אסון ילדי אוסלו

אסון ילדי אוסלו הוא תאונה אווירית שהתרחשה ב-20 בנובמבר 1949, ובה התרסק ליד אוסלו מטוס שהטיס 28 ילדים יהודים מתוניס להבראה בנורווגיה לפני עלייתם לישראל. בהתרסקות ניספו 27 ילדים, ארבעה אנשי צוות המטוס ושלוש המלוות של הקבוצה.
גם בבירת הנגב באר שבע קיימת כיכר המנציחה את הנספים בארוע, הכיכר ממוקמת בשכונת רמות סמוך לבית הספר היסודי על שם הנשיא הרצוג

רקע

תוניסיה הייתה אז ארץ חסות של צרפת והיהודים בה היו נתינים תוניסיים ומספרם הגיע למאה אלף, רובם בעיר הבירה תוניס וסביבותיה. עם הקמת מדינת ישראל הגיעו לתוניס שליחים של עליית הנוער ובהסכמת השלטונות הצרפתיים נבחרו ילדים, ברובם ממשפחות עניות לעלייה למדינת ישראל בהסכמת ההורים. בשנת 1949 נחתם הסכם בין ארגון הג'וינט ומשרד הסעד הנורווגי לפיו יועמדו 200 מקומות במרכז הבראה לחולי שחפת שפונה, לרשותם של ילדים יהודים מצפון אפריקה על מנת לחזק את הילדים מבחינה בריאותית לפני הטסתם לישראל.
באפריל 1949 הגיע למחנה המחזור הראשון – כ-200 ילדים ממרוקו. מחזור שני המורכב מילדים תוניסאים היה מיועד להגיע בעקבותיו.

התאונה

ב-20 בנובמבר 1949 המריאו משדה התעופה ליד תוניס, שני מטוסי DC-3 דקוטה של חברת אירו הולנד, בדרכם לאוסלו. מטוס אחד הגיע בשלום. המטוס השני נחת בבריסל לשם תיקון מכשיר הקשר ובשעה 12:56 המריא להמשך הטיסה לאוסלו. לקראת הנחיתה נתקל הטייס בערפל כבד. הוא הנמיך את המטוס בשטח הררי. ליד הורום, 30 מילים דרומית לאוסלו, פגעה אחת הכנפיים בעץ. המטוס המשיך עוד 60 מטר והתנגש בצלע הר. מעוצמת ההתנגשות בקרקע התהפך המטוס ורוב הנוסעים הועפו החוצה. מכלי הדלק נצתו וחלקו הקדמי של המטוס עלה באש.
בעת ההתרסקות זנב המטוס ניתק משאר המטוס, ובער בנפרד. בחלק אחורי זה נותר הילד (בן ה-11) יצחק אלל, כשהוא חגור בחגורת הביטחון של כיסא המטוס שלו. בזנב המטוס נמצא גם ארגז תפוחים. זנב המטוס המשיך לבעור זמן רב גם לאחר ההתרסקות, ונחת ליד פלג נחל. כך, למרות תנאי מזג אוויר קפואים, הצליח יצחק לשרוד שלושה ימים, כשבעירת זנב המטוס לידו מצילה אותו מקפיאה למוות. רק אז עברו במקום באקראי ציידים, שחילצו את יצחק - הניצול היחידי מן התאונה. 
גל של חמלה שטף את נורווגיה. באמצעי התקשורת דובר על הנס של יצחק אלל ומלך נורווגיה שסיפור זה נגע ללבו ביקש לאמצו לבן.
לאחר שבוע של זיהוי הגופות הוחלט להחזיר את הגופות לתוניס ולקבור אותן בארץ מוצאן ולא בישראל. ב-1 בדצמבר 1949 התקיימו טקסי הקבורה בתוניס בהשתתפות נציגי השלטון התוניסאי והצרפתי ביחד עם ראשי הקהילה היהודית והארגונים הציוניים בתוניס.
ב-23 בנובמבר 1949 נשא יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק נאום הספד בכנסת:
חברי הכנסת! אינני יכול לנעול את הישיבה בלי שאבקש מאת הבית להביע בקימה את צערה של הכנסת על האסון שקרה, על מות 27 ילדים. מתו ילדים עברים, מתו ילדים שעתידים היו להיות אזרחים במדינת ישראל. הכנסת, אם לישראל, מבכה יחד עם ההורים השכולים את הילדים האלה. אלה הם חבלי הדרך לגאולה. אין נחמה באבדן נפשות צעירות. הנחמה היחידה תהיה שארץ זו, מדינה זו, תכנס את שאר ילדי ישראל ותשמור אותם מפגעים. יהדות זו, שמקרבה עלו הילדים, יהדות זו עולה עכשיו אל הארץ ולה אנו מביעים את צערנו, בתוספת תקווה שילדי ישראל מגלות זו יישתלו כאן, יצמחו ויגדלו כאן וכאן תהיה גאולתם. נביע גם את צער הכנסת על מות מלווי הילדים.
אנשי נורווגיה ואנשי העמים בסביבה גייסו המונים לחפש את הילדים. תודתנו הלבבית על הרגש האנושי הזה.
אנו יודעים להעריך מתוך חיבה והוקרה את יחסה ועזרתה של ממשלת נורווגיה להבראת הילדים שלנו העולים לארץ. בגילוי הנפש האציל הזה יש מן הנחמה על צערנו.
יו"ר מפלגת העבודה בנורווגיה, הוקון לי יזם מבצע התרמת כספים להקמת מושב בישראל בשם "מושב נורווגיה". נורווגיה שלחה עצים וקורות להקמת צריפים, שיועדו למושב ינוב. המשלוח הראשון עלה באש בנמל בטורקיה, ולאחריו נשלח משלוח חלופי. מחמישים הצריפים שנתרמו נשאר אחד המשמש כ"בית ראשונים".  
יצחק אלל עלה לישראל ושינה את שמו ליצחק אל על. הוא התיישב במושב ינוב והקים משפחה. נפטר בגיל 48 ממחלה.