלים בענף הרולרבליידס: הקפת הכנרת על רולרבליידס (60.6 ק"מ) בתוצאה של 1:58:09 שעות (סובב כנרת 5 בנובמבר 2016) ובמרתון ספידסקייטינג, בתוצאה של 1:06:00 שעות (אליפות העולם 2015, טאיוואן).
בענף הקרח במסלול הארוך למרחק 10,000 מ' 16:16.43 דק' . בעבר שיאו האישיים של דרורי על הקרח במרחקים 500 מ' ו-5,000 מ' היו השיא הלאומי הישראלי, עד שנקבעו מחדש על ידי המחליק האולימפי למרחקים בקצרים ולדיסלב ביקנוב.
אור גרוסמן

ביוגרפיה

גרוסמן נולדה בשכונת רמת חן שברמת גן. אביה, הלל גרוסמן, היה אדריכל ועלה מגרמניה. הוא נפטר כשהייתה בת 18. אמהּ, סמדר (לבית ששון), אמנית במקצועה.

קריירה

בשנת 2009 אור גרוסמן הובילה את הקמפיין והקטלוג של מעצבת התכשיטים שירי אודיז. דיגמנה בארץ ובחו"ל בתור פרזנטורית של חברת לי קופר, ושל חברת האיפור האיטלקית קולי סטאר. בשנת 2009 שיחקה ב"נשות הטייסים" בתפקיד קרן שהוא התפקיד הטלוויזיוני הגדול הראשון שלה. ב-2010 השתתפה בסדרה המצליחה "הכל דבש", ובתוכנית "TLV - עושים את תל אביב".
בשנת 2011 דיגמנה ביחד עם עוז זהבי בקמפיין קולקציית האביב קיץ של חברת רנואר. באותה שנה שיחקה גרוסמן בתפקיד חוזר בעונה השנייה של "עספור" בתור ענהאל. כמו כן, השתתפה ב"השנים הכי יפות".
בינואר 2012 הופיעה גרוסמן במגזין הארופאי "Hello" בפרסומת לחברת הקוסמטיקה Carisma לצידה של הדוגמנית בר רפאלי. במרץ 2012 נבחרה גרוסמן להוביל את קמפיין האקססוריז העולמי של חברת Diesel. בחנוכה 2013 השתתפה ב"X פסטיגל". באוגוסט 2014 נבחרה שוב כפרזנטורית של מותג האופנה הישראלי רנואר, הפעם לצידו של הכדורסלן גל מקל. נכון ל-2016, גרוסמן הפכה שותפה במותג הטי שרט הישראלי Q, ובנוסף מדגמנת עבור "איל מקיאז'".

חיים אישיים

ב-29 באוגוסט 2013 התחתנה עם איש העסקים הישראלי-אמריקאי לני שפורן. בפברואר 2014 הודיעו בני הזוג על פרידתם, ובמרץ 2014 התגרשו.
בדצמבר 2014 התארסה לג'יימי דינר, מנהל קרן גידור בריטי-יהודי. במרץ 2015 הם נישאו. ב-9 ביולי 2015 נולד בנם הבכור. במרץ 2017 נולד לשניים בן. הם מתגוררים באנגליה.
מיצר (מושב)

היסטוריה

מיצר הוקם כהיאחזות נח"ל ב-1981 על ידי גרעין נח"ל של תנועת "המתנחל הצעיר", ולאחר שנתיים הפך ליישוב קבע. בתחילה הכוונה הייתה להקים במקום היאחזות נח"ל, אולם התנועה המיישבת בחרה לקיים במקום מיד יישוב קבע. בשנת 1986 הוקמה במקום רפת. ב-1989 נטשו אותו מרבית חבריו עקב משבר חברתי, ובמקומם באו חברי גרעין קלע מצפון הגולן.
כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות שלחין (גידולי כותנה, אבוקדו ואגוזי פקאן). כמו כן יש ביישוב לול פיטום ורפת חלב. היישוב הוא אחד מארבעת היישובים השותפים בכפר הנופש חמת גדר.
בשנת 2010 הוחלט לפרק את הקיבוץ בעקבות תת-אכלוס. מאז קלט היישוב משפחות חדשות לטובת הקמת המושב. בשנת 2015 שונה סיווג היישוב מקיבוץ למושב. המושב מושתת על שלושה עקרונות: חקלאות, קהילה וחינוך. כיום ישנם במיצר 40 משפחות חדשות שמהוות רוב מוחלט ביישוב. הקהילה עדיין קולטת משפחות במטרה לייצר מקום של עבודה עצמית, שיתופי פעולה ויוזמה.
בצמוד למיצר פועלת מכינה קדם צבאית – המדרשה למנהיגות חברתית במיצר. המכינה קיימת משנת 1998 וכיום עומד בראשה ליעד סולנקו.
חנוך ילון

ביוגרפיה

ילון נולד בעיירה טריטקי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. לצד לימודי התלמוד למד גם לימודים כלליים ושפות. הוא עבר ללופאטין ושם לימד עברית. בגיל 18 למד לקראת בחינות בגרות אקסטרניות בלבוב והושפע מאליעזר מאיר ליפשיץ. בתום מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה ונישא לציפורה לבית אימבר (אחייניתו של נפתלי הרץ אימבר).
ילון עלה לישראל בשנת תרפ"א (1921) והתגורר בירושלים. בהזמנת רא"מ ליפשיץ החל ללמד בבית המדרש למורים "מזרחי" (היום "מכללת ליפשיץ - המכללה האקדמית הדתית לחינוך"). הוא נבחר לוועד הלשון העברית והיה חבר האקדמיה ללשון העברית עם היווסדה.
ילון הרבה לחקור את לשון חז"ל וכן את לשון המקרא ולשון הפיוט. הוא ניקד את כל ששה סדרי משנה, שיצאו עם פירושו של חנוך אלבק.
ש"י עגנון הגדירו כ"ראש לחכמי לשוננו שבדור". ילון זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ובפרס ישראל במדעי היהדות בשנת 1962.
נפטר בגיל 84 והותיר בת אחת, לאה.
דאף קאלמר

דאף קאלמר

דגם ה"דאף קאלמר" אופיין על ידי 2 דלתות הזזה קדמיות בצדדים, ודלת אחורית נפתחת לצד.
דגם ה"דאף קאלמר" התבסס על דגם ה-דאף 44.
יוצרו כ- 3,000 יחידות. בשנת 1971 נמכרו לצרכניים פרטיים בהולנד, 441 יחידות.

היסטוריה

דאף ידועה כמפעל המייצר משאיות, אבל  משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה : דאף 600, דאף 750, דאף 30, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46, ודאף 68. בשנת 1967 פיתחה את  ה"דאף 55", עם מנוע  מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות־טיפוס.
בדצמבר 1972 יצרנית הרכב וולוו צברה נתח של 33 אחוזים מ- DAF, ובמאי 1975 עם השתלטות השוודים על דאף, נעלם השם דאף והפך לוולוו.
דאף ייצרה 816,000 מכוניות נוסעים.