עברים

עִבְרִים הוא כינוי מקראי לבני ישראל.
תאוריות רבות הוצעו בניסיון לזהות ולקשור את העברים עם ישויות המוכרות לנו מכתובות של אותה העת, כמו העפירו ואחרים, אולם אף אחת מהתאוריות הללו לא התקבלה עדיין על ידי החוקרים. ראו על כך בהרחבה בערך: קבוצות שהוצעו לזיהוי כעם ישראל המקראי.
עם תחיית השפה העברית בארץ ישראל והתהוות היישוב העברי החל לשמש הכינוי "עברים" לבני החברה העברית החדשה והיישוב העברי ("היישוב החדש") בארץ ישראל, הדוברים עברית, ולכל דבר או התארגנות השייכים לחברה זו.

אטימולוגיה

כבר מפרשי המקרא הראשונים נחלקו ביניהם במקורו האטימולוגי של הביטוי "עברים", ולהלן יוצגו ההסברים המרכזיים.

הבאים מעבר הנהר

האיזכור הראשון במקרא של "עברי" כשם תואר, בא בפסוק: "וַיָּבֹא הַפָּלִיט וַיַּגֵּד לְאַבְרָם הָעִבְרִי" (בראשית, י"ד, י"ג), ודעת חז"ל במדרש בראשית רבה (פרשה מ"ב הלכה ח'), שנקרא כך כיוון שבא מעבר הנהר, כלומר – מאזור ארם נהריים, שהרי אברהם יצא לארץ כנען מחרן, ומפורש בספר יהושע (כ"ד, ג'): "וָאֶקַּח אֶת אֲבִיכֶם אֶת אַבְרָהָם מֵעֵבֶר הַנָּהָר".
הסבר זה קשה משלוש סיבות: ראשית, ארץ המוצא של אברהם אבינו היא אור כשדים, כמפורש בבראשית (י"א, כ"ו-ל"א) וכן בנחמיה (ט', ז'), ולא עבר הנהר. שנית, "עבר הנהר" הוא מושג יחסי ולא קבוע: ליושבי ארץ ישראל הכוונה לארם-נהריים, אך ליושבי ארם-נהריים הכוונה לארץ ישראל ושלישית - המקובל במקרא הוא, כי מקומות הם הנקראים על שם אנשים ולא ההפך.

תעתיק של המילה "ח'בירו"

בהתבסס על ההנחה השנויה במחלוקת כי יש לזהות בין ה"ח'בירו" הנזכרים בין היתר גם במכתבי אל עמארנה (ייתכן ששמם הוא בעצם: "עפירו", או אפילו: "עבירו" מלשון עברים, היות שהאותיות ח' ו-ע' מתחלפות במצרית וכך גם האותיות ב' ו-פ' שמתחלפות ביניהן בשפה האכדית הקדומה) לבין העברים, יש שהציעו כי המילה היא אכדית במקורה, ומשמעה, ככל הנראה, נוודים-פולשים. המילה הפכה ל"עברים" בלשון המקראית, אם באופן מכוון על ידי מחבר המקרא, ואם כתוצאה מהרגל שימוש שהשכיח את המשמעות המקורית של המונח. מכאן שאין לחפש למונח זה אטימולוגיה משלו בשפה העברית.
הסבר זה קשה גם הוא, כי יהא אשר יהא פירושה המדויק של המילה ח'בירו, הרי שמשמעה הוא שלילי, ולא סביר שהמקרא ישתמש במילה זו דווקא במקומות בהם הוא משתמש בה (כגון כלפי אברהם המכונה "אברם העברי", או כלפי יוסף שנודע במוצהר כ"נער עברי" מ"ארץ העברים" והפך למשנה לפרעה ועוד). לא סביר גם שמדובר בהרגל שימוש, כיוון שהמקרא משתמש במילה זו במקומות ספורים ביחס לשאר הכינויים, ואין להניח כי הדבר מקרי.

מהות המונח במקרא

המקרא משתמש במונח "עברי" בצורה מכוונת, להדגשת משמעות מסוימת שיש בו ואין במונחים אחרים, כגון "בני ישראל". גם כאן ישנן מספר דעות בין המפרשים והחוקרים, מה המשמעות המהותית של המונח במקרא, מעבר לשאלת מקורו האטימולוגי.

"עברי" לעומת נכרי

על-פי פשט הפסוקים, השימוש בביטוי "עברים" נעשה ככינוי מושאל לבני ישראל בהנגדה לעמים אחרים (מצרים בספרי בראשית ושמות, פלשתים בספר שמואל, תערובת אומות בספר יונה וכדומה), כאשר בדרך-כלל מתלווה לכינוי אסוציאציה של בוז וגנאי. ואכן, דעה זו היא המקובלת בין החוקרים. הסבר זה עדיין לא פותר את פשר אזכורם של העברים בספר בראשית, בטרם היות עם ישראל, וכן את פשר המונח "עבד עברי" – מדוע שייך כאן עברי דווקא, ולא פשוט "בן ישראל" או "ישראלי".

עברים = עבדים-פליטים

הרב יואל בן נון, בהתבסס על דיעותיהם השונות של פרופ' גרינברג ונאמן, הציע הסבר מאחד, בתוספת פרשנות מקורית משלו.
 לפי בן נון, השימוש בביטוי "עברים" אכן מתאר את האבות ובני ישראל (ולא קבוצות אחרות), אך  "רק כאשר הם עבדים או עבדים למחצה, מהגרים או פליטים, או אנשים בעלי מעמד חברתי מיוחד וחריג, אשר נחשבים מכובדים וגם מסוכנים בעיני המעמדות השליטים באלף השני לפנה"ס" . בהתבסס על ההנחה כי יש קשר מסוים בין העברים לבין הח'בירו, בן נון רואה בעברים מעמד שהוא גם שבטי-אתני (ממוצא משפחתי אחד) וגם חברתי-סוציאלי (כמו הח'בירו), שהאבות השתייכו אליו. המקרא משתמש במונח זה כביטוי למעמד חברתי נמוך של הדמויות: כך לדוגמה מוסבר על-ידו הפסוק "וַיָּבֹא הַפָּלִיט וַיַּגֵּד לְאַבְרָם הָעִבְרִי" – כלומר, לאברם הפליט. וכן "וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם עִבְרִי אָנֹכִי" – כלומר, פליט אנכי, הנמלט מפני האלהים. גם השימוש המרובה בביטוי "ה' אֱלֹהֵי הָעִבְרִים" בתחילת ספר שמות, בא להדגיש בפני פרעה כי המצווה עליו אינו אלהים "פרטי" של עם מסוים, אלא אלהיהם של כל המדוכאים והעבדים בעולם, וכן מוסבר גם הביטוי החריג "עבד עברי" כמעין כפילות – עבד = עברי.
למרות מקוריותו, הסבר זה מעורר מספר תמיהות, שהצד השווה שבהן הוא האסוציאציה השלילית שיש לפיו במונח "עברי": מדוע בחר הפליט לפנות דווקא לאברם "הפליט" הבזוי (שאולי קרוב לו מבחינת מעמדו, אך במה יוכל לסייע?), ומדוע יוסף מתעקש להציג עצמו כעברי, והלא בכך הוא משפיל את עצמו בעיני המצרים ואולי אף מסכן את עצמו, ואיך ייתכן כי שר המשקים מדגיש בפני פרעה כי "וְשָׁם אִתָּנוּ נַעַר עִבְרִי" (וכל שכן בהנחה והעברים מזוהים עם הח'בירו, שנואי נפשם של המצרים), ומהי אותה "ארץ העברים" שאמורה להיות מוכרת למצרים – הרי לא סביר כי הכוונה לארצם של הפליטים חסרי הארץ, ועוד.

ארץ העברים

"ארץ העברים" (בראשית מ טו), המתוארת על ידי יוסף כמקום ממנו נגנב והובא למצרים, הוא מונח יחידאי במקרא. עם זאת, ודאי שהיה זה חבל ארץ שהמצרים הכירו אותו היטב, וודאי שלא נקרא כך רק על שם משפחת יעקב המצומצמת שגרה בו מספר שנים.

עִבְרִיּוּת בניגוד ליהודיות

עם חזרתו של עם ישראל לארצו בראשית המאה ה-20, החל המונח "עברי" להופיע בכתבים ובפרסומים שונים, ואף בביטויים כגון "הגדוד העברי" "עבודה עברית" ועוד. למונח נלוותה אסוציאציות מהתנ"ך וחזרה לעבר הקדום של עם ישראל, לפני הגלות הארוכה, אך תוך מחויבות להיסטוריה של עם ישראל לדורותיו. הקהילה היהודית בארץ ישראל נקראה "היישוב העברי" ובשם זה היא מופיעה במגילת העצמאות של מדינת ישראל.
מספר אנשי רוח והוגי דעות ביקשו לצקת לזהות העברית החדשה את תרבות המיתולוגיה הכנענית כפי שנחשפה בתעודות שונות ובעיקר בכתבי אוגרית. אנשים אלו, ובראשם עדיה חורון, יונתן רטוש ואהרן אמיר, הקימו את תנועת "העברים הצעירים", שנודעה בכינויה (שניתן לה דווקא על ידי מתנגדיה) "הכנענים", במטרה ליצור את הזהות העברית החדשה, תוך ניתוק מכוון ומודע מהזהות היהודית הגלותית.
על פי רעיונותיהם כל עמי הקדם "השמיים המערביים" הם עברים. זה כולל את האמורים, המואבים והעמונים, וכן את החיקסוס (שהשתלטו על מצרים באמצע האלף השני לפני הספירה), ואף באנשי קרתגו, דוברי העברית. חניבעל היה, לפיכך, גיבור עברי. כל מקום שבו שהו העברים - הוא ארץ עבר. לדעתם שיבת העם העברי לארצו מחייבת הנתקות מן היהדות באופן מוחלט, וחזרה לרוח השורשית, המקורית, והעברית, העולה ובוקעת מתוך יצירת עמי הקדם המתגלה בגילויים הארכאולוגיים.

עִבְרִיּוּת כביטוי לאוניברסליות

באמצע המאה ה-20, פיתח הרב יהודא ליאון אשכנזי ("מניטו") את הרעיון לפיו ישנה זהות עברית מובחנת, והיא המייצגת את הפן האוניברסלי של עם ישראל, בנוסף לזהות הישראלית-לאומית והזהות היהודית-דתית.
בהתבסס על דמותו הייחודית של עבר (אבי "בני עבר", נביא, מחנך) ושל ממשיך דרכו, אברהם העברי (שתפקידו ההיסטורי היה "וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה" (בראשית יב ג), ואכן הוא מתואר כמי שדאג לשבויים, לסדום ועמורה ועוד), מוצגת הזהות העברית כבעלת תפקיד מרכזי בסיוע לאנושות כולה לתקן את דרכה, תוך שמירה על ייחוד לאומי - זאת בניגוד לקוסמופוליטיות המיוצגת על ידי שושלת נחור אחי אברהם, שנטמעה לבסוף בין הארמים. 
הפן האוניברסלי מודגש בכפילות שבתיאור שושלת עבר - האיזכור הראשון (בראשית י כא ואילך) מהווה חלק מתיאור השושלות הכללי של בני נח, ואילו האיזכור השני (שם יא י ואילך) מתאר את הייחוד הלאומי של השושלת המוביל בקו ישר מאדם, דרך נח, שם ועבר, עד לאברהם וראשית עם ישראל
אחד ההיבטים הבולטים לזהות אוניברסלית זו הוא השפה העברית: שפה זו הייתה לפי המסורת השפה המשותפת לכל האנושות לפני פילוגה במגדל בבל, אלא שלאחר בלבול הלשונות היא נשארה נחלתם של עבר וממשיכי דרכו העברים, ובאחרית הימים היא השפה שעתידה לשוב ולאחד את האנושות, על-פי נבואת צפניה (ג ט): "כִּי אָז אֶהְפֹּךְ אֶל עַמִּים שָׂפָה בְרוּרָה לִקְרֹא כֻלָּם בְּשֵׁם ה'".