עז א-דין אבו אל-עייש

הקריירה הרפואית

אבו אל-עייש נולד במחנה הפליטים ג'בליה. הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת קהיר ב-1983, התמחה בגינקולוגיה ויילוד באוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר מוסמך בבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד. שימש כרופא בעזה, והיה לרופא הראשון מעזה שעבד בבית חולים ישראלי. עבד באופן חלקי במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, ובמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, שם ביצע טיפולי פוריות. במסגרת עבודתו בסורוקה השתתף גם במחקר על מחלות גנטיות בקרב האוכלוסייה הבדואית.
הוא ניסה ליזום הקמת מרכז רפואי ישראלי משותף בעזה. אחרי השתלטות החמאס על רצועת עזה המשיך לעבוד בישראל, והיה אחד מתושבי עזה המעטים שנכנסו בקביעות לישראל. המשיך להתגורר ברצועת עזה, בבניין בן כמה קומות שבנו הוא ואחיו בג'בליה, ועבד גם במערכת הבריאות המקומית. כשלושה חודשים לפני פרוץ מבצע עופרת יצוקה נפטרה אשתו של אבו אל-עייש ממחלת הסרטן, והוא נותר לטפל בשמונת ילדיהם.

הריגת שלוש בנותיו במבצע עופרת יצוקה

פרוץ מבצע עופרת יצוקה מצא את אבו אל-עייש בתוך הרצועה מבלי יכולת לצאת. כלי התקשורת הישראליים, שהיו מנועים מלדווח מתוך הרצועה, ובייחוד ערוץ 10, שכתבו שלומי אלדר הכיר את ד"ר אבו אל-עייש, השתמשו בקשריהם אתו כדי לקבל דיווחים וראיונות המתארים את המצב ברצועה. במהלך ימי המבצע נוצר קשר בינו לבין פרופסורים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת טורונטו בקנדה, דרך תורם שרצה לתת מענק מחקר שיממן את שהותו שם למשך שלוש שנים, ואחרי שהתרשמו מקורות החיים שלו והסכימו להצעה, ניסו לפעול מול ישראל על מנת לאפשר את יציאתו עם המשפחה מהרצועה, אולם לא הספיקו לעשות זאת בזמן.
ביום שישי, 16 בינואר 2009, ימים ספורים לפני תום המבצע, ירה טנק ישראלי שני פגזים לעבר ביתו של אבו אל-עייש בג'בליה. מהפגיעה נהרגו שלוש מבנותיו ואחת מאחייניותיו. אחת מבנותיו האחרות נפצעה בכל חלקי גופה. אבו אל-עייש התקשר לשלומי אלדר, וזה מיהר להעלות אותו לשידור חי שבו הוא זעק לעזרה. צה"ל איפשר לו באופן חריג להכניס את בתו לישראל דרך מעבר ארז על מנת לקבל טיפול בתל השומר שהציל את אצבעותיה ואת הראייה בעינה הפגועה.

התגובות לאירוע

בניגוד למקרים אחרים בזמן המבצע, המקרה של אבו אל-עייש זכה לתהודה רבה בשל השידור החי.
בראיונות הרבים שהעניק אבו אל-עייש לאחר האירוע טען שמביתו לא נעשתה שום פעילות נגד חיילי צה"ל, והדגיש שלמרות האסון שפקד אותו הוא לא זונח את דרך השלום.
חלק גדול מהציבור הישראלי הביע הזדהות עם כאבו של אבו אל-עייש. מחוץ לבית החולים התקבצו אזרחים והדליקו נרות. אבו אל-עייש יצא אליהם ואמר: "לכל מלחמה יש את הסמל שלה. עכשיו לאחר שאיבדתי את שלוש בנותי אני יכול לקוות רק שהן יהפכו סמל למלחמה הזו. סמל חיובי, סמל שיחזק את התקווה לימים של שלום".
אולם חלק גדול מהציבור ואף מהממסד בישראל לא האמין בדבריו, וניסה לערער עליהם.
כשקיים מסיבת עיתונאים בבית החולים תל השומר, יום לאחר האירוע, התפרצה לעברו אישה וצעקה: "הבן שלי בצנחנים! מי יודע מה היה לך בבית? אף אחד לא אומר את זה!" ברשת הופץ גם אי-מייל שקרי תחת הכותרת "מה נתגלה בביתו "שוחר השלום והדו קיום" של ד"ר עז א-דין אבו אל-עייש" ובו תמונות של כלי נשק שכביכול נתפסו בביתו.
בתחילה גם צה"ל ניסה לטעון שמהבית נורתה אש צלפים.
כמו כן התפרסמו בתקשורת ידיעות כאילו נתיחה לאחר המוות של הגופות חשפה רסיסים בצורת גולות, שאינן אופייניות לחימוש צה"לי אך נמצאות בשימוש באמל"ח של חמאס, ידיעות שהיו מי שטענו שגורמים בצה"ל עודדו את פרסומן.

פעילותו לאחר האסון

ד"ר אבו אל-עייש הקים לזכר בנותיו קרן בשם "Daughters for Life" למען הענקת חינוך וגישה לבריאות לנערות ולנשים בעזה ובמזרח התיכון.
בקיץ 2009 הוא נסע לקנדה עם משפחתו, בעקבות קבלת משרה לחמש שנים באוניברסיטת טורונטו. מעבר לעבודתו הרפואית והמדעית הוא מרצה בקביעות על סיפור חייו, הטרגדיה שפקדה אותו, והצורך בשלום על מנת למנוע קורבנות נוספים. שמו של אבו אל-עייש אף הועלה כמועמד לפרס נובל לשלום לשנת 2009.
ב-2011 הוציא ספר בשם "לא אשנא", שתורגם לעברית. בשנת 2012 עוּבד הספר על ידי שי פיטובסקי ושחר פנקס להצגת יחיד בכיכובו של גסאן עבאס.

תביעת הנזיקין והמשפט

בשנת 2010 הגיש אל-עייש תביעת נזיקין נגד משרד הביטחון. ב-3 בדצמבר 2018 דחה בית המשפט המחוזי בבאר שבע את תביעתו, וקבע שהירי שביצע הטנק היה טעות סבירה במסגרת לחימה שבה מחבלים פעלו במכוון בסביבה אזרחית, ושחלק גדול מהנזק שנגרם לדירה וליושביה נבע מאמצעי לחימה ותחמושת שמחבלים החביאו בדירתו ללא ידיעתו.