פאן-אפריקניות

פאן-אפריקניות היא תנועה הקוראת לאיחוד מדיני, חברתי וכלכלי בין העמים והמדינות ביבשת אפריקה, מתוך הרעיון לפיו לעמים ממוצא אפריקאי קיימים אינטרסים משותפים ויש לאחד אותם. הוגי הפאן-אפריקניות, מבקשים רמות שונות של איחוד כזה, החל מגוף בין-ממשלתי הנועד לשמש כמעין ועידה (כגון האיחוד האפריקאי), ועד גוף אשר ישמש איחוד מדיני של ממש (כגון ארצות הברית של אפריקה). לדברי תומכי הרעיון, ביתור אפריקה למדינות היה פעולה קולוניאליסטית שרירותית ולכן המעשה הדה-קולוניאליסטי העליון הוא ביטול החלוקה השרירותית למדינות ואיחוד היבשת מחדש. הדרך לגירוש האירופאים ולהשגת שלטון עצמי, גורס הרעיון הפאן-אפריקאי, עוברת דרך אחדות אפריקאית והתעלות מעל הסכסוכים השבטיים.

רעיונות מרכזיים של פאן-אפריקניזם

ראשית הרעיון של פאן אפריקניות נעוץ בתפיסה בקרב עבדים משוחררים באיים הקריביים (שזכו לשחרור כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19 בזכות פעולת של תנועות כגון תנועת "Quobna Ottobah Cugoano", שפעלה באנגליה בסוף המאה ה-18 נגד העבדות באימפריה הבריטית), לפיה הדרך להשגת זכויות אזרחיות מחייבת חזרה לאפריקה, בה יוכלו להקים חברה צודקת. תנועות שונות עודדו עבדים משוחררים לחזור לאפריקה, ומכיוון שהעבדים הובאו מקרב שבטים רבים ושונים יעד החזרה היה "אפריקה" ככלל ולא ניתנה עדיפות לשבט או לאזור מסוים. השינויים ההיסטוריים הם רק הרקע לצמיחתו של הרעיון, כאשר ביטויו המידי ביותר של פאן-אפריקניזם הוא פוליטי; דרך תנועות פוליטיות או תרבותיות שדחפו לרמות שונות של איחוד אפריקה עוד מימיי הקולוניאליזם הבריטי והצרפתי. במונחים כלליים יותר, פאן- אפריקניזם היא תחושת שייכות משותפת שיש לאותם האנשים ממוצא אפריקאי כלפי מוצאם (בשונה מלאומיות שחורה שמהותה סולידריות שחורה אך אינה מתבססת על זיקה גאוגרפית לאדמת אפריקה).
הנושא הגזעני היה מניע חשוב בהתפתחות הפאן-אפריקניזם לא רק בקרב עבדים משוחררים אלא בקרב שחורים מכל שכבות האוכלוסייה. הטענה הגזענית שהשחורים הם חסרי תרבות והיסטוריה דחפה אינטלקטואלים אמריקאים שחורים לחקור את מורשתם ששורשיה באפריקה וכך להתמודד עם הטענה בדבר מוצאם הפראי והצורך שלהם באדם הלבן בשביל תרבות והתפתחות. כך התפתח רעיון הזהות הגזעית, "אישיות אפריקנית" בעלת ייחוד וזהות חזקה העומדת בפני עצמה, ממנה מתפתחת גם "גאוות גזע". זהות זו מלווה את הפאן-אפריקניזם על כל גלגוליו, ומצטרפת לרעיון השוויון בין זכויותיהם של בני האדם.
מבחינה רעיונית, הפאן-אפריקניזם שלל את רעיון הלאומיות הטריטוריאלית של מדינה אחת וראה בה הנצחה של הישות הקולוניאלית שהייתה בעייתית עבור האפריקאים. האלטרנטיבה שלהם הייתה כינון איחוד פוליטי של כל מדינות היבשת, באופן אידיאלי, או לפחות חלוקה לאזורים מאחודים.
הפאן-אפריקניזם הוא סוג של לאומיות כלל-גזעית וכלל-יבשתית, שרעיון אחדות הגזע השחור הוא בסיסה והזיקה לאפריקה מולדתם היא מטרתה. מבחינה רעיונית הפאן-אפריקניזם דומה לעיתים לרעיון הציוני: כוננותה של התנועה הפאן-אפריקנית כ"לאומיות של שחרור", "לאומיות של מיעוט", ו"לאומיות של פזורה" מציבה קווי דמיון בינה לבין התנועה הציונית, שהחלה גם היא כניסיון לאחר גזע שלם סביב ייחודו וליצור סולידריות שתוביל לנקיטת פעולה משותפת תוך זיקה חברתית, תרבותית וגאוגרפית.

מגמות נגד לפאן-אפריקניזם

הלאומיות האנטי-קולוניאלית התפתחה ברוב המושבות לאחר מלחמת העולם השנייה, ושאפה לעצמאות שונה מזו של הפאן-אפריקניזם המסורתי. היא אמנם הדגישה את יבשת אפריקה אבל טענה שהלאומיות הפאן-אפריקאית אינה פתרון לבעיות השחורים, הן באפריקה עצמה והן מחוצה לה (בעיקר הפזורה השחורה באמריקה). לאומיות זו היא בפירוש פוליטית וטריטוריאלית בדרישותיה הלאומיות הברורות להגדרה עצמית, והעצמאות המשתמעת ממנה. ללאומיות האנטי-קולוניאלית היו שלבים שונים של התפתחות עד לגיוס ההמונים ל"לאומיות של המון". דוברה המוביל היה קוואמה נקרומה והוא קרא לצאת לפעולה ולמאבק בלתי מתפשר שיכריע את המעצמה הקולוניאלית לסגת ולהפסיק את הדיכוי וההשפלה של העמים הנחשלים באפריקה. קריאתו של נרקומה לייסוד "ממלכה פוליטית" שתפתח את אפריקה, איחדה את ההמונים במאבקם לעצמאות.
בלאומיות האנטי קולוניאלית הדגש היה במישור הפוליטי, אך היו בתוכו גם זרם סוציאליסטי ואף מרקסיסטי חזק, ואלה ביקשו להדגיש את הפיתוח, התיעוש, המודרניזציה והקדמה. סגנון הלאומיות החדשה היה מיליטנטי, אם כי לא היה אלים בהכרח, וזאת משום שהושפע עמוקות מרעיונותיו של מהטמה גנדי. גנדי היה מנהיג פוליטי ורוחני הודי, שהוביל את תנועת העצמאות ההודית במאבקה נגד שלטון האימפריה הבריטית. גנדי נחשב לסמל ההתנגדות הלא-אלימה בזכות הגייתה ויישומה של הסאטיאגרהא - פילוסופיה הממוקדת בחיפוש אחר האמת ובהתנגדות לרשע באמצעות התנגדות פעילה אך לא אלימה - דבר שהוביל לעצמאות הודו ועורר השראה אצל תנועות שונות לזכויות אדם ולחופש ברחבי העולם.
מגמה נוספת עסקה שהתנגדה לפאן אפריקניזם הייתה תנועת הסוציאליזם אפריקני: ההוגה הוא הנשיא הראשון של טנזניה- יוליוס ניררה שחשב שהאמצעי העיקרי ליצור זהות משותפת היא באמצעות אידאולוגיה שוויונית. הסוציאליזם האפריקני אינו מחקה דגמים אחרים של סוציאליזם אלא מדובר באידאולוגיה לאומית אותנטית. הסוציאליזם האפריקני דחה מספר עקרונות מהסוציאליזם האירופי כמו שהדת היא אופיום להמונים, לא הכל סובב סביב מניעים כלכליים אלא גם לדת וגם לפוליטיקה יש השפעה על עיצוב המערכת המדינית. ניסיון להפוך את המדינות האפריקניות למאוחדות, להשליט סולידריות. לדוגמה הוא לקח את ברית המועצות שהיא פדרציה בין עמים שונים שמה שאיחד אותם היא הזהות האידאולוגית. מדובר בחזרה למקורות, לתקופה הקדם-קולוניאלית, לחברה המסורתית בה היה שוויון בין הקהילות כאשר כל אחת מעבדת את שטחיה ואין פערי מעמדות בולטים מאחר שכולם נהנים מעזרה הדדית. הקהילה המסורתית מסמלת אחווה, שלמות, הרמוניה ונכונות להקרבה למען הכלל- נייררה כינה את הסוציאליזם המסורתי- משפחתיות. הסוציאליזם האפריקני (בדומה לאירופי) שאף לחולל מהפכה חברתית וכלכלית- להביא לתיעוש מואץ ומשק ריכוזי ולבטל את השוק החופשי והאינדיווידואלי. התבססות על שוויוניות וקהילתיות. בסופו של דבר התפיסה כשלה מבחינה כלכלית, טנזניה הפכה לאחת המדינות העניות באפריקה.
עם זאת התפתח גם זן לאומי אנטי קולוניאלי אלים (בעיקר במושבות של התיישבות לבנה - בקניה, באנגולה, בקמרון, במוזמביק, בגינאה ביסאו, ברודזיה, זימבבווה, ובדרום מערב אפריקה- נמיביה). אף שהלאומיות האנטי קולוניאלית הייתה בעיקרה טריטוריאלית, נשמר גם בה גוון גזעי מובהק.
בתחילת שנות השישים נראה היה שאפריקה מתפצלת לא רק למדינות ריבוניות, אלא גם לגושים יריבים. הארגון המשותף ה"אפרו- מלגשי" (OCAM) הוקם על ידי הפרנקופונים השמרנים שנכללו בו חוף השנהב, בנין, וולטה עילית, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקנית, צ'אד, הרפובליקה של קונגו, גבון, הרפובליקה המלגשית, מאוריטניה, ניז'ר וסנגל. כנגדם הוקם בשנת 1961 גוש קזבלנקה הרדיקלי, שנכללו בו מרוקו והממשלה הגולה של אלג'יריה, לוב, מצרים, גאנה, מאלי וגינאה. תגובת הנגד הייתה הקמת גוש מונרוביה מצירוף של מדינות הארגון האפרו-מלגשי הפרנקופוניות ושל מדינות אנגלופוניות שמרניות (ניגריה, ליבריה, סיירה לאון) כמו גם אתיופיה ותוניסיה. לוב, בהנהגת המלך אידריס סנוסי, השתייכה באותה עת לשני הגושים.