כתובת אזתוד

כתובת אַזַתִוַדַ (בכתיב מלא: אזתיוודה, Azatiwata; ידועה גם בשם כתובת קאראטפה) היא כתובת דו-לשונית בפיניקית ולוּוית של המלך אַזַתִוַדַ, שהתגלתה בקאראטפה (Karatepe) שבטורקיה ב-1946. אַזַתִוַדַ היה מלך הדננים, שחי בממלכה נאו-חתית באזור קיליקיה במאה ה-9 או ה-8 לפנה"ס.

תיארוך הכתובת

שמו של המלך אַזַתִוַדַ נודע במחקר רק מכתובת זאת והוא לא ידוע ממקורות אחרים. תיארוך זמנו נעשה באמצעות מקורות מכתובות מלכי אשור. בכתובת מציין אַזַתִוַדַ שמי שהעלה אותו לגדולה היה "אוּרִךְ" מלך הדננים. החוקרים זיהו אותו עם המלך Urriku מלך קְוֶה, המופיע בטקסטים של מלך אשור תגלת-פלאסר השלישי שמלך בין השנים 745 עד 727 לפנה"ס. מקור נוסף היא כתובת משנת 718 לפנה"ס של המלך האשורי סרגון השני. בכתובת נאמר שסרגון מצא את נסיך אדנה, שמונה על ידי מלך קוה. נמצאה התאמה לכתובתו של אַזַתִוַדַ, שאמר שהוא מונה על ידי אורך להיות מלך הדננים. בהתאם לכך תוארכה הכתובת לסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
השערה אחרת היא שהכתובת היא מהמאה ה-9 לפנה"ס לפני מסעות המלחמה של שלמנאסר השלישי מערבה לאנטוליה. השערה זאת מתבססת על השימוש בשפה הפיניקית שהייתה שפת התרבות במאה ה-9 לפנה"ס, לפני התפשטותה של השפה הארמית שהפכה לאחר מכן לשפת התרבות. נמצא גם דמיון בסגנון הטקסט בכתובת זאת לכתובת כלמו, שנכתבה במחצית המאה ה-9 לפנה"ס, שם גם מוזכר מלך הדננים שפלש מזרחה מעבר להרי אמאנוס וניסה להשתלט על ממלכת שמאל. שמו של המלך "אורך" הוא שם שושלתי חוזר בתקופות שונות, ולכן אין בהזכרת שמו עדות לתיארוך הכתובת. בנוסף, במאה ה-8 לפנה"ס, התפשטה אשור מערבה ולחצה על ממלכת קוה-דננים. בכתובת זאת אין אזכור לאשורים, וגם סגנון האמנות האשורית, שבלט מאד בתקופה זאת, לא בא לידי ביטוי בתבליטים המלווים את הכתובת. שלמנאסר השלישי פלש לקוה והרס את העיר אַזַתִוַדַ. קוה סופחה לאשור כממלכה וסאלית בסוף ימי תגלת-פלאסר השלישי או בתחילת ימי שלמנאסר החמישי, יחד עם שמאל. ובימי סרגון השני היה בקוה כבר נציב אשורי.

הכתובת

הכתובת הוצבה על ידי אַזַתִוַדַ מלך הדננים בשערי העיר שהוא בנה, שנשאה את שמו ונקראה אַזַתִוַדַ (היום קאראטפה). קריאת שם של עיר חדשה על שם המלך שהקים אותה היה נוהג מקובל בעת העתיקה. למשל, הערים דור שרוכין ודור כוריגלזו, שנקראו על שם המלך שרוכין, הוא סרגון השני, וכוריגלזו הראשון המלך הכשי, בהתאמה.
הכתובת הוצבה לציון ניצחונותיו, כפי שנהגו לעשות מלכים בעת העתיקה. הכתובת מתחילה בתיאור פרטים אוטוביוגרפיים: "אנכי אזתוד הברוך (ל)בעל, עבד בעל, אשר אִדֵּר (גידל) אוּרִךְ מלך הדננים". הכתובת ממשיכה בתיאור המעשים הטובים שהוא עשה לעמו ולארצו. הוא מספר איך הוא הרחיב את הממלכה, וחיסל את הרע ממנה ובהבאת שפע כלכלי לארצו. הוא שיעבד ארצות חזקות, ומלכים אחרים הפכו למשועבדים לו והכירו באדנותו. הוא מתפאר איך הגיע למקומות במערב, ששום מלך שקדם לו לא הגיע לשם. הוא הכניע אותן והיגלה את תושביהן למזרח. הכתובת כוללת גם תיאור הביצורים שהוא בנה כדי להגן על הממלכה מפני הפולשים, והגברת הביטחון של התושבים. הוא חיזק את צבאו, דאג להרבה סוסים, מגינים והקים מחנות צבא. הוא מספר על העיר החדשה אותה בנה, הנושאת את שמו, אותה הקים במצוות האלים, בעל ורשף. הוא מספר על קיום הפולחן לאלוהיו בזמן הקציר בקיץ, ובזמן החריש בסתיו נוסף קורבן של שה, לקורבן הפר שהיה נהוג להקריב. בכתובת מוזכרים האלים רשף, בעל, בעל-כרנתריש לו הוא הציב פסל בעירו, וכן בעל-שמים, אל שהפולחן שלו היה נפוץ במשך מאות שנים במרחב הסורי-פיניקי. הוא מופיע גם בכתובת זכור מלך חמת. בחלקה האחרון של הכתובת מופיעה קללה למי שישחית את העיר ואת שעריה, והיא מסתיימת באיחולים למלך עצמו ששמו וזכרו יהיו נצחיים כמו השמש והירח.
בכתובת יש התייחסות בטור א' שורה 16 ל"בת מפש", שפירושו "בית מפש". בכתובת מתייחס אַזַתִוַדַ לאנשים רעים בעלי גדודים שהוא הכניע, והוא מספר שאת בית מפש שם תחת פעמיו, כלומר הכניע אותם ושיעבד אותם. הפרשנות המקובלת של החוקרים היא שבית מפש מתייחס לצאצאי מופסוס (Mopsus) , שלדעתם הייתה דמות היסטורית שהופיעה במקורות הקלאסיים, כמי שבסוף האלף השני לפנה"ס שבטיו פלשו למזרח הים התיכון ויישבו חלקים מסוריה, פיניקיה וקילקיה. כאן הוא מתפאר שהכניע את צאצאיו. דמותו מופיעה גם בכתביו של אוסביוס מקיסריה.
הכתובת היא בת 62 שורות והיא הכתובת הפיניקית הארוכה ביותר שהתגלתה עד כה. שפת הכתובת קרובה מאד לעברית. הכתובת מחולקת לארבעה טורים. בטור ראשון: 21 שורות, בטור שני: 19 שורות, בטור שלישי: 19 שורות וטור רביעי קצר מאד של 3 שורות.
אף על פי שמדובר במלך של ממלכה מקומית, סגנון הכתיבה של הכתובת דומה לסגנון שבו פארו מלכי אשור ושליטי ממלכות אחרות את מעשיהם. אַזַתִוַדַ היה מלך של ממלכה מקומית, שאין עדויות להתפשטות אימפריאלית שלה. גם את השלטון על העיר שהקים קיבל מארוך מלך דננים, אבל הוא מתפאר בהרחבת שטח הארץ.
גילוי הכתובת הדו-לשונית, בפיניקית, וכתב ההירוגליפי הלווי, אשר אפשרו השוואה בין הכתובות, קידם את הבנת הכתב ההירוגליפי החתי ואת המחקר שלו.