google/wiki40b huggingface dataset:
פוטוסי

היסטוריה

פוטוסי נוסדה ב-1 באפריל 1546, כעיר מכרות. מרבצי הכסף שהתגלו בהר הסמוך לעיר, סרו ריקו ("ההר העשיר") האיצו את התפתחותה, וב-1625 כבר הייתה לעיר הגדולה ביותר ביבשת אמריקה ובאימפריה הספרדית, עם כ-160,000 תושבים. במשך שנים רבות הייתה פוטוסי ספקית הכסף של האימפריה הספרדית ולפי תיעודים רשמיים, בין 1556 ל-1783 נכרו בה 45,000 טונות של כסף טהור, 7,000 מהן הלכו ישירות לבית המלוכה הספרדי. שמה של העיר נודע באירופה, והיא אף הוזכרה בספרו של מיגל דה סרוונטס, "דון קישוט", כסמל לעושר.
כריית הכסף נעשתה תוך ניצול האוכלוסייה האינדיאנית המקומית והעסקתה בתנאי עבודה קשים. אלפים מהעובדים מצאו את מותם במכרות, עקב תנאי העבודה הקשים והחשיפה לכספית. אחרים אולצו לשהות במכרות זמן ממושך כל כך, עד שכשיצאו מהם לבסוף, התעוורו. בשלב מסוים הביאו הספרדים לפוטוסי עבדים שחורים, אך אלה לא היו רגילים לעבודה באוויר הדליל, וניסיון זה לא צלח.
בראשית מלחמת העצמאות, שנמשכה בין 1809 ל-1825, נתפסה פוטוסי בידי המורדים הפטריוטים. הפטריוטים אמנם סילקו את המלוכנים, אך לא הצליחו לארגן ממשל חלופי, והעיר שקעה לאנרכיה, שאפשרה את שובם של המלוכנים. כוח נוסף, בפיקודו של מנואל בלגראנו הצליח, לבסוף, להשיב לפטריוטים את השליטה בעיר ב-10 בנובמבר 1810, לאחר קרב עקוב מדם.
במהלך המאה ה-19 התדלדלו מכרות הכסף, מה שהוביל לשקיעתה של העיר. תושבי האזור עדיין כורים כסף בסרו ריקו, אך בהיקפים מצומצמים בהרבה. תנאי העבודה אמנם לא קשים כשהיו בתקופת הספרדים, אך המכרות עדיין גובים את חייהם של כורים רבים, ותוחלת החיים הממוצעת של הכורים עומדת על כ-40 שנה.

העיר הגבוהה בעולם?

פוטוסי שוכנת בגובה של 4,090 מטרים מעל פני הים, ובמשך שנים רבות נחשבה לעיר הגבוהה בעולם. ואולם, במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 התפתחו ערים חדשות גבוהות יותר. כיום העיר הגבוהה בעולם היא לה רינקונאדה שבפרו, בה מתגוררים כ-30 אלף תושבים, בגובה של 5,099 מטרים מעל פני הים. פוטוסי היא עדיין אחת משתי הערים היחידות ששוכנות בגובה של למעלה מ-4,000 מטרים, ומתגוררים בהן למעלה מ-100 אלף תושבים. העיר השנייה, אל אלטו, אף היא בבוליביה, בגובה של 4,150 מטרים מעל פני הים.
פנתר שחור

פנתר שחור הוא כינוי שניתן לפרטים שחורים של חתוליים גדולים. בניגוד לפנתר, שהוא סוג טקסונומי, המונח פנתר שחור אינו מכוון למין טקסונומי כלשהו, אך המינים בהם קיימים פרטים שחורים הם נמר באסיה ובאפריקה, ויגואר באמריקה הלטינית, (שני מינים השייכים לסוג פנתר). בצפון אמריקה מתייחס המונח  לפומה, אף שבניגוד לנמר וליגואר אינה שייכת לסוג פנתר, ומעולם לא צולם פרט שחור של פומה.   המונח מאפיין פרטים בעלי מלניזם (עודף פיגמנטציה של מלנין) הנובע מווריאציה גנטית מולדת. 
פנתרים רבים המזוהים ממרחק כשחורים הם בעלי פיגמנטציה חלקית המאפשרת במבט מדוקדק לראות את חברבורותיהם.
במינים אלה, כמו בבעלי חיים אחרים, קיימת גם תופעה הפוכה של פרטים לבקנים, הנובעת מהיעדר מלנין. פרט כזה מכונה "פנתר לבן".

נמרים שחורים

נמרים שחורים נדירים מאוד באפריקה, אך נצפים באזורים שונים באסיה, בפרט באזורים מיוערים בסין, נפאל, בורמה ודרום הודו. הם נפוצים מאוד בחצי האי המלאי. מעריכים כי הסיבה להיותם נפוצים באזורים המיוערים בדרום מזרח אסיה היא ברירה טבעית הנובעת מיכולת ההסוואה המשופרת שלהם באזורי היער, המאופיינים בצמחייה סבוכה וסביבה חשוכה. זו כנראה הסיבה למיעוט פרטים כהים באפריקה, שם הנמרים חיים בסביבה דלילה יחסית בצמחייה. נמצא כי הפרטים השחורים הם אגרסיביים יותר, עד כי זואולוגים נטו בעבר לסווגם כמין נפרד.
בנמרים, התכונה נובעת מאלל רצסיבי, ולכן זיווג של שני נמרים שחורים יניב תמיד גורים שחורים. לעומת זאת, מכל זיווג אחר יכולים להיוולד צאצאים שחורים או מנומרים.

יגוארים שחורים

במין יגואר, הנפוץ בדרום אמריקה, מתאפיינים כשישה אחוזים מבין הפרטים במלניזם. המלניזם במין זה מקורו באלל דומיננטי. לכן להורים בעלי פרווה כהה עשויים להיוולד בשגר אחד פרטים נורמליים ופרטים בעלי מלניזם, ואילו לזוג הורים בעלי פרווה מנומרת יוולדו תמיד ולדות בעלי פרווה מנומרת. עם זאת, הדומיננטיות אינה מלאה, ולכן גם הפיגמנטציה עשויה להיות חלקית, וייתכנו פרטים בעלי גוונים שונים של שחור.

שימושים במושג "פנתר שחור"

הפנתר השחור ידועה בתרבות בעיקר מספרו של רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל, אשר עובד אחר כך לסרטים וסדרות אנימציה. בסרט אחת הדמויות הראשיות הוא בגירה - נמר כהה המוצא ביער תינוק נטוש ומביא אותו לגדול בלהקת זאבים.
תנועת המחאה האפרו-אמריקאית "הפנתרים השחורים" שאבה את שמה מהפנתר השחור. בלוגו שלה מופיע איור של פנתר שחור.
תנועת מחאה ישראלית שקמה בתחילת שנות השבעים הלכה בעקבותיה ואימצה את השם "הפנתרים השחורים".
בהקשרים רבים הכינוי "פנתר שחור" נושא משמעות חיובית והוא ניתן כשם חיבה לאנשים ולגופים שונים. כך למשל, בהקשר צבאי, "הפנתרים השחורים" היה כינויו של גדוד שריון 761 של הצבא האמריקאי, שפעל במהלך מלחמת העולם השנייה החל משנת 1942 (אך שותף בקרבות רק מאוקטובר 1944) במסגרת הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פאטון. הגדוד היה מורכב מחיילים שצבע עורם שחור. 
כדוגמה למוצר צבאי שנקרא בשם "פנתר שחור" ניתן לציין טנק מערכה שפותח בקוריאה הדרומית.
הפנתר השחור הוא דמות קומיקס מבית היוצר של חברת מארוול קומיקס.
בכדורגל משמש המונח לתיאור מספר שחקנים. הפנתר השחור היה כינויו של אאוזביו, שחקנה של בנפיקה ליסבון ואחד משחקני הכדורגל הבולטים בכל הזמנים. פנתר שחור היה גם כינויו של השוער לב יאשין שנהג ללבוש בגדים שחורים בהופעותיו.
פריפטאה

פריפטאה, על פי הפואטיקה לאריסטו, היא רגע המפנה בטרגדיה. לדברי אריסטו, הטרגדיה מתאפיינת, בין השאר, במעבר מאושר לאומללות. הפריפטאה היא הרגע העלילתי בו מעבר זה מתרחש. עם זאת, רגע המפנה אינו צריך להיות שרירותי, טוען אריסטו, אלא נובע מהשרשרת הסיבתית של הפעולות בעולם המיוצג.
Cry Baby

רקע

מרטינז החלה להקליט אלבום הבכורה שלה זמן קצר לאחר שהיא הודחה מתוכנית הטלוויזיה "The Voice". במאי 2014, הוציאה מרטינז את מיני-האלבום הראשון שלה Dollhouse, והודיעה כי בקיץ היא מתכננת להוציא אלבום באורך מלא. באוקטובר, פרסמה את קליפ השיר "Carousel", (שיר שהושמע לטריילר לעונה הרביעית לסדרה אימה אמריקאית: פריק שואו) תוך שדחתה את תאריך יצאת האלבום לאביב של אותה השנה. 
כעבור מספר חודשים, הודיעה מרטינז  ששמו של האלבום שלה יהיה Cry Baby.

סיבוב הופעות

כדי לקדם את האלבום, יצאה מרטינז ב-26 באוגוסט 2015, לסיבוב ההופעות השני שלה, "Cry Baby Tour". סיבוב ההופעות הסתיים ב-21 בנובמבר 2016.
מישל אקרס

קריירה

כבר כשהתחילה לשחק כדורגל, בתקופת התיכון, זכתה אקרס להיות חברה שלוש שנים בנבחרת ה-All-American של התיכונים. לאחר התיכון, עברה אקרס לאוניברסיטת מרכז פלורידה, שם זכתה להיות חברה ארבע שנים בנבחרת ה-All-American של הקולג'ים. בעונת 1988/1989, היא זכתה בתואר ספורטאית השנה של האוניברסיטה, ובעונה לפני כן זכתה בפרס הרמן. לאחר שעזבה את האוניברסיטה, הוחלט שהחולצה מספר 10 של אקרס, תוצא מהמחזור ואף שחקן לא יוכל ללבוש אותה שוב.
ב-18 באוגוסט 1985, זכתה אקרס להיות אחת מהכדורגלניות ששיחקו במשחק הראשון אי פעם של נבחרת הנשים של ארצות הברית, בהפסד 1-0 לאיטליה. יומיים לאחר מכן, במשחק נגד נבחרת דנמרק, כבשה אקרס את השער הראשון בתולדות הנבחרת, במשחק שהסתיים בתוצאה של 2-2. 
משנת 1985 ועד 1990, כבשה אקרס 15 שערים ב-24 משחקי נבחרת. בשנת 1991, קבעה אקרס שיא נבחרת כאשר כבשה 26 שערים בשנה אחת. בגביע העולם 1991, יצרה אקרס ביחד עם חברותיה לנבחרת - אפריל היינריקס וקארין ג'נינגס, את שלישיית ההתקפה האמריקאית שכונתה "החרב בעלת שלושת הלהבים", ושכבשה בטורניר 20 שערים ביחד. היא עצמה סיימה כמלכת השערים של הטורניר עם עשרה כיבושים. בגמר, נגד נבחרת נורווגיה, כבשה אקרס צמד והעניקה את הגביע לארצות הברית.
בשנת 1996, הייתה אקרס חברה בנבחרת ארצות הברית שזכתה בטורניר כדורגל הנשים של אולימפיאדת אטלנטה. ב-7 ביוני 1998, זכתה אקרס בתואר המצוינות של פיפ"א (התואר הגבוה ביותר של פיפ"א) על תרומתה לכדורגל העולמי. שנה לאחר מכן, בגביע העולם 1999, הובילה אקרס את נבחרתה לזכייה שנייה בגביע העולמי.
זמן קצר לפני אולימפיאדת סידני 2000, החליטה אקרס לפרוש מכדורגל מקצועני. את הקריירה היא סיימה כסגנית מלכת השערים של הנבחרת (שנייה רק למיה האם) עם 105 שערים ו-37 בישולים. 
מאז פרישתה, ממשיכה אקרס לתמוך בעידוד כדורגל הנשים ובטיפוחו. בנוסף, היא פירסמה מספר ספרים, כולל ביוגרפיה אישית על מלחמתה בתסמונת העייפות הכרונית.
בשנת 2002, אקרס נבחרה בצוותא עם סון ון הסינית בתואר כדורגלנית המאה מטעם פיפ"א.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2004, נבחרה אקרס ביחד עם חברתה לנבחרת, מיה האם, להיכנס לרשימת פיפ"א 100 - 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. אקרס והאם היו שתי הנשים היחידות ברשימה זו. באותה השנה, אקרס נכנסה להיכל התהילה הלאומי, ביחד עם אריק וינלדה ופול קליגיורי.
פילוסופיה של הדת

הפילוסופיה של הדת היא ענף של הפילוסופיה העוסק בשאלות הדת, עקרונותיה ומהותה, ומקומה בתרבות האנושית. לעומת התאולוגיה, העוסקת בשיטות של הדתות בדרך כלל מתוך הגיונן הפנימי והאמונה בהתגלות האל, מקור הסמכות של הפילוספיה של הדת הוא התבונה האנושית. והיא כוללת את דעותיהם של הוגי דעות ופילוסופים אשר ניסו להבין או להסביר את הדת, מתוך שיטות או תובנות מסודרות שמקורן הוא הניסיון האנושי של חיי האדם. בהיותה למעשה מחקר של הדת, אין הפילוסופיה של הדת אמורה לתת הסבר סופי וממצה של הראשונה, אלא הצעות שניסוחן מושפע מרוח הזמן.
המושג נכנס לשימוש כללי במאה ה-19.

טבעו של האל

בנוסף על השאלה האם יש אלוהים, עולה גם השאלה מה אופיו של האל. קשה למצוא לכך תשובה, כי אין הגדרה כוללנית בהכרח למושג "אלוהים".
איתן אורנשטיין

ביוגרפיה

אורנשטיין למד בבית הספר התיכון קלעי בגבעתיים. לאחר שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו בשנת 1981. הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1982. עבד במשרד עורך הדין יוסי שגב והתקדם בו לתפקיד שותף בכיר.
בשנת 2001 מונה אורנשטיין לשופט בית משפט השלום בראשון לציון.
ב-2007 קודם לתפקיד רשם בית המשפט המחוזי בתל אביב ובאותה שנה היה לשופט בפועל בו.
בשנת 2009 מונה לשופט קבוע בבית המשפט. הוא מכהן במחלקת פשיטות הרגל ופירוק החברות בבית המשפט.
בשנת 2014 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. ב-27 במאי 2016 מונה לנשיא בית המשפט.
אורנשטיין סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת חיפה ב-2007. הוא משמש כמרצה בבית הספר למשפטים של המכללה למנהל. כמו כן מרצה בהשתלמויות עורכי דין.
אורנשטיין חבר בנציגות השופטים הארצית ובוועדת סדר הדין האזרחי המייעצת לשרת המשפטים.
מתגורר ברמת-גן, נשוי ואב לארבעה.

משפטים בהם שפט

במהלך כהונתו דן במשפטים מתוקשרים של חברות ושל אישי ציבור שנקלעו לחדלות פירעון. בין היתר הכריע בהסדר הנושים של אי.די.בי בראשות נוחי דנקנר, הכריע לטובת לב לבייב, בבקשה למכירת אפי פיתוח ללב לבייב, דן בהסדר הנושים של אלביט הדמיה, הורה על פינוי מוטי זיסר מביתו, טיפל בסכסוך של אתי דודאי עם הנאמן של עזבון בעלה דוד דודאי, בפירוק של חברת אלווריון מענקי ההי טק, בכינוס הנכסים של חברת מודו שבשליטת דב מודן, הורה על מאסרו של אלי רייפמן, דן בפשיטת הרגל של העוקץ מסביון - ערן מזרחי, בהליך הקפאת הליכים של חברת צ. לנדאו, בהסדר הנושים של רשת האופנה סיגל דקל, בחברה הסקוטית למשקאות, קמור רכב, ענבל אור, בפירוק החברה שהחזיקה בקבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, בפרשת אמיר ברמלי קלע ורוביקון, ועוד.
נבאסה (אי)

גאוגרפיה

שטחו של האי כ-5.4 קמ"ר והוא ממוקם 160 ק"מ דרומית לבסיס צי ארצות הברית במפרץ גואנטנמו שבקובה, וברבע הדרך בין האיטי לג'מייקה.
שטח האי סלעי, וגדל בו מעט עשב המסוגל לספק מזון לעדרי עיזים. כמו כן גדלים באי מספר קקטוסים.

גילוי האי

בשנת 1504 בעת שהותו של כריסטופר קולומבוס בג'מייקה הוא שלח מספר סירות קנו להיספניולה בבקשת חילוץ. בדרכן ראו הספינות את האי וקראו לו "נבאזה", אולם מאחר שלא היו בו מים מתוקים לא נחתו בו ימאים במשך 350 השנים לאחר מכן.

תביעות בעלות על האי

בשנת 1857 הכריז רב החובל האמריקני פיטר דנקן על בעלותו על האי במסגרת חוק איי הגואנו משנת 1856 בשל מרבצי הגואנו באי.
המרבצים ניכרו בין השנים 1865–1898 על אף מחאות ממשלת האיטי אשר טענה לבעלות על האי - טענה שנדחתה על ידי ארצות הברית.
דנקן מכר את זכויותיו באי לחברת פוספטי נבאסה מבלטימור אשר הקימה באי אתר כרייה גדול, וכן בתי מגורים עבור 140 שחורים ששוחררו במלחמת האזרחים של ארצות הברית מעבדותם וחיפשו עבודה.
העובדים כרו את הגואנו וגררו אותו בקרונות למפרץ לולו, שם המתינו סירות לאסוף את המחצב. מאוחר יותר נבנתה מסילת ברזל באי.
בשל תנאי העבודה הקשים וההתנהגות הקשוחה של המשגיחים הלבנים, פרץ מרד באי בשנת 1889 והמשגיחים נרצחו. אוניית מלחמה החזירה את השחורים לבולטימור למשפט רצח. אגודות לזכויות אדם בארצות הברית ובהן האחווה של מסדר דייגי הגליל מימנו את עלויות ההגנה של השחורים שטענו להגנה עצמית וכן טענו כי לארצות הברית אין סמכות על האי. המשפט הגיע לבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1890 אשר פסק כי חוק הגואנו תואם לחוקת ארצות הברית והורה על הוצאה להורג של השחורים. בשל מחאה ציבורית רחבה, נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון המיר את העונשים לעונשי מאסר.
בשל מלחמת ארצות הברית-ספרד בשנת 1898 נפסקה הכרייה באי, והחברה פשטה רגל.

לאחר פתיחת תעלת פנמה

לאחר פתיחת תעלת פנמה בשנת 1914 קיבל האי חשיבות אסטרטגית בהיותו על נתיב הספינות הנע בין ארצות הברית לתעלה. בשנת 1917 הוקם באי מגדלור בגובה 45 מטרים, אשר פורק בשנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1929 הוחלפו שומרי המגדלור במשואה אוטומטית, והחל משנת 1939 ועד פירוקו נוהל המגדלור על ידי משמר החופים של ארצות הברית.

מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש האי נקודת תצפית של צי ארצות הברית. מאז שעזבו כוחות הצי את האי עם תום המלחמה, האי אינו מיושב.

האי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה

מאז מלחמת העולם השנייה נוהגים להגיע לאי חובבי רדיו במטרה לשדר מהטריטוריה הנחשבת ל"מדינה נפרדת" על פי כללי איגוד חובבי הרדיו של ארצות הברית.
ב-29 באוגוסט 1996 הועברה השליטה באי לידי משרד הפנים של ארצות הברית, וב-16 בינואר נקבע כי הגוף המנהל את האי יהיה המשרד לענייני האיים של ארצות הברית.
בשל ייחודו של האי כאתר טבע שכמעט לא נפגע בידי האדם במהלך המאה ה-20, הועבר האי ב-3 בדצמבר 1999 לידי משרד הבר ודגה של ארצות הברית, אשר הפכו את האי לשטח טבע מוגן. הכניסה לאי נאסרה בלא היתר ממשרד הדגה והבר בפוארטו ריקו והאי משמש משלחות מחקר הבאות לצפות בצומח ובבעלי החיים של האי.

כלכלה

האי בלתי מיושב ואין בו פעילות כלכלית. אוצר הטבע היחיד באי הוא גואנו.
המלוכה השוודית

היסטוריה

במאה הראשונה לספירה מציין טקיטוס שהשבטים הגרמאנים, שישבו בשוודיה תחת שלטון מלכותי, אך כיום אין מידע מפורט על השושלות והמלכים בתקופה זו.
לאורך כל השנים היו למלך שוודיה סמכויות שלטוניות מעטות. לרוב הוא שימש כשר המלחמה, שופט עליון וכראש הכניסה במקדש באופסלה. בעוד שעד 1250 היה מלך שוודיה ראש לאוסף של שבטים ונחלות פיאודליות בעלות מגנאטים חזקים, הרי שלאחר הצלחת תנועת הפולקונג (Folkung) בהנהגתו של בירגר יארל ובתמיכת האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, חל שינוי לכיוון איחוד האומה תחת הכתר וחוק הכנסייה הקתולית. בנו של בירגר, מגנוס השלישי, מלך שוודיה, היה למלך השוודי הראשון שאיחד תחתיו את האומה.
עד שנת 1515 המלך היה נבחר על ידי העם, במקום שנקרא "האבנים של מורה" (Stones of Mora) ליד אופסלה, ולעם הייתה גם היכולת להחליפו. משנת 1544, החלה המלוכה לעבור בירושה. השושלת השולטת הנוכחית, שושלת ברנדוט, התחילה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות בהן החלק המזרחי של שוודיה, בשטח שבו נמצאת היום פינלנד, הועבר לשלטון רוסיה. השושלת הנוכחית שולטת מכוח חוק שנחקק ב-1809.
במאה ה-19 נחקק חוק המחלק את סמכויות השלטון בין הפרלמנט למלוכה. בחוק נוסף שנחקק ב-1917 הופחת עוד כוחו השלטוני והפוליטי של המלך כך שהוא הפך לשליט טקסי בלבד.

מצב נוכחי

בשנת 1974 נחקק תיקון לחוקה שביטל את כוחה של המועצה שנקראת "Privy Council". מוסד זה היה מורכב מאנשים מכובדים, שנבחרו על ידי המלך, ושימשו לו כגוף מייעץ. תפקידה של המועצה הצטמצם לבחירה של הגוף השלטוני, לאחר הבחירות. חלק מתפקידיו הפוליטיים של המלך עברו ליושב ראש (Speaker) בית הנבחרים. המלך נשאר באופן רשמי כ"ראש המדינה", אך התפקיד הפוליטי היחיד שנשאר לו הוא "יו"ר המועצה לנושאי מדיניות חוץ", שמעדכן את מפלגות הקואליציה והאופוזיציה בנושאי מדיניות החוץ.
חוק שנחקק מאוחר יותר ב-1980, שינה גם את חוק ההורשה של כס המלכות, באופן שביטל את ההעדפת הבן הבכור וכעת הצאצא הבכור של המלך הוא יורש העצר, ללא קשר למינו. בעקבות חוק זה הנסיכה ויקטוריה מיועדת לרשת את המלך הנוכחי. ויקטוריה היא יורשת העצר היחידה בעולם.
רוזנות מרמורש

רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה.
(רומנית: Maramureş; רוסית: Мараморош / Maramorosh, Мараморыш / Maramorŷsh; אוקראינית: Мармарощина / Marmaroshchyna, Мараморщина / Maramorshchyna; לטינית: Marmatia) 
עד סוף מלחמת העולם הראשונה רוזנות מרמורש הייתה מחוז בממלכת הונגריה, שבעצמה היוותה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. המחוז גבל עם המחוזות הונגרים (באותה תקופה) Bereg, Ugocsa, Sătmar, Solnoc-Dăbâca, Bistriţa-Năsăud. המחוז כלל קטע מהרי הקרפטים ודרך המחוז זרם הנהר טיסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הרוזנות חולקה בין רומניה ובין צ'כוסלובקיה והייתה חלק מהן בתקופה שבין מלחמות העולם. לאחר הסכם מינכן, שחילק את צ'כוסלובקיה ותכתיב וינה, שהעביר את צפון טרנסילבניה להונגריה, אוחד המחוז מחדש תחת ריבונות הונגרית. בסיום מלחמת העולם השנייה חולק מחדש, החלק, שהיה רומני בין המלחמות, הושב לרומניה, והחלק שהיה צ'כוסלובקי עבר לריבונות אוקראינית במסגרת ברית המועצות. מחוז מרמורש ברומניה הוא היום חלק מחבל טרנסילבניה, החלק הצפוני של מרמורש נשאר בריבונות אוקראינה לאחר התפרקות ברית המועצות ומהווה את חלקו המזרחי של ממחוז זקרפטיה.
תל ערד

הממצאים הארכאולוגים

הממצא הארכאולוגי בתל מתחלק לשתי תקופות עיקריות: הממצאים בעיר התחתונה הם מתקופת הברונזה הקדומה בלבד, ותל המצודות ובו שרידים מתקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית.
העיר ערד של תקופת הברונזה הקדומה השתרעה על כמאה דונם, והוקפה בחומה בצורה באורך כ-1,200 מטרים. היא אחת מהערים הקדומות ביותר בארץ ישראל שבהן רחובות מתוכננים, מבני ציבור ושלטון וחומה. בעיר הייתה קיימת מערכת מים שניקזה את מי הגשמים מהרחובות אל מאגרים בחלק הנמוך שבמרכז העיר. בתי העיר נבנו בתבנית אחידה הכוללת חדר גדול וחדר קטן צמוד לו ששימש כמחסן או כמטבח. הכניסה לבית הייתה מצידו הרחב. סגנון בנייה זה קרוי "הבית הערדי" והוא מהווה אב טיפוס לבניינים דומים מהתקופה אשר נמצאו באזור. בשכבות החפירה נמצאו חפצים עתיקים רבים מתקופות שונות ובהם כלים ותכשיטים. בעיר נמצאו גם סרכים הכתובים על שברי חרסים. 
בסוף המאה ה-12 לפנה"ס או בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס, בראשית התקופה הישראלית, נבנה בראש הגבעה יישוב מפורז שבמרכזו במה ומזבח. בסמוך ליישוב זה נבנו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס ועד לראשית המאה ה-6 לפנה"ס שש מצודות ישראליות מרובעות. כל המצודות היו מבוצרות, והשתרעו על שטח של כ-50 או 55 מ"ר.
במצודה שבראש התל נמצא מקדש ישראלי שלדעת החופרים היה מקדש עברי שנחרב מאוחר יותר על ידי המלך חזקיהו בעת הרפורמות הדתיות שהנהיג. המקדש כלל היכל רחב ואולם קטן בסמוך לו. בין הממצאים מצבת אבן בגובה של מטר אשר נמצאה על הבמה המרוצפת באולם הקטן. באתר נתגלו חרסים עם כתובות אשר כללו שמות של משפחות כוהנים.

שינוי אקלימי כהסבר לסופו של היישוב

בתקופת הברונזה הקדומה הייתה ערד עיר גדולה ומפותחת, ששמשה ככל הנראה גם כמרכז עירוני מסחרי ומנהלי ליישובים הקטנים ולעורף הכפרי סביב לה. בהיעדר מקורות מים שיתמכו בצרכי החקלאות, נאלצו החקלאים להסתמך על גשמים. באזור גודלו דגנים וקטניות, אך נמצאו גם גלעיני זיתים וחרצני ענבים (בהנחה שהם גודלו במקום ולא יובאו מהרי חברון). גידול זיתים וענבים דורש אקלים לח יותר, ואילו גידולי בעל דורשים כמות משקעים של לפחות 200 מ"מ לשנה. יציבות האוכלוסייה לאורך מספר מאות שנים מעלה את ההשערה שהאקלים בבקעה במחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס היה אקלים לח יותר מאשר האקלים כיום. 
שכבות II ו-I מתוארכות לשנים 2650–2800 לפנה"ס. מחקרים בתחומים שונים שנעשו באגן הים התיכון העלו את ההשערה שבאמצע האלף ה-3 לפנה"ס, לקראת סופה של תקופה זו, התרחש באזור תהליך של יובש אקלימי, אשר השפיע השפעה מכרעת על המערכת היישובית, ובמיוחד על האזורים המדבריים למחצה. ייתכן וערד אשר שכנה על גבול המדבר הושפעה מתהליך זה, אשר גרם לאובדן ענף החקלאות ולאובדן העורף הכפרי התומך בעיר וכתוצאה מכך לנטישה סופית של העיר.
נסיכות הבוחר מקלן

היסטוריה

בישופות קלן נוסדה עוד בתקופת השלטון הרומי בעיר, ועם הזמן תפסה מקום חשוב ככנסיית המטרופולין. בשנת 953 קיבלה הבישופות מעמד של ארכיבישופות, ובשנת 1356 קיבלה הארכיבישופות מעמד של נסיכות הבוחר, והארכיבישוף של המחוז היה אחד מהנסיכים שבחרו בקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בקרב ורינגן בשנת 1288 נתפס הארכיבישוף של קלן על ידי חיילי העיר, ונאלץ להעניק לעיר אוטונומיה כמעט מלאה. בהמשך הועברה בירת הנסיכות לבון, ובשנת 1475 הוכרזה קלן כעיר קיסרית חופשית, ונהייתה עצמאית לגמרי ללא שום תלות בארכיבישוף.
בימי הביניים, בין השנים 1200–1500, הייתה הנסיכות חברה בברית ערי הנזה, ובעקבות כך הפכה לאזור מסחר חשוב בגרמניה.
במהלך המאה ה-16 המירו שני ארכיבישופים של קלן את דתם לפרוטסטנטית; הראשון הרמן פון ויד התפטר בשנת 1547 מתפקידו, ואילו השני גבהארד טרוכזס פון ואלדבורג המיר את דתו ונשא אשה, ובעקבות כך פרצה מלחמת קלן, שנמשכה 6 שנים, ובסיומה עברה הנסיכות רפורמציה נגדית, והנצרות הקתולית התחזקה בשטחי הנסיכות.
בשנת 1795 כבשה צרפת את שטחי הנסיכות בגדה השמאלית של הריין, ובשנת 1801 סיפחה אותם באופן רשמי. בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, ואף הארכיבישופות של קלן פורקה, ושטחיה הנותרים חולקו בין הדוכסות הגדולה של הסן שקיבלה את דוכסות וסטפליה, דוכסות נסאו, ורוזנות ויד-ראנקל.
AMX-56 לקלרק

היסטוריה

בשנת 1971, בשיא המלחמה הקרה, החל הייצור של הדור החדש של הטנקים הסובייטים, ובראשם ה-T-72, שהיה חזק, עוצמתי ומתקדם. ה-AMX-30, עמוד השדרה של גייסות השריון הצרפתי, סבל מנחיתות גדולה ביחס לטנקים הסובייטים החדשים. בשל כך, נבדקו אופציות לייצור טנק מערכה חדש, ונחתם מזכר הבנות עם גרמניה המערבית, לפיו שתי המדינות ישתפו פעולה בייצור של טנק מערכה חדש ומתקדם, אך רעיון זה נזנח כעבור זמן קצר. ב-1982, הודיעה צרפת, כי על אף ששקלה לרכוש את האברמס, המרכבה או הלאופרד 2, צרפת תתכנן ותבנה טנק בכוחות עצמה.
בשנת 1990, לאחר תכנון של מספר אבות טיפוס, החל יצורו של הטנק וב-1992 נכנס לשירות בצבא הצרפתי וצבא איחוד האמירויות הערביות.

הנעה ועבירות

את הטנק מניע מנוע דיזל בעל 8 צילינדרים שמספק 1,500 כוחות סוס. המנוע מאפשר לטנק נסיעה במהירות של 72 קמ"ש ויכולת להאיץ למהירות של 32 קמ"ש בתוך 5 שניות. לטנק מכל דלק בעל נפח של 1,300 ליטר, המאפשר טווח פעולה של 550 ק"מ. ניתן להגדיל את הטווח ב-100 ק"מ, על ידי הרכבה של מכלי דלק חיצוניים, המוסיפים כ-400 ליטר. עם זאת, מכלים אלו מגבילים את תנועת הצריח ופגיעים במיוחד, ולכן יש להשליכם לפני כניסה לקרב.

מיגון

שריונו של הטנק עשוי משריון מרוכב ופלדה מותכת. לשם הגנה מנשקי הנ"ט ובעיקרם מטענים חלולים, עובה השריון בחלקים רגישים בטנק, ונוספו לוחות פלדה וטיטניום. כמו כן, קיימות חבילות שדרוג עבור הטנק, המציעות תוספות מיגון צ'ובהם מתקדם, במטרה להגן על הטנק מטילים נגד טנקים מתקדמים. שריונו של הטנק משופע בחלקים מן הטנק, ובעיקר בחזית הטנק, בנוסף, לטנק יש מדוכות עשן למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה לייזר.
בדומה לטנקים המערביים, מיגונו של הטנק הוא מודולרי וניתן להחלפה בקלות בעת הצורך. בנוסף, להגנה על המזקו"ם ישנם פלטות בזוקה (הלוחות המגנים על הזחלים) ואף מערכת הגנה מפני איומי אב"כ (אטומי ביולוגי כימי).

חימוש

החימוש העיקרי של הטנק הוא תותח חלק קדח בקליבר 120 מ"מ בעל יכולת ירי של תחמושת פגזים מגוונת. התותח מיוצב ומכוונן באופן אוטומטי ובעל טעינה אוטומטית של פגזים, המאפשרת קצב ירי של 12 פגזים בדקה. הטנק חמוש בסך הכל ב-40 פגזים, למרחק מקסימלי של עד כ-4 ק"מ, עם אפשרות ירי תוך כדי נסיעה. התותח עצמו נחשב ליעיל ומדויק, והוא באורך 52 קליברים, בשונה מרוב הטנקים המערביים החמושים בתותח באורך 44 קליברים, מה שתורם לכך שתותח הלקלרק מדויק יותר ממקביליו.
החימוש המשני של הטנק כולל מקלע מקביל M2 בראונינג בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.5 אינץ') חמוש ב-1,100 כדורים, ומקלע 7.62 מ"מ עם 3,000 כדורים.

בקרת אש

לטנק מערכת בקרת אש מתקדמת ומודרנית. לכל הטנקים מערכת קשר משותפת, המאפשרת שיתוף מידע טקטי בין מפקדי הטנקים, ובין זרועות המודיעין של הצבא. לתותחן מערכות מתקדמות: מד טווח לייזר משוכלל, מערכת ראייה פנורמית, המאפשרת ראיית לילה, מערכת דימות תרמי. המערכת נחשבת למדויקת, ויעילה גם שהטנק בתנועה וגם שהטנק נמצא בעמדת ירי, היא מסוגלת להינעל אחר מטרות נעות ולעקוב אחריהם, ובשילוב עם דיוקו של התותח, מספקת אחוזי פגיעה גבוהים. בנוסף, למערכת בקרת האש מערכת זיהוי עמית-טורף.
ג'ורג' לייקוף

על חשיבה מוגשמת (embodied mind)

כשלייקוף טוען שהשכל הוא "גופני", הוא טוען שכמעט כל החשיבה האנושית, גם המופשטת ביותר, תלויה ומשתמשת באמצעים "נמוכים" כמו המערכת התנועתית-חישתית והרגשות. לפיכך המוגשמות היא דחיה לא רק של הדואליזם בין חומר ורוח, אלא גם של הטענות שאפשר להבין את החשיבה האנושית ללא להיזקק ל"פרטי היישום" שלה. 
לייקוף מציע שלוש טענות בעד המוגשמות. ראשית, הוא משתמש בראיות מסימולציות נוירולוגיות ושל רשתות נוירונים, והוא טוען שניתן להבין מושגים מסוימים, כמו צבע ויחסי מקום (לדוגמה, "אדום" או "מעל") על ידי בחינה של דרך פעולת התפיסה או התנועה שלנו. 
שנית, בהתבסס על ניתוחי שפה של בלשנות הקוגניטיבית, הוא טוען שהחשיבה שלנו לגבי נושאים מופשטים כמו מלחמה, כלכלה, או מוסר, מושרשים בחשיבה שלנו לגבי נושאים ארציים יותר כמו יחסי מקום. 
לבסוף, בהתבסס על מחקרים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ובמחקרים בפילוסופיה של השפה, הוא טוען שרק מעט מהקטגוריות שמשמשות בני אדם הן חדות ומובחנות, כפי שהיו אם הן היו רק מושגים מופשטים. למעשה, הן דומות הרבה יותר לעולם הפיזי המורכב, שבו דברים אינם נחתכים באופן ברור. 
"אנו יצורים נוירולוגיים", טוען לייקוף, "המוח שלנו קולט את המידע שלו משאר הגוף. הגוף שלנו והצורה שבו הוא פועל בעולם משפיע בצורה עמוקה ביותר על המושגים שבו אנו חושבים. אנחנו לא יכולים לחשוב כל דבר - רק מה שהמוח הגופני שלנו מאפשר".
ישראל עמידן

ישראל עמידן (וָטֶנשטיין) (9 באפריל 1921 – 30 באוגוסט 1968) היה כנר ומורה ישראלי.

ביוגרפיה

ישראל בן דוד וטנשטיין נולד בטרנסילבניה שברומניה בשנת 1921, וכעבור שנים ספורות עלה לארץ ישראל. בני משפחתו התיישבו במושב כפר גדעון, שעם מייסדיו נמנו. עמידן היה תלמידם של צבי הפטל, הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יוסף קמינסקי ועדן פרטוש. לאחר סיום לימודיו יצא לארצות הברית, להשתלמות בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם למד גם מוזיקולוגיה. הוא ניגן בתזמורת הקאמרית רמת גן והיה הנגן הראשי של תזמורת האופרה הישראלית.
עמידן לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב. בין הנודעים בתלמידיו: הכנר יאיר קלס והוויולן עתר ארד. בשנת 1952 יצא לבלגיה לשם עבודה במחקרו בשיטות נגינה בכינור, להמלצת מורו ומנהל האקדמיה למוזיקה בתל אביב, עדן פרטוש.  באמצע שנות ה-50 השתתף בקורסי קיץ לנגינה בתזמורת באקדמיית הקיץ בזלצבורג אצל המנצח הקרואטי לוברו פון מאטאצ'יץ'.
בנוסף, לימד במדרשת אורנים, שם ריכז את מחלקת הכינור. ספריית התווים הגדולה שלו הועברה ממדרשת אורנים למרכז המוזיקה בבית האמנויות שבקיבוץ מזרע.
בשנת 1965 יצא ספרו "צעדים למתחילים, 50 שירים עבריים בעיבוד לכינור" במכון למוזיקה ישראלית.
המכון למוזיקה ישראלית הוציא גם את "מדריך לחמש הפוזיציות הראשונות של הכינור" של עמידן.
ישראל עמידן נפטר בחיפה ב-1968, בגיל 47. הוטמן בבית העלמין הדרום בחולון.
אחיו הצעיר, נפתלי עמידן (1926–2007), היה מנהל המוסד לבטיחות ולגיהות בשנים 1966–1981.