google/wiki40b huggingface dataset:
צמח (מצב רפואי)

צמח או מצב וגטטיבי (באנגלית: Vegetative state) הוא תיאור של מצב רפואי שנגרם מנזק מוחי כבד ומתמשך. המצב תואר לראשונה ב-1940 על ידי ארנסט קרצ'מר. 
המצב מסווג מבחינת חומרתו בין תרדמת לבין מצב הכרה מינימלי. כאשר המצב נמשך עד ארבעה שבועות הוא מכונה "מצב וגטטיבי", לאחר ארבעה שבועות משתנה ההגדרה ל"מצב וגטטיבי מתמשך", ואם גם לאחר שנה המצב לא משתפר ההגדרה מתחלפת ל"מצב וגטטיבי קבוע". אלה הן הגדרות סטטיסטיות בלבד, ואירעו מקרים נדירים של חולים שהתאוששו מכל אחד משלבי המצב, כאשר לעיתים אף הגיעו לכדי החלמה מלאה.
שני המשתנים המרכזיים בהערכת התחזית (פרוגנוזה) של חולים במצב הם משך שהותם במצב זה, וגילם (ככל שהחולה מבוגר יותר, הפרוגנוזה גרועה יותר).
המצב הרפואי של צמח מתאפיין בהיעדר תגובה לגירויים חיצוניים, אך בשונה מתרדמת, החולה עשוי לעיתים לפקוח את עיניו ולהפגין מחזור של שינה וערות. בנוסף, חולים במצב של צמח נצפו מבצעים פעולות של חיוך, בליעה, דמיעה או אנחה. החולים מוזנים באמצעות זונדה, אך מלבדה הם אינם נזקקים לעזרי טיפול נמרץ נוספים בשל השתמרותו היחסית של גזע המוח במצב רפואי זה.

היבטים משפטיים ומוסריים

בניגוד למוות של גזע המוח או מוות מוחי כולל שבהם גזע המוח מת, ומצבים אלו מוכרים כמוות בחקיקה של מדינות שונות, במצב וגטטיבי גזע המוח מתפקד לפחות באופן חלקי ולכן אדם במצב זה יכול לכל היותר לענות על ההגדרה של "מות המוח הגדול" שלא התקבלה בעולם. לכן התעוררו בעיות מוסריות ומשפטיות במקרים שבהם ברור שהחולה לא יתעורר לעולם, כאשר למשל כל חלקי מוחו ספגו נזק מבני כולל למעט גזע המוח, וישנם פילוסופים ורופאים התומכים על כן בביצוע המתת חסד בחולים במצב זה.
מקרה מיוחד הוא זה של תינוקות אננצפאליים שעקב בעיות בלידה נולדים ללא חלקי מוחם מלבד גזע המוח. המקרה המפורסם מביניהם היה של התינוקת ק. שהרופאים הצליחו להחזיקה בחיים למעלה משנתיים וחצי, אך במקרים אחרים בשנות האלפיים תינוקות כאלה הומתו ואיבריהם נתרמו להשתלות בהתאם לרצון ההורים.
סיוון מסט

ביוגרפיה

מסט נולדה, גדלה והתחנכה בחיפה, בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה. בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל. לאחר שירותה הצבאי למדה משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.

קריירה

במהלך השנים כיכבה בפרסומות שונות למגוון חברות כגון : "שוקו שוק תנובה" (2005), "סלקום" (2006-2007), "סטימצקי" (2008), "פלאפון" (2008), "פיקוד העורף" (2009), "קטשופ היינץ" (2011), "מפעל הפיס" (2012-2013), "קליל חלונות מעוצבים" (2014), "מילקי" (2015), אופל(2018).
בשנת 2006 קיבלה את תפקידה הראשון על המסך והחלה לשחק בעונה השלישית של סדרת הנוער "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים למנויי Yes, (וכיום משודרת בערוץ זום). מסט שיחקה בתפקיד ראשי וגילמה את: סיון, תלמידה מצטיינת שמגיעה לבית ספר חדש. וכן הופיעה גם בעונה הרביעית בתפקיד אורח. בשנת 2009 גילמה את שירה בסדרה "אחרי הצלצול" ששודרה בערוץ דיסני. 
בשנת 2010 הנחתה שעשועון באותו ערוץ בשם "שעשועון על השעון".
בשנת 2011 שבה לגלם את שירה בעונה השנייה של הסדרה "אחרי הצלצול".
בשנת 2012 שיחקה במחזה "שגרירויות פתוחות", קופרודוקציה איטלקית-ספרדית-רומנית-סלובנית-אוסטרית.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד אורח בפרק הבכורה של סדרת המתח של HOT "פצועים בראש" וגילמה את ענבר נעים, ברמנית שנרצחה על ידי בחור מבוגר בשם ג'ו מכיוון שדחתה את חיזוריו.
בשנת 2014 שיחקה בתיאטרון במחזות "אנה קארנינה", "אמה ויגואר", "אני לא גנב" בתפקיד רוזי ב"תיאטרון חני" ובמחזה "היידי בת ההרים" בתפקיד קלרה בתיאטרון המדיטק.
בשנת 2015 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "רון" ששודרה ב Yes. באותה שנה הובילה גם קמפיין ל"מילקי", שיחקה גם את מאיה לוי בעונה השנייה של סדרת המתח "בני ערובה" לערוץ 10 ובתיאטרון גשר בהצגה "חוות החיות" בתפקיד מולי.
בשנת 2016, החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "גאליס" בעונתה השביעית, שם היא מגלמת את רות מיטרני, אמו של יונתן מיטרני (תובל שפיר), בזמן עבר. בשנה זאת שיחקה גם בסרט הקולנוע "גיבורה" את דמותה של סיוון, בסרט "לעבור את הקיר" של רמה בורשטיין בתפקיד פרל.
ובסדרת הדרמה היומית "פולמון", המשודרת החל מפברואר 2017 ברשת HOT, שם היא מגלמת את דמותה של גאיה.
בנובמבר 2017 החלה לשחק בתיאטרון הלאומי הבימה בהצגה "עושה כרצונו" על פי ספרה של אסתי וינשטיין בתפקיד בתה, גילי.
בשנת 2019 השתתפה בסרט "ימים נוראים" של ירון זילברמן.
בשנת 2019 השתתפה כתפקיד אורח בפרק אחד של הסדרה ״סברי מרנן״ שמשודרת בערוץ 12

חיים פרטיים

מסט נמצאת במערכת יחסים משנת 2011 עם המוזיקאי אלישע בנאי. הם מתגוררים בתל אביב.
יעקב פופרש

הרב יעקב פופרש כ"ץ (נפטר 1742) היה אב"ד וראש ישיבה בפרנקפורט, מחבר ספר שו"ת 'שב יעקב'.

ביוגרפיה

נולד בפראג לרבי בנימין הכהן פופרש (פאפערש) שם שימש גם כדיין.
בשנת תנ"ח (1698) נתמנה לרב בקובלנץ. בשנת תע"ח (1718) נבחר לכהן כאב"ד וראש ישיבה בפפד"מ שם נפטר ונקבר בכ"ב שבט תק"ב (1742).
נשא ונתן בהלכה עם גדולי דורו כרבי יהודה מילר. בישיבתו בפרנקפורט למדו רבי יוסף שטיינהארט, חתנו רבי נפתלי צבי קצנלבוגן, רבי דוד טבלי, רבי אלחנן אשכנזי (מחבר פירוש 'סדרי טהרה' על שולחן ערוך הלכות נידה) וגדולי תורה רבים אחרים. השביע את הרמח"ל בפני בית דין שלא ילמד ולא יכתוב בתורת הקבלה כשהאחרון עבר בפרנקפורט בדרכו מפאדובה לאמסטרדם.
לאחר פטירתו, בשנת תק"ב (1742) הוציאו שני בניו, יהודה לייב וזאב וולף, לאור עולם את חיבורו הידוע שו"ת שב יעקב. החיבור הפך לספר מרכזי בספרות ההלכה והוא מצוטט רבות, בין השאר בפירוש 'פתחי תשובה' על השולחן ערוך.
אחריו נתמנה לרבה של פפד"מ הרב יעקב יהושע פלק מקראקא (מחבר הפני יהושע).
לוקאס מולינה

קריירת מועדונים

מולינה נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, וגדל במחלקת הנוער של אינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית. ב-30 באוקטובר 2003 ערך מולינה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בו הפסידה קבוצתו בתוצאה 1–0 לולס סארספילד.

קריירה בינלאומית

מולינה היה חלק מנבחרת ארגנטינה עד גיל 20 ונבחרת ארגנטינה עד גיל 17.

מותו

ב-28 בנובמבר 2004 מת מולינה מאוטם שריר הלב שחווה בשנתו. הוא הובהל לבית החולים לאחר שחברתו הבחינה בקשיי הנשימה שלו, אך לאחר מאמצי החייאה ממושכים נקבע מותו.
כרונולוגיית מלחמת הכוכבים

מעריצים רבים של יקום מלחמת הכוכבים הבדיוני עוקבים אחר האירועים המתרחשים בסדרת הסרטים, בעזרת שיטת תאריכים הנקבעת על ידי הקרב בכוכב יאבין, אשר התרחש בסרט הרביעי בסדרה.
לפי השיטה, BBY הם ראשי התיבות של Before the Battle of Yavin (לפני הקרב בכוכב יאבין), ו-ABY הם ראשי התיבות של After the Battle of Yavin (אחרי הקרב בכוכב יאבין).
לפי כך, 50 BBY מתרחש לפני 5 ABY, ו-45 BBY יבוא אחרי 50 BBY, בדומה לספירת הנוצרים.
The Phantom of the Opera (שיר)

השיר במחזמר

השיר מופיע אחרי השיר "מלאך המוזיקה / המראה", מיד אחרי שהפנטום לוקח את כריסטין אל תוך המראה שבחדר ההלבשה שלה. כריסטין והפנטום שרים את השיר בדואט בזמן שהפנטום לוקח אותה אל מאורתו התת-קרקעית ומפליג איתה בסירה באגם התת-קרקעי שמתחת לבניין האופרה גרנייה. השיר מסתיים כאשר כריסטין שרה בקול סופרן בתו הגבוה ביותר במחזמר (E6). אחרי השיר, ששניהם מגיעים למאורתו של הפנטום, הוא שר לה את "נעימת הלילה" (Music of the Night).

השפעות

שיר זה בולט משאר השירים במחזמר (שהם בסגנון יותר אופראי), בסגנון ההארד רוק שלו, המלווה בקול עוגב (שבהיעדר עוגב אמיתי מופק על ידי אורגן), גיטרה חשמלית ותופים.
בשלב מוקדם של הפקת המחזמר, אנדרו לויד ובר פגש את ג'ים סטיינמן שתיאר את השיר "פנטום האופרה" כשיר רוק הפולש לבית אופרה. הערה זו השפיעה על הלחנת השיר והתזמור שלו, והפיכתו לשיר רוקיסטי יותר משאר השירים במחזמר.
Nights in White Satin

הפקה

ג'סטין הייוורד כתב את השיר כשיהיה בן 19. כשהשמיע לחבריו ללהקה את השיר, הם לא התלהבו ממנו תחילה. את הרעיון לשיר קיבל לאחר שחברתו נתנה לו סדינים עשויים ממשי.
היוורד סיפר על כתיבת השיר ואמר: "השיר הזה היה שיר שכתבתי והייתה לו את העוצמה שלו. זה היה שיר מאוד אישי. כל צליל וכל מילה בו מבטאים משהו עבורי וגיליתי שאנשים רבים הרגישו אותו הדבר לגביו".
בהקלטת השיר השתתפה "תזמורת הפסטיבלים של לונדון". הצלילים התזמורתיים בחלק המרכזי של השיר הופקו על ידי המלוטרון של מייק פינדר, חבר הלהקה.
מצפה עופר

מצפה עופר הוא מצפה יערנים של קק"ל, השוכן ביער חוף הכרמל, על מורדותיו המערביים של הכרמל, בין היישובים כרם מהר"ל ממזרח וצרופה ממערב. המקום קרוי על שמו של מושב עופר הסמוך.
במקום שכן בעבר הכפר הפלסטיני ג'בע (כרמל), שהיה אחד משלושת יישובי המשולש הקטן אשר הטרידו את התחבורה היהודית לאורך מישור החוף. במהלך מבצע שוטר ב-24 ביולי 1948 וביום המחרת, נכבש האתר בידי חטיבות אלכסנדרוני וכרמלי. בשנותיה הראשונות של המדינה ניטע במקום יער עצי אורן, בין היתר, כדי לספק תעסוקה לתושבי האזור. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם בלב היער מגדל תצפית מכספי תרומות של יהודי אוסטרליה, ניו זילנד והונג קונג. כאשר גבהו אמירי העצים סביב המגדל שנועד לאתר שריפות, הוספה לו קומה נוספת, וכיום הוא מתנשא לגובה של ארבע קומות. מראש המגדל נשקף נוף פנורמי על רכס הכרמל ואל מישור חוף הכרמל. במקום הוכשר חניון ואתרים לעריכת פיקניקים, חלקם נגישים לבעלי מוגבלות פיזית, שבילי הליכה ורכיבה על אופני הרים. בנוסף חולף שביל ישראל בסמוך למצפה.
אול בויס

היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-15 במרץ 1913 בפלורסטה, בואנוס איירס. בשנת 1914 נרשמה קבוצת אול בויס להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית ונכנסה לדיוויזיה אינטרמדיה (כיום הליגה השנייה). הקבוצה עלתה לליגת העל הארגנטינאית לראשונה ב-1922 ומשחקה הראשון בליגה היה ב-11 במרץ 1923 נגד טמרפליי, כאשר המשחק הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת הקבוצה היריבה.
אול בויס עזבה את ההתאחדות הארגנטינאית לשנה אחת, וחזרה לאחר שנה לליגת המשנה. ב-1931 הצטרפה הקבוצה לליגת העל הארגנטינאית המקצוענית, והתחרתה בה עד 1934 כאשר בשנה הזו התאחדו הכדורגל המקצועני והכדורגל הלא-מקצועני של ארגנטינה, ומאז לא שיחקה אול בויס בליגה הראשונה עד לשנת 1950. אול בויס אמנם העפילה לליגה הראשונה, אך ירדה אוטומטית לליגה השנייה בעקבות שינוי במבנה הליגות הארגנטינאי. בשנה שלאחר מכן זכתה אול בויס בליגה השנייה וחזרה במהירות לליגה הראשונה.
הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 1974 כאשר הקבוצה סיימה במקום ה-5 בטבלה. אול בויס נשארה 8 שנים בליגה הראשונה. בשנת 1980 ירדה שוב הקבוצה לליגת המשנה. כאשר מבנה הליגות בארגנטינה שוב השתנה, ירדה אול בויס לליגה השלישית. אול בויס קבעה בעונת 1992/93 את שיא הצופים לליגה נמוכה בארגנטינה לאותה העת, כאשר 25,000 אוהדים צפו במשחק שלה נגד בלגרנו. באותה עונה חזרה הקבוצה לליגה השנייה.
בשנת 2010 חזרה אול בויס לליגה הראשונה לאחר שניצחה בפלייאוף העלייה מליגת המשנה. אול בויס סיימה את עונת 2011 במקום ה-8. בשנת 2014 נשרה חזרה לליגת המשנה.
שרה רוהל

ביוגרפיה

שרה רוהל נולדה בווילמט, מדינת אילינוי. בוגרת בית הספר התיכון "ניו טרייר" ("New Trier") בוינטקה (אילינוי), פרבר של שיקגו, התכוונה בהתחלה להיות משוררת. עם זאת, אחרי שלמדה אצל פולה פוגל באוניברסיטת בראון, בה סיימה תואר ראשון ב-1997 ותואר שני ב-2001, השתכנעה לעבור לכתיבת מחזות. מאוחר יותר השתלמה באנגליה במכללת פמברוק באוקספורד.
את המחזה הראשון, The Dog Play כתבה בשנת 1995 במסגרת קורס אצל פולה פוגל. זיקתה לשירה ניתנת לראות גם בשפה בה משתמשת במחזותיה. היא רואה במחזות שלה "שירים בתלת מימד".
שרה רוהל זכתה במלגת מק ארתור ובפרס לתיאטרון למחזאים אמריקאים באמצע הקריירה, מטעם הקרן הבינלאומית פן/לורה פלס היא מתגוררת במנהטן בניו יורק. היא נשואה משנת 2005 לפסיכיאטר ילדים והיא אם לילדה.
Dónde Estás Corazón

רקע וכתיבה

את השיר כתבו והפיקו שאקירה ולואיס פרננדו אוצ'ואה. השיר כשמו, מדבר על אהבה שחמקה מזרועותיה של שאקירה ועל המשבר שהיא חווה לאחר מכן, ומילותיו מדברות על כך שהיא לא מצליחה למצוא אהבה חדשה, אך בכל זאת מנסה להמשיך ולחפש את אותה אהבה חדשה.
עבור השיר נעשו מספר רמיקסים, אשר נכללו אלבום הרמיקסים הראשון של שאקירה, The Remixes. בשנת 2002, נכלל השיר בהוצאה המחודשת Colección de Oro, שהוציאה עבור אלבומה השלישי Pies Descalzos, ומאוחר יותר אף נכלל השיר באלבום הלהיטים השני שלה, Grandes Éxitos.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים וצולם על ידי אוסקר אסולה וחוליאן טורס. צוות הצילום בחר לצלם את הקליפ בשחור-לבן ובצבעים דהויים וכהים, כדי להמחיש את הכאב שבו. בנוסף לכך, שאקירה הולבשה בשמלה כסופה שהשתלבה עם אווירת הצילום. 
את הקליפ פרסמה לראשונה שאקירה בארץ מולדתה, קולומביה. לאחר 16 שנים מצאתו המקורית של השיר הוחלט כי הקליפ יעלה לערוץ ה-Vevo שלה. מונה הצפיות שלו, נכון לאוקטובר 2019, עולה על למעלה מ-45 מיליון צפיות.

הופעה

תחילה נכלל השיר ברשימת השירים אותם שרה שאקירה בסיבוב ההופעות הראשון שלה "Tour Pies Descalzos", אשר התקיים בין השנים 1996 ל-1997. כמה חודשים לאחר מכן, היא הופיעה עם השיר הזה ועם "Estoy Aquí", בפסטיבל אקפולקו, שמתקיים במקסיקו בכל שנה. 
בתחילת שנת 1997 היא ביצעה את השיר בפסטיבל המוזיקה שנערך מדי שנה בוויניה דל מאר.
ב-12 באוגוסט 1999 קיימה שאקירה סדרת הופעות אקוסטיות שאותה הפיקה רשת MTV. באחת מן ההופעות היא ביצעה את השיר הזה, ומאוחר יותר, בשנת 2000, יצא לאור אלבום ההופעה הראשון שלה MTV Unplugged, אשר הכיל בתוכו את כל אותן ההופעות.
גם בסיבוב ההופעות השני שלה "Tour Anfibio", אשר התקיים בשנת 2000, שרה שאקירה את השיר במרבית המופעים אשר נכללו בו. בסמוך לכך, שאקירה ביצעה את השיר באחד מהפרקים של סדרת הטלוויזיה "Caliente".
אדוארד וייץ

ביוגרפיה

וייץ נולד וגדל בברית המועצות. הוא עלה לישראל בשנת 1975. 
באליפות אסיה בהרמת משקולות שנערכה בבנגקוק 1976 זכה וייץ בשתי מדליות זהב בדחיקה ובקרב 2. בהנפה הוא סיים רביעי בשיא ישראלי חדש של 115 ק"ג בתוצאה זהה לזוכה מדליית הארד שמשקלו היה נמוך יותר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים וייץ במקום חמישי בהרמת משקולות בתחרות למשקל עד 60 ק"ג  בתוצאה של 262.5 ק"ג (בהנפה - 110.0 ק"ג מקום שמיני ובדחיקה - 152.5 ק"ג מקום שלישי). הישגו באולימפיאדה היה באותה עת ההישג האולימפי הטוב ביותר לו זכה ספורטאי ישראלי. בשל חוסר הפופולריות של ענף הרמת המשקולות נותר ההישג בלתי ידוע יחסית, והיה בצלו של הישגה של האצנית אסתר רוט-שחמורוב, שהגיעה למקום השישי בריצת 100 מטר משוכות באותה אולימפיאדה. לאחר האולימפיאדה שב וייץ לישראל לקורס למורים לחינוך גופני במכון וינגייט והתלונן על התנאים הקשים שלו בישראל. בין השאר בעקבות מפגש עם ויקטור זילברמן בקנדה הודיע שבכוונתו לעבור לקנדה אחרי אליפות העולם בשנת 1977. 
בעקבות החלטת הממשלה להצטרף לחרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה, התדרדר מצבו של וייץ. הוא ניסה לייצג את קנדה, אך הדבר לא הותר לו. הוא השתקע בקנדה ואחרי מספר חודשים חזר לישראל. בשנת 1986 היה מעורב בניסיון שוד, ונמלט לשוודיה. ממשלת שוודיה הסגירה אותו לישראל בשנת 1989, הורשע בשוד מזוין ונדון לחמש שנות מאסר. כשהשתחרר עזב וייץ את הארץ וירד לקנדה.
כלכלת הרפובליקה העממית של סין

ראשית העת החדשה

על פי הערכות, כלכלת סין הייתה הכלכלה הגדולה בעולם למשך תקופה ארוכה, החל מתחילת המאה ה-15 ועד לתחילת המאה ה-19. ככל הידוע, נכון לתחילת המאה ה-19 כלכלת סין הייתה שליש מהתמ"ג העולמי. בתקופה זו ממלכות שונות במזרח הרחוק העבירו לה באופן קבוע כספים כדי לשמור על קשרי מסחר עימה.
למרות שסין צברה בתקופה זו עוצמה כלכלית, היא לא הצליחה להמיר את העוצמה הכלכלית הזו לעוצמה דיפלומטית - בהשוואה למעצמות האירופאיות של אותה תקופה - והיו לכך מספר סיבות. אחת מהסיבות המרכזיות הייתה שלצד ההתפתחות הכלכלית של סין היא חוותה גידול מסיבי באוכלוסייה, שגרם לכך שההון שנצבר לא יכל לשמש לפיתוח יוצא דופן, כי הוא היה נדרש כדי להדביק את הקצב באספקת רמת החיים הבסיסית לכמות הולכת וגדלה של אוכלוסייה. סיבה נוספת לכך הייתה שהנהגת סין התנהלה תחת הרושם שמאחר שארץ סין גדולה מספיק ומלאה במשאבי טבע, אין לה סיבה לצאת מגדרה - ובוודאי לא לשלם מחיר דיפלומטי - כדי לחזק קשרים כלכליים ולהשקיע בייבוא. העדר תמריץ זה לחזק קשרים עם אימפריות אחרות מאותה התקופה, השאיר את סין מאחור מבחינה דיפלומטית.
באמצע המאה ה-19 החלו המאבקים האלימים בין סין לבין האימפריה הבריטית, בהם מלחמת האופיום הראשונה והשנייה. סדרת המאבקים הזו החלישה את השפעתה ועוצמתה הכלכלית של סין ביחס לאזור.

מגזרים

שני המגזרים העיקרים בכלכלה הסינית הם החקלאות והתעשייה, אשר יחד מפעילים למעלה מ-70 אחוז מכלל כוח העבודה ומפיקים מעל ל-60 אחוז מהתמ"ג הסיני. שני המגזרים הללו שונים באספקטים רבים. הטכנולוגיה, פריון העבודה וההכנסה התפתחו באופן מהיר בהרבה יותר בענפי התעשייה הסינית מאשר בענפי החקלאות הסינית. בעוד שהתפוקה החקלאית הושפעה בעיקר מתנאי מזג האוויר, התעשייה הושפעה ישירות מהרפורמה אותם הנהיגה הממשלה.
השוני בין שני המגזרים הובילו ליצירת פער כלכלי, תרבותי וחברתי ניכר בין האזורים העירוניים לכפריים בסין. סין היא היצרנית הגדולה בעולם של אורז והיא בין הספקים העיקריים בעולם של חיטה, תירס, טבק, פולי סויה, בוטנים וכותנה. סין היא אחת היצרניות הגדולות בעולם של מספר מוצרים תעשייתיים ומוצרי מינרלים כגון: בד כותנה, טונגסטן, ואנטימון, ויצרנית חשובה של חוטי כותנה, פחם, נפט גלמי, ומספר מוצרים אחרים.
אמנות מטאפיזית

אמנות מטאפיזית הייתה סגנון ציור שפרח בעיקר בין השנים 1911 ו-1920 בעבודותיהם של האמנים האיטלקיים ג'ורג'ו דה קיריקו וקארלו קארה. התנועה החלה עם דה קיריקו, שלעבודותיו החלומיות, עם ניגודי האור והצל החדים שבהן, הייתה תכונה מסתורית ומעט מאיימת. דה קיריקו, אחיו הצעיר אלברטו סאביניו וקארה יצרו באופן רשמי את האסכולה ואת עקרונותיה בשנת 1917.

התפתחות הז'אנר

בעוד שסגנון הפוטוריזם דחה בעיקשות את העבר, תנועות מודרניות אחרות הושפעו בעבודותיהן דווקא מנוסטלגיה כלפי ההדר הקלאסי של איטליה. ג'ורג'ו דה קיריקו פיתח לראשונה את הסגנון לו הוא קרא מאוחר יותר "ציור מטאפיזי" בעודו במילאנו. עם זאת, היה זה באזור הרגוע יותר של פירנצה שבו הוא פיתח לבסוף את הדגש שלו על חללים מוזרים ומצמררים, אותו הוא ביסס על הפיאצה האיטלקית. רבות מעבודותיו של דה קיריקו מתקופתו בפירנצה מעוררות תחושה של ניתוק בין העבר להווה, בין מושא הציור לחלל שהוא מאכלס. עבודות אלה משכו אליהן במהרה את תשומת לבם של אמנים אחרים כגון קארלו קארה וג'יורג'יו מורנדי.
בציורו "מלנכוליית טורין" מ-1915, לדוגמה, הוא השתמש בניגודים חדים, באופן בלתי-טבעי כמעט, של אור וצל, שמעניקים לציור אווירה נוגעת ללב, אך גם מאיימת ומסתורית. החלל הפרספקטיבי העמוק והשמיים הכהים בציור הם כלים אופייניים בעבודותיו המוזרות והמעוררות של דה קיריקו. הוא העניק לציוריו כותרות אניגמטיות, כמו "הנוסטלגיה של האינסופי" (1913-1914), "כיבושו של הפילוסוף" (1914) ו-"גמולו של הידעוני" (1913), שתרמו לרושם הקריפטי שלהם.
אמנים מטאפיזיים נוספים הם פיליפו דה פיסיס ומריו סירוני.
האסכולה המטאפיזית לא החזיקה מעמד זמן רב. היא התפרקה בשנת 1951 לערך, בגלל ויכוח בין דה קיריקו לבין קארה לגבי מי מהם ייסד את הקבוצה.
אל תגלה

עלילה

אליזבת ודייוויד בק, זוג מילדות, נהגו לבלות ביחד באגם שרמיין עד שאליזבת נרצחה כשהשניים היו בני 25. 8 שנים לאחר הרצח דייוויד מקבל דואר שמכיל 21 קווים - הזוג חרט לב על עץ ליד האגם, ונהגו לחרוט מתחתיו קו על כל שנה שלהם ביחד. דייוויד ואליזבת היו ביחד רק 13 שנים לפני שאליזבת נרצחה, והדואר שדייוויד קיבל גורם לו להאמין שהיא עודה בחיים.
דייוויד מתחיל לחקור את הרצח לעומק ומגלה עליו דברים חדשים שלא ידע, ובינתיים מסתבך עם המשטרה, שמכריזה עליו כחשוד חמוש ומסוכן, ומרדף אחריו מתפתח ברחבי ניו ג'רזי. חקירתו מובילה אותו לפגישות מסתוריות ולסיבוך חבריו בפרשה, עד שהוא לבסוף מגלה את האמת על מה שקרה לפני אותן 8 שנים.
כמוס נחאיסי

בטריפולי

נולד בשנת 1896 בעיר טריפולי שבלוב לדוד ולג'וליה נחאיסי, וכשנולד נקרא שמו כמוס (עמוס בטריפוליטאית יהודית).
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובישיבות בטריפולי, ובשנת 1913 הצטרף כחבר צעיר ב"חברת שומרים לבוקר" בעיר, אשר חילקה בין חבריה את לימוד התורה בעיר בשעות הלילה, מתוך אמונה כי יש צורך בקיום לימוד תורה בכל שעות היממה. שימש מגיל צעיר כרב בית הספר העברי דאר א-סרוסי, כמנהל התלמוד תורה בעיר וכראש הישיבה. כן נודע כדרשן שדרש בבתי הכנסת השונים בעיר.
נישא למרים (רמו), בתו של הרב רפאל דאבוש ונכדתו של הרב פרג'אללה דאבוש. בלבושו השתייך לזרם המודרני האיטלקי והקפיד על לבישת חליפות ובגדים מחויטים ועל חבישת כובע שולים ומתחתיו כיפה שחורה.
בשנת 1935 מונה לדיין בבית הדין הרבני בטריפולי, יחד עם הרבנים יששכר חכמון ואב בית הדין חי גאביזון, ושימש בתפקיד עד לעלייתו ארצה. היה פעיל התנועות הציוניות בלוב, ובשנת 1949 פסק יחד עם בית הדין והרב הראשי ללוב, שלמה ילוז, על תקנת תפילה וקריאת בספר התורה לציון יום העצמאות של מדינת ישראל. ההנחיות לסדר יום העצמאות הייחודי ליהודי לוב שונות מהנוסחים השונים שנקבעו במדינת ישראל ובתפוצות במשך השנים. בתקנה זאת כוללים בית הדין את אמירת התפילות המיוחדות לחג ומוסיפים דבר חשוב ביותר: קריאת ספר התורה הן בשחרית והן במנחה וקריאת הפטרה מספר זכריה, וכל זאת ללא התנית היום, דהיינו אפילו אם החג חל לא בימי שני וחמישי שבהם רגילים לקרוא בתורה. ומוסיפים הם תוקף לתקנה: "ותקנות אלו כיתד נטועים לא ימוטו לעולם".
בין תלמידיו המובהקים נמנה הרב והח"כ פריג'א זוארץ.

בתל אביב

בשנת 1951 עלה הרב כמוס נחאיסי  למדינת ישראל באוניית הנוסעים נגבה, זמן רב אחרי שאר בית משפחתו, מאחר שהקהילה בטריפולי סירבה לשחרר אותו מתפקידו כרב העיר בפועל. 
לאחר עלייתו התיישב בתל אביב והוזמן על ידי הרבים הראשיים לעיר, הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יעקב משה טולידאנו לשמש במועצה הדתית בתל אביב (בין היתר כרב רשם הנישואין), בנוסף כיהן כרב שכונת שיכון דן בעיר.
הרב נחאיסי נפטר בשנת 1965 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. בן 69 בפטירתו. על שמו נקרא בית הכנסת לעולי לוב וישיבת עטרת זקנים בשכונת רמת החייל בתל אביב. נינו, המשורר והקולנוען עמיחי חסון הקדיש לו מספר שירים בספרו "מדבר עם הבית".
גווידו רני

תולדות חייו

רני נולד בבולוניה למשפחת מוזיקאים, בנם היחיד של דניאל רני וגינברה דה פוצי. בגיל תשע החל לשמש כשוליה של הצייר הפלמי דניס קלבירט (Denis Calvaert) שהתגורר בבולוניה. לאחר זמן קצר הצטרפו אליו הציירים פרנצ'סקו אלבני ודומנקינו. כשהיה בן עשרים הקים עם שני תלמידים נוספים של קלבירט את בית ספר לציור בהובלת הצייר האיטלקי לודוביקו קראצ'י (Ludovico Carracci). כך נוצר גרעין של בית ספר מצליח לציירים שעברו לרומא בעקבותיו של אניבלה קראצ'י (Annibale Carracci).

בסוף 1601 עבר לרומא עם ידידו הצייר פרנצ'סקו אלבני כדי לעבוד עם קבוצה בניהולו של אניבלה קראצ'י על פרסקו בארמון פארנזה. בין 1601 ל-1604 היה הקרדינל פאולו אמיליו ספונדראטי פטרונו הראשי. ב-1604-1605 קיבל עבודה בעיצוב מזבח עם תיאור צליבתו של פטרוס. הוא שב לבולוניה וגר שם כמה שנים שלאחריהן חזר לרומא והיה לאחד הציירים המובילים שם בזמן כהונתו של האפיפיור פאולוס החמישי ובעידודו. בין 1607 ל-1614 היה בית בורגזה, ממנו הגיע פאולוס החמישי, לפטרונו. הוא יצר פרסקו על התקרה בארמון פאלאביצ'יני-רוספיליוסי (Palazzo Pallavicini-Rospigliosi) שנבנה על ידי בית בורגזה. הפרסקו הוא אחת מיצירותיו הידועות והוא מתאר את אפולו במרכבת השחר, מביא את האור לעולם בתחילת היום. תנוחות הדמויות בו צוירו בהשראת עיטורים של סרקופג רומי והוא מצויר באיפוק קלאסי ובפשטות יחסית לסגנונו הנועז והפרוע יותר של הפרסקו שצייר יחד עם מורו, קראצ'י, בארמון פארנזה (לדוגמה, הפרסקו מצעד הניצחון של בכחוס של קראצ'י). על פי חשבוניות שנמצאו, הוא קיבל תשלום של 247 סקודי ו-54 באצ'יו עם סיום העבודה, ב-24 בספטמבר 1616. הוא צייר גם את הפרסקאות שבקפלת פאולין שבבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ובאגף משפחת אלדוברנדיני שבוותיקן. 
במקביל לעבודותיו ברומא, צייר פרסקו בבזיליקת סן דומניקו שבבולוניה בשנים 1613-1615.
לאחר מכן עזב את רומא ונסע לנאפולי כדי לצייר את תקרת קתדרלת נאפולי, אך בגלל התנגדותם העזה של הציירים המקומיים למתחרים, הוא נאלץ לעזוב את העיר. על פי המסופר, המקומיים איימו להרעיל אותו או לפגוע בו בדרך אחרת, כפי שאכן קרה מאוחר יותר לדומנקינו. לאחר ששהה תקופה קצרה נוספת ברומא, חזר לבולוניה וייסד שם בית ספר חדש. הוא הוסיף עוד עבודות בבזיליקת סן דומניקו ב-1632. הוא קישט גם את קתדרלת רוונה. לאחר עזיבתו את רומא, הוא צייר במגוון סגנונות בהתאם לסגנון האקלקטי של רבים מחניכיו של קראצ'י. לדוגמה, יצירתו שמשון המנצח מבטאת את סגנון המנייריזם. בניגוד לכך, צליבת פטרוס ו-אטאלנטה והיפומנס מתארים תנועה אלכסונית דרמטית בשילוב אפקטים של אור וצל שמראים השפעה של קראווג'ו. טבח החפים מפשע שצוייר בסגנון סוער ובגווני סגול מראים השפעה של רפאל. ב-1625 ביקר אצלו נסיך פולין, ולדיסלב זיגמונד ואזה במהלך מסעו למערב אירופה, ורכש ממנו מספר יצירות. נושאי ציוריו כללו בדרך כלל סצנות מן התנ"ך ומהברית החדשה וכן מהמיתולוגיה. הוא יצר גם תחריטים רבים, חלקם מבוססים על ציורים שלו וחלקם על ציורים של אחרים.
תלמידו המובהק ביותר הוא סימון קנטריני שצייר פורטרט של רני, המוצג בגלריה של בולוניה.
הוא מת בבולוניה ב-1640 ונקבר בקפלת הוורדים שבבזיליקת סן דומניקו בעיר, ליד הציירת אליזבטה סיראני. עבודותיו מוצגות בלובר, בגלריה הלאומית בלונדון, במוזיאונים הקפיטוליניים ובמוזיאונים נוספים.
אוטל דרואו

אוטל דרואו (בצרפתית: Hôtel Drouot; בשמו המלא: hôtel des ventes de Drouot) הוא בית המכירות הפומביות הגדול ביותר בפריז.
אוטל דרואו ממוקם ברובע התשיעי של פריז. מבנה האוטל תוכנן על ידי הארכיטקט הצרפתי ז'אן-ז'אק פרנייה (Jean-Jacques Fernier), והוא נפתח לציבור בשנת 1852. בשנים הבאות תפס בית המכירות את מקומו כשוק המוני לאמנות צרפתית, בתקופה בה ייצאה פריז אמנות לרחבי העולם ובפרט לארצות הברית.
בתקופה הראשונה שימש בית המכירות כבזאר המוני לחפצי אמנות, ולפי דיווח אחד נמכרו בו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19,150,000 חפצי אמנות, 45,000 ציורים, 30,000 רישומים, 30,000 כתבי יד, 120,000 הדפסים, ולפחות מיליון ספרים נדירים מדי שנה.
הנרי טאוב

ביוגרפיה

טאוב למד בבית הספר הגבוה סן חסינטו של אוניברסיטת יוסטון ובאוניברסיטת ניו יורק. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1947 עם תואר בחשבונאות.
בשנת 1949 הוא ייסד את החברה בשם (Automatic Payrolls Inc. (API, בצפון ניו ג'רזי, שעסקה במתן שרותי חשבונאות. היום החברה נקראת (Automatic Data Processing, Inc. (ADP, החברה מובילה בתחום המיחשוב האינטגרטיבי בארצות הברית. באמצע שנות ה-80 הוא עזב את החברה.
טאוב שימש כנשיא האגודה דורשי הטכניון בארצות הברית בשנים 1974–1976, ויו"ר הקורטוריון (חבר הנאמנים) הבינלאומי של הטכניון משנת 1990 עד 2003. בעת מותו ב-2011, הוא החזיק בתואר יו"ר כבוד של חבר הנאמנים הבינלאומי של הטכניון.
הוא ואשתו, מרילין, הובילו פרויקטים רבים בטכניון, בהם המרכז למדע והטכנולוגיה על שם הנרי ומרילין טאוב והמשפחה, פיתוח קמפוס של הטכניון, בניין הפקולטה של מדעי המחשב, הנחשבת לאחת הטובות בעולם; תוכנית גיוס מנהיגים במדע וטכנולוגיה, וכן קרן לעתיד על שם הנרי ומרילין טאוב.
על תרומתו הרבה הוענקו להנרי טאוב אות הטכניון ותואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון. בשנת 2004 האגודה האמריקאית של דורשי הטכניון קיימה חגיגה מיוחדת במלון פלאזה בניו יורק כאות מחווה להנרי טאוב על מפעל החיים.
על שמו מרכז טאוב בירושלים, שהוא מכון מחקר שעיקר עיסוקו בתחומי מדיניות ציבורית.