יסוד המעלה

היסטוריה

בשנת 1872 רכש יעקב חי עבו את אדמת השבט הבדואי א-זביד על גדות אגם החולה והקים עליה ביחד עם האחים שלמה ושאול מזרחי, מושבה בשם "מי מרום". בכך יצקה משפחת עבו את היסודות להתיישבות היהודית המתחדשת בגליל ובעמק החולה. כותב על כך בזיכרונותיו הקצין היהודי מאנגליה, אלברט גולדשמידט, שביקר בצפת ב-1883: "הקולוניא מי מרום נוסדה לפני י"א שנים על ידי יהודים ספרדים אחדים מצפת, אשר גמרו אומר להחיות עצמם מעבודת האדמה, למטרה זו קנו 3000 דונם (680 אקר) ובנו בתים".
מי מרום הוא שמו התנכ"י של מעיין העיר מרום - עיר כנענית בגליל העליון. על פי התיאור המקראי, בתקופת כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, מי מרום היה מקום התכנסות צבאות יבין מלך חצור מששמע שיהושע בן-נון מתכנן לתקוף אותו.
יש המשערים על פי מסורות שמי מרום נקרא על שמו של אגם החולה שנקרא בימי קדם בשם "ים סובכי" או "סומכי", כמצוטט בספר "נחשוני החולה" על התרשמות ראשוני המתיישבים במקום: "אל תוך היכל ההרים הרמים הנישאים בגליל העליון מעל גדות מי מרום".

יסוד המעלה

יסוד המעלה נוסדה בשנת 1883 על שפתו הדרום-מערבית של אגם החולה והייתה מן המושבות הראשונות שהוקמו על ידי אנשי העלייה הראשונה, והמושבה השנייה שהוקמה בגליל העליון לאחר ראש פינה.
יסוד המעלה נוסדה על ידי "חברת נחלת שדה וכרם" שהוקמה על ידי 24 יהודיים ממזריטש ובריסק, במסגרת תנועת חובבי ציון, שקמה במזרח אירופה לאחר פרעות "סופות בנגב". שליחי התנועה קנו מידי משפחת עבו מצפת כ-2000 דונם. בעת שנחתמה העסקה בין משפחת עבו לעולי מזריטש, בעוד הקונים החדשים סובבים בנחלה, נתגלתה לפתע, תוך כדי חפירה, אבן ועליה כתובת בארמית: "זכיר לטב מאן דמיתבתי", שפירושה: "ייזכר לטוב כל המתיישב כאן". אבן זו, שבסופו של דבר התגלגלה כנראה למוזיאון בפריז, שכנעה יותר מכל את נציגי עולי מזריטש לרכוש את הנחלה. 
לאחר הרכישה עלו שבעה מהקונים ומשפחותיהם לצפת. יחד עם שני בני צפת שעיבדו את המקום עוד מזמנה של משפחת עבו וחלוץ נוסף מאמריקה, עלו המייסדים הראשונים לקרקע והחלו לעבד את אדמת המושבה. בסוף 1884 התגוררו במקום 12 משפחות, שכללו 36 נפשות בבית אחד אשר הופרד על ידי מחיצות. המייסדים סבלו מרעב וממלריה שהכתה במקום שהיה רווי ביצות. בהיעדר רישיונות בנייה, נאלצו המתיישבים להקים לעצמם אוהלים וסוכות למגורים. במהלך שנים אלו דעך אט אט הסיוע הכספי מקופת החברה באירופה וכשלו ניסיונותיהם של המתיישבים להשגת תמיכה כספית ורישיונות בנייה. הרב יעקב עבו סייע להם ככל יכולתו להחזיק מעמד. יתר על כן, כדי להביע את תמיכתו הבלתי מסויגת ואת אמונתו בעתידה של המושבה, הוא קשר עצמו בקשרי משפחה עם אחד מחלוצי המתיישבים, בהשיאו את בתו היחידה, מסעודה, לישראל מרדכי לובובסקי.
בשנת 1887 חל המפנה, כאשר בעת ביקורו בארץ נענה הברון רוטשילד לבקשתם של אנשי המושבה לקחת אותה תחת חסותו. בסיועה של פקידות הברון הושגו רישיונות הבנייה ועל פי המלצתו של האגרונום מטעם הברון, נסים בכור אלחדיף, הוחל בגידול ורדים לתעשיית בשמים ובנטיעת עצי תות לגידול טוואי המשי. במאי 1890 התקיים טקס הנחת אבן פינה לבתי היישוב. במקום הצריפים הקטנים, שהיו שם קודם לכן נבנו בתים גדולים עם גגות רעפים. הברון סידר להם עבודה באחוזה שלו בזמנים בהם לא עבדו בשדותיהם.
בשנת תרנ"ג (1893), נחלו המתיישבים הצלה ראשונה בהפקת בושם מוורדים, שאותו כינו בשם "מור", כך על פי זאב וילנאי:
"ניסיון מעשי המור החל ומאלף קילוגרם שושנים הוציאו שני קילוגרם מור, שלוש פעמים יותר ממה שמוציאים משושני ארצות המערב, אך לעומת זה רפה בה ריחו של מור יסוד המעלה". כן עשו בשנה החולפת משתלה לשושנים, והניסיון הראשון עלה יפה"
— זאב וילנאי,"אריאל -אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל" (תוספות),עם עובד תרבות וחינוך,1982, עמוד 335
מצבם הדתי של המתיישבים תואר בשנת 1896  בעיתון הצפירה: 
"הם נושאים עליהם עול מלכות שמים, כי רובם בני תורה, ואינם עוזבים את כל חיי עולם מפני חיי שעה. בשנת השמיטה תרנ"ו הם השביתו את הגינות מאחורי הבתים, אך עיבדו את השדות בהתאם להיתר המכירה"
— הצפירה, "הצופה בארץ הגליל", 15 במאי 1896
בתקופה זו גדלה המושבה והצטרפו אליה מתיישבים ושטחי אדמה נוספים.
עם המעבר של מושבות הברון לחסותה של יק"א בשנת 1900 נוספה לפרויקטים החקלאיים שהיו במושבה רפת גדולה שהייתה אמורה לשווק תצרוכת חלב לכל הגליל, אולם פגעים חקלאיים וחוסר כדאיות לרכישת מוצרי התעשייה הביאו לשפל חריף במצבה של המושבה. המצב הירוד הגיע עד כדי המלצת נציגות יק"א לסגירת המושבה, אולם, למול נחרצותם של המתיישבים בראשותו של המייסד פישל סלומון, החליטה יק"א להשאיר את המושבה על כנה ולממן את השירותים הנצרכים במושבה מקופתה.
בשנת השמיטה תר"ע (1910) קבלו על עצמן 25 משפחות המושבה, לשמור שמיטה ללא הסתמכות על היתר המכירה. כתוצאה מכך הן סבלו מחסור ויק"א אף איימה עליהם שתחדול מלתמוך בהם.
בשנת 1911 השתקעה במושבה הרופאה ד"ר שרה בן-עמי סולודר, אשר תרמה רבות למיגור המלריה.

בשנת תרע"ב (1912) ביקר תייר ביסוד המעלה ותיאר סבל תושביה מקדחת, עד כדי מוות: 
בכפר קטן זה בערך יש שתים עשרה אלמנות שכמעט כל בעליהן מתו בקדחת. אין בית אשר אין שם מת -- כמה גבורה נצרכת להשרידים היחידים היושבים במושבה, שלא יעזבו ולא יטשוה למרות כל! אולם די היה לי להעיף עין על המושבה כולה כדי להבין גבורה זו מהיכן היא באה -- יסוד טובע באילנות ממש. ברחוב הישר והנאה יש שתי שורות של עצי תות -- וכך הולך ונמשך הרחוב עד לחופה של החולה -- ועם כל קטנותה היא הנחמדה שבמושבות של הגליל העליון.
— יוסף קלוזנר, "עם וארץ קמים לתחייה רשמי מסע בארץ-ישראל 1912", הוצאת יבנה, כרך ב' תש"ד, עמ' 78
במלחמת העולם הראשונה סבלה המושבה ככל המושבות ממחסור בלקוחות לתוצרתה, מהתנכלויות מצד הטורקים וממכת הארבה שפקדה את הארץ ב-1915. לאחר תום המלחמה פינה הצבא הבריטי את אזור אצבע הגליל בהתאם להסכם סייקס-פיקו ובשל חולשת השלטון הצרפתי נוצר במקום מעין "שטח הפקר". המושבה סבלה אז ממעשי שוד של בהמות והאיכרים שעבדו בימים נאלצו לשמור על רכושם בלילות. ביולי 1920 היה חשש לקיום המושבה בעקבות קרבות בין הצבא הצרפתי ושבטי הבדואים, אך המצב השתפר לאחר חזרת האנגלים לאצבע הגליל בסוף אותה שנה.
השקט הופר שוב במאורעות תרפ"ט אז ברחו התושבים אל קיבוץ איילת השחר הסמוך. על המושבה הריקה פשטו הבדואים וערכו שוד גדול. האנגלים גירשו את השודדים והתושבים שבו לשקם את משקיהם. יוזמות חקלאיות חדשות הוקמו והמושבה התפתחה. בתחילת שנות ה-30 היו במושבה 35 משפחות.
במלחמת השחרור סבלה המושבה מהפגזות תותחים סורים שהיו מוצבים ברמת הגולן. לאחר המלחמה הפכה המושבה למועצה מקומית ובשנת 1951 משהוחל בפרויקט ייבוש החולה, הורחבו שטחי הקרקע של חקלאי המושבה. במושבה נטעו מטעי פרי, נוספו תושבים והורגשה רווחה כלכלית.
משנת 1977 עד שנת 1998, במשך 21 שנים, כיהן יוסי מזרחי, נינו של חכם שלמה מזרחי כראש המועצה המקומית. בתקופת כהונתו חל פיתוח מואץ במושבה, הושלמה בניית המתנ"ס, נבנה אולם ספורט, הוקם מעון ילדים והורחב בית הספר. בנוסף הוקם אזור ספורט ויד לבנים, הוקם אזור מלאכה ותעשייה וכן הרחבות לבנים ולתושבים נוספים.
בשנת 1982 יזם את הקמת העמותה לשחזור אחוזת דוברובין ושיחזר את אחוזת דוברובין שנפתחה לקהל בשנת 1986. מפעל השחזור זכה להד נרחב והאחוזה המשוחזרת זכתה לכינוי "ספינת הדגל של השחזור בארץ". על מפעל השחזור קיבל תעודת הוקרה מיוחדת של המועצה לשימור אתרים במשכן הנשיא בירושלים.
כמו כן, יזם את תוכנית השימור של רחוב המייסדים ובתקופתו נסלל הרחוב ושוקמו מבני הראשונים ברחוב. בית המועצה, מועדון הנוער והוקם בית הקשיש. ליד הבתים ההיסטוריים הוצבו שלטי הסבר אודות האישים שהתגוררו בהם. ברחוב גרות עדיין משפחות רבות המהוות דור רביעי וחמישי למייסדים והוא מהווה אתר מורשת התיישבות. כל פעולות השימור והשחזור זכו להוקרה מיוחדת של המועצה לשמור אתרים.
בשנת 2006 הופעלה במועצה ועדה קרואה שבראשה עמדו עמוס רודין ומשה אוחנה. זו פעלה עד שנת 2013, כשבבחירות המקומיות נבחר אילן אור כראש המועצה החדש.
בין השנים 2007-2017 פעלה תנועת הנוער העובד והלומד ביישוב בתוך המתנ"ס.
נכון לשנת תשע"ח, רב המושבה הוא הרב יעקב רייצס, המשמש גם כשליח חב"ד במקום.
בשנת 2018 החל לפעול ביישוב סניף תנועת הנוער של האיחוד החקלאי.