כלי טיס בלתי מאויש

שם כלי הטיס

בראשית ימיהם של כלי טיס אלה ניתן להם השם "מזל"ט" (מטוס זעיר ללא טייס), לדגמים קטנים בעלי יישומים מוגבלים, והשם "מל"ט" (מטוס ללא טייס) לדגמים גדולים יותר, המסוגלים לשאת חימוש כבד ומערכות מודיעין מתוחכמות.
בשנת 1997, שונה השם לכטב"ם (כלי טיס בלתי מאויש), שם המשקף את העובדה שכלי הטיס כוללים גם כאלה שאינם בצורת מטוס.
משנת 2016 מכונה הכטב"ם בחיל האוויר הישראלי "כלי טיס מאויש מרחוק", ובראשי תיבות "כטמ"ם", שם שהוצע לראשונה בשנת 2012 על ידי אלון אונגר, ונועד לשקף את העובדה שפעולתם של כלי הטיס אינה אוטונומית ובלתי מאוישת, אלא יש אדם האחראי ישירות על הטסתם וביצוע משימתם - בפרט במערכות המבצעות משימות צבאיות. שינוי זה התקיים בהלימה לתפישת האחריות על הטסת מערכות מאוישות מרחוק כפי שבאה לידי ביטוי על ידי הצבא האמריקאי (RPA Vs Operator) וגישת איגוד התעופה האזרחי העולמי ICAO. לשינוי לשוני זה מתנגדת חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים, המעדיפה את השם "כטב"ם".
בנתש 1997, עם שינוי השם בחיל האוויר לכטב"ם, עודכנו גם שמות המקצועות מ - "מטיס" (האחראי על הטסת המטוס) ו"מפענח" (האחראי על הפעלת המטע"ד ופענוח החוזי) ל - "מפעיל" (או בשמו המלא - "מפעיל דואלי") המבצע את משימת ההטסה ומשימת הפענוח יחדיו. המונח "מפקד משימה", המקביל בעולם התעופה למושג "Pilot In Command" נותר בעינו.

סוגי כטב"מים

כלי טיס בלתי מאוישים ניתנים לסיווג במספר שיטות.

בעת המוקדמת

השימוש הראשון בכטב"ם ככלי נשק נעשה ככל הנראה על ידי האוסטרים בתאריך ה-22 באוגוסט 1849, אז שוגרו 200 כדורים פורחים חסרי טייס כנגד ונציה. הבלונים היו חמושים בפצצות ונשלטו על ידי מנגנון זמן.
בפברואר 1863 הוענק פטנט לצ'ארלס פרלי (Charles Perley) על עיצוב כלי טיס בלתי מאויש, שכלל בלון של אוויר חם שנשא סל המכיל מנגנון תזמון. משימת תקיפה בוצעה לראשונה על ידי כלים לא מאוישים במלחמת העולם הראשונה, כשפצצה מעופפת תוכננה ונבנתה עם מנגנון זמן שתלש את הכנפיים בנקודה כלשהי, וגרם לפצצה ליפול לקרקע.

במלחמת העולם השנייה

בשנת 1943 בזמן מלחמת העולם השנייה, עשו היפנים שימוש בבלונים פורחים ככלי נשק. היפנים הסתמכו על זרמי הסילון שאמורים היו לסחוף את הבלונים עד לחופה המערבי של ארצות הברית ושם להתפוצץ. בעקבות זרמי רוחות חזקים ובעיות מכניות התרסקו כל הבלונים באוקיינוס השקט, למעט בלון אחד שהגיע לגבול קנדה-ארצות הברית והרג פרה כאשר התפוצץ.
בעידן הכלים בעלי בקרה בחוג סגור (כלומר לא על פי זמן) הראשונים שפיתחו את הרעיון של כלי טיס ללא טייס היו הגרמנים, שהמציאו את הטיל המונחה הראשון: ה-V-1 ואחר כך את ה-V-2. ה-V-1 דמה יותר למטוס מאשר לרקטה והמניע לפיתוחו היה מחסור במפציצים ומטוסי קרב שיתקפו את בריטניה ובנות בריתה בשלהי המלחמה. לגרמנים גם היה מזל"ט צילום מבצעי
מודרני לחלוטין, מונחה רדיו, המשוגר ממסילה ונוחת באמצעות מצנח. המגבלה הייתה שהצילום התבצע על פילם שהוצנח לקרקע, לעומת שידור וידאו ברדיו כנהוג מאז שנות השישים מאוחרות.

בשנות השמונים ואילך

ב-1981, לאחר מבצע השמדת סוללות הטק"א בבקעת הלבנון, נדהמו בצה"ל מהתוצאות שסיפק ה"סורק", שהוכרז בתחקירי המבצע כבעל 'יכולת חסרת תקדים ומצילת חיים המספקת לכוחותינו את המידע המאפשר להתכונן ולצפות מראש את פעולות הצד שכנגד'. זמן קצר לאחר מכן, באוקטובר 1981, נמסר גם ה"זהבן" לצה"ל ושירת בו עד לשנת 2004.
ב-1982, בעת מלחמת לבנון הראשונה, הפעיל צה"ל שוב, באמצעות 2 טייסות מזל"טים - אחת שהופעלה על ידי חיל המודיעין, והשנייה - על ידי חיל האוויר, את שני סוגי המזל"טים שהיו ברשותו מעל דרום לבנון במגוון משימות סיוע לכוחות הקרקע והאוויר, כמו גם במשימות איסוף מודיעין בזמן אמת. במסגרת זו, סיפקו המזל"טים לחיל האוויר מבט קריטי בזמן אמת על איומים ומטרות כאחד ואיפשרו לטייסי הקרב לפגוע במטרות מטווחי ביטחון שכלל לא היו בקו הראייה של הטייסים.
באותה מלחמה הפעילה סוריה מזל"טים סובייטיים מדגם טופולב Tu-143, שחדרו למרחב האווירי של ישראל לצורך גיחות צילום ושבו בשלום לבסיסם.
הביצועים המרשימים של המזל"טים הישראלים עוררו עניין רב בארצות הברית וחוללו שיתוף פעולה נרחב בין ישראל לוושינגטון, לרבות רכישה של טייסת "סורק" בידי חיל הים האמריקאי - ששימשה לטובת אימונים והטמעה של שיטות הפעלה לכלים בלתי מאוישים. בשלב מאוחר יותר, פותחה גרסה משופרת של ה"זהבן", שנקראה פיוניר, אשר תוכננה במיוחד לפי דרישות חיל הים וחיל הנחתים האמריקאי - להם נדרשה פלטפורמה עמידה יותר, על טהרת החומרים המרוכבים ועמידים לשיתוך.
מזל"טים מדגמים ישראלים כגון RQ-2 פיוניר והאנטר (Hunter) נמכרו לזרועות השונות של צבא ארצות הברית, שם שימשו במלחמת המפרץ ומלחמת עיראק, כמו גם במלחמת קוסובו.
תשומת לב גוברת מצד מדינות אחרות והוביל למכירות של כטב"מים למספר לקוחות באירופה ובאסיה.
ב-1992 סופק לחיל האוויר כטב"מ מדור חדש, ה"סרצ'ר", שבהדרגה החליף את הזהבן – המזל"ט החדש עורר התלהבות גם בשווקים אחרים, בייחוד באסיה.
ב-1990 חיפשו השווייצרים מערכת בעלת יכולת הפעלה באזורי המראה/נחיתה מכוסי קרח, שלג או עשבייה. יכולת תע"א לבצע עיצובים לצרכים ספציפיים לפי דרישות הלקוח, הובילה בשנת 1995 לאספקת מערכות הריינג'ר(Ranger) לצבא שווייצריה. הפרויקט בוצע בשיתוף פעולה עם RUAG אירוספייס – חברה שווייצרית. המערכות הותאמו במיוחד לדרישות השווייצריות, על הפלטפורמות הורכבו "מגלשיים" במקום כני נסע, ניתן היה להכניס את מטעד היום/לילה לבטן המטוס כדי שיהיה מוגן בנחיתה. הצלחת הריינג'ר בשווייץ הובילה גם להתעניינות מצד פינלנד, ובשנת 2001 סופקו גם מספר מערכות למדינה הצפונית.
דוגמה נוספת לאספקת מערכות לפי דרישות מיוחדות של הלקוח היא כטב"מ ההאנטר (Hunter) שיוצר לפי דרישות האמריקאים בשנת 1992.
ההאנטר בעל שני מנועים לפי דרישתם של האמריקאים, הוכן לשיגור ונחיתה על מסלול קצר. הוא שוגר ממשגר ובנחיתה נבלם באמצעות כבלי עצירה עליהם המטוס נתפס בוו ייעודי.
כטב"ם ההאנטר הוא פלטפורמה שעודה מבצעית עבור צבא ארצות הברית.
בשנת 1987, עם ביטול תוכנית מטוס הלביא, הופנו חלק ממומחי התכנון וההנדסה של התע"א לכיוון של פיתוח מל"ט חדש שכונה "מחץ"(Heron). ב-1994 השתתף המחץ במשימה הקרבית הראשונה מעל דרום לבנון, ותמך ישירות בפיקוד הצפון.
המחץ הוכיח את עצמו כאמין ביותר במשימות קרב בתמיכה בכוחות הקואליציה בעיראק ובאפגניסטן. כטב"מי הרון שירתו גם לצד כוחות קנדה, צרפת, אוסטרליה וגרמניה. בנוסף לכך בוצעו עוד פעילויות רבות בהן למחץ חלק (חלקן עדיין מתקיימות): פעילויות פיטרול ההרון לאורך חופי הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה ואילו סיוע כטב"מי ההרון של צרפת (Harfang) במשימות מודיעין-מעקב-סיור (ISR) מעל מרכז אפריקה וסיוע לפעולות צרפת במאלי, פעילויות באסיה, באפריקה, בדרום אמריקה וביוון.
לאחר שבחיל האוויר הישראלי הבינו את הפוטנציאל האדיר הטמון בהרון למשימות רום בינוני, שהייה ממושכת (MALE), הוצבו לפני תע"א אתגרים נוספים – טיסה בגובה רב יותר, עמידות רבה יותר לרוחות ולפרצי רוח חזקים ונשיאת מטע"ד כבד יותר במשימות ארוכות ומורחבות יותר. תנאי תפעול אלה חייבו פלטפורמה גדולה יותר והנעה מסוג חדש וחזק יותר והובילו לפיתוח הרון טורבו-פרופ )הרון( TP - ה"איתן".
פיתוח האיתן החל ב-2004 וטיסת הבכורה של האבטיפוס התקיימה ב 2009. האיתן נכנס לשימוש ב-2010 והפך למערכת האווירית הלא מאוישת הגדולה ביותר שמפעיל חיל האוויר הישראלי.
עם נפילת הקומוניזם וסיומה של המלחמה הקרה הונהגו קיצוצים נרחבים בתקציבי הצבאות בעולם. בעקבות זאת נעשו מאמצים למציאת שיטות זולות יותר לפיתוח והפעלה של כלי טיס וחלה פריחה בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים. התהליך הואץ בעקבות הפעלה מוצלחת של מל"טים על ידי חיל האוויר האמריקאי במסגרת הפעילות של נאט"ו במלחמה ביוגוסלביה. לפיכך, החל מאמץ ניכר לפיתוח של כלי טיס בלתי מאוישים בארצות הברית, החל ממחקר אקדמי ועד פריסה מבצעית של מערכות כאלה. מאמץ זה מכוון על ידי משרד ההגנה האמריקאי, שפרסם בשנת 2000 את "מפת הדרכים" שלו לכטב"ם. מסמך זה מתעדכן אחת לכמה שנים, ומכיל תוכנית לפיתוח התחום בעשרים וחמש השנים הבאות, בעלויות של מיליארדי דולרים לשנה.
בשנות התשעים ושנות ה-2000, זכו הכטב"מים לעדנה צבאית ואף חדרו לשוק האזרחי. המדינות הבכירות בהפעלה וייצור של מזל"טים הן ישראל וארצות הברית ובעקבותיהן סין והודו ומדינות אירופה. ב-2002 השתמשה ארצות הברית בכטב"ם מדגם RQ-1 פרדטור כדי לתקוף מטרות טרור ולהתנקש בבכיר של אל-קאעידה בתימן. השימוש במל"טים בארצות הברית הוא שנוי במחלוקת ומתקיים דיון ציבורי נרחב בנושא. כחלק מהפגנות כיבוש וול סטריט, פרצו מפגינים ב-8 באוקטובר 2011 למוזיאון החלל בוושינגטון, אשר הציג באותו הזמן תערוכת מל"טים. המפגינים תקפו שומר וקראו להפסקת השימוש במל"טים בשטחי אויב בעת לחימה מאחר שמדובר לטענתם ב-"הרג ללא הבחנה".
כיום יש נטייה לחזור שוב למל"טים (שקטנים ממטוס קרב אך גדולים ממזל"ט רגיל) מאחר שכלי טיס גדול יותר יכול לטוס יותר שעות, יותר גבוה, יותר רחוק ולשאת ציוד מתקדם יותר (וכבד יותר) עם מערכות תצפית משופרות.
בשנת 2016 חברה סינית Ehang הכריזה על מסוק ללא טייס המסוגל לטוס עם נוסע.