google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ושוע ג'קסון

חייו

ג'קסון נולד בוונקובר, בבריטיש קולומביה שבקנדה, יש לו אחות ושני אחים למחצה. הוא גדל בארצות הברית עד גיל 8, אז חזר עם אמו ואחותו לקנדה.
ג'קסון נבחן לתפקיד של צ'ארלי קונוואיי בסרט "אלופים על הקרח", נבחר לתפקיד והשתתף מאוחר בסרטי ההמשך לסרט.
תפקידו המוכר ביותר של ג'קסון היה בסדרה "דוסון קריק", שבה גילם את דמותו של פייסי ויטר, חברו הטוב ביותר של דוסון. ג'קסון שיחק בכל 6 עונות הסדרה אשר שודרה מ-1998 ועד 2003. במקביל לסדרה השתתף ג'קסון במספר סרטים, ביניהם: "משחקי פיתוי", "מועדון הגולגולות", "הדברים הבטוחים", "פרויקט לארמי". באותה התקופה, השתתף בתפקיד אורח בסרט "אושן 11" שבו גילם את עצמו במשחק פוקר משותף עם בראד פיט וג'ורג' קלוני, וכן דיבב את ג'סי גראס בסדרה "משפחת סימפסון".
זמן קצר לאחר תום שידור "דוסון קריק" כיכב ג'קסון במספר סרטים, בהם: "אמריקנו", "רקדן הצללים" ו"הזוהר הצפוני".
ב-2005 עבר ג'קסון ללונדון, שם החל בקריירת משחק תיאטרון. בין השאר, שיחק בהצגה "החיים בתיאטרון" מאת דייוויד מאמט. ההצגה זכתה להצלחה והוצגה מפברואר ועד אפריל באותה שנה.
הסרט המשמעותי הבא שבו כיכב ג'קסון היה "בובי" (2006) בבימויו של אמיליו אסטבז, אשר שיחק לצד ג'קסון בסרט "אלופים על הקרח".
ב-2008 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "פרינג'". הסדרה שודרה במשך 5 עונות עד שנת 2013.
מאז שנת 2014 משתתף באחד התפקידים המרכזיים בסדרת הטלוויזיה המוערכת "הרומן", אשר יצר חגי לוי.
Recover, Vol. 1

רקע והוצאה

מיני-האלבום הוקלט בשנת 2015, והופק על ידי איימי לי ביחד עם סטיב לילוויט וביחד עם ויל בי האנט. במיני-האלבום נכללים שירים של פורטיסהד, יו 2, לד זפלין וכריס איסק, אותם ביצעה איימי לי מחדש.
בסמוך לצאתו, עלה מיני-האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
רוז'ינוי

יהודי היישוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מראשית המאה ה-17. בשנת 1659 (ראש השנה ה'ת"ך) הופצה בעיירה עלילת דם, שבעקבותיה הוצאו להורג מספר יהודים בה. על מאורע זה נכתבו מספר קינות, שנאספו יחד בספר "זיכרון קדושים".
הרב יפה שכנע קבוצת איכרים יהודים מהכפר פבלובה, הסמוך לרוז'ינוי, לעלות יחד לארץ ישראל, ואלו היו למייסדי המושבה עקרון (מזכרת בתיה). בשנת 1919 ערכו חיילים פולנים פוגרום ביהודי העיירה, בו נרצחו 6 יהודים ונשדדו רבים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך פעילות של תלמוד תורה ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, תוך הלאמת המסחר הפרטי בעיירה.

בשואה

בתחילת מבצע ברברוסה, סוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. ביולי 1941 רצחו הגרמנים 15 יהודים מהעיירה, והטילו על הקהילה לשלם סכום כופר גבוה, תוך החרמת רכוש היהודים. בד בבד ערכו הגרמנים מספר מעשי התעללות והשפלה המוניים ביהודי העיירה.
באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. ב-2 בנובמבר 1942 הוצעדו כל יושבי הגטו למחנה הריכוז שכונה "מחנה הבונקרים" בוולקוביסק, תוך ירי בכ-500 יהודים בדרך, בהם ילדים רבים. מהמחנה שולחו יתר היהודים עד סוף החודש, לאחר שהוחזקו בו בתנאי צפיפות ורעב קשים, יחד עם כ-20,000 היהודים הנוספים במקום, בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מכ-2,400 יהודי רוז'ינוי שרדו את השואה שלושה אנשים.
היירון השני

היירון השני (ביוונית: Ἰέρων, בלטינית: Hiero;‏ 306 לפנה"ס לערך – 215 לפנה"ס) היה טיראן סירקוסאי מ-270 לפנה"ס ועד 215 לפנה"ס. היירון, בנו הלא-חוקי של אציל סירקוסאי בשם היירוקלס (Hierokles), אשר טען כי הוא נצר לגלון, היה מצביא לשעבר בשירותו של פירוס מלך אפירוס ודמות חשובה במלחמה הפונית הראשונה.
עם עזיבת פירוס את סיציליה (275 לפנה"ס), נבחר היירון על ידי הצבא והאזרחים של סירקוסאי למפקד הצבא. הוא ביסס את מעמדו על ידי נישואיו לבתו של לפטינס (Leptines), מחשובי האזרחים. באותו זמן לכדו הממרטינים (קבוצת שכירי חרב מקמפניה, שנתמכו על ידי אגתוקלס) את מצודת מסאנה וממנה הציקו לסיראקוסאים. הם הובסו בסופו של דבר על ידי היירון בקרב סדור ליד מילאי, ואלמלא התערבות קרתגית הייתה העיר נופלת לידיו. כהכרת טובה מינוהו בני עירו לטיראן (270 לפנה"ס).
ב-264 לפנה"ס הוא שב ותקף את מסאנה, ובצר להם ביקשו הממרטינים את עזרת הרומאים. היירון חבר מיד למצביא הקרתגי חנון, אשר נחת זמן קצר לפני כן בסיציליה, אך הובס על ידי הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס ונסוג לסירקוסאי. ב-263 לפנה"ס הוא נאלץ בלחץ הצבא הרומאי לחתום על ברית עם רומא, לפיה נמסרה לו השליטה על החלק הדרום-מזרחי של סיציליה ועל חופה המזרחי עד טאורומניום.
מזמן זה ועד מותו ב-215 לפנה"ס הוא שמר אמונים לרומאים, ובמהלך המלחמות הפוניות סייע להם לעיתים מזומנות בחיילים ובאספקה. הוא החזיק צי מלחמתי חזק למטרות הגנה, והעסיק את בן עירו המפורסם ארכימדס בבניית אותן מכונות, אשר מילאו לימים תפקיד חשוב במצור שהטילו הרומאים על סירקוסאי.
בתקופת שלטונו פרחה העיר ונחשבה לאחת הערים העשירות והמשגשגות בעת העתיקה כולה.
ויליאם אלרי

ויליאם אלרי (באנגלית: William Ellery;‏ 22 בדצמבר 1727 - 15 בפברואר 1820) היה מנציגי רוד איילנד בחתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
אלרי נולד בניופורט שברוד איילנד. לאורך השנים הוא עבד כסוחר, כפקיד מכס וכרשם בבית הנבחרים של רוד איילנד. בשנת 1770 הוא החל לעבוד בעריכת דין. פעילותו הציבורית החלה במסגרת "בני החירות" ובשנת 1776 הוא מונה כמחליפו של סמואל וורד בקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
מאוחר יותר מונה אלרי לשופט בבית המשפט העליון של רוד איילנד והחל בשנת 1785 הוא היה בין תומכי התנועה לביטול העבדות. לאחר מכן הוא שב לעבוד כפקיד מכס בנמל ניופורט והיה הראשון לשאת בתפקיד זה, בו עסק עד מותו.
פרידריך, נסיך הכתר של באדן-דורלאך

ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-7 באוקטובר 1703 בדורלאך, לקרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך ולמגדלנה וילהלמינה, דוכסית וירטמברג, בתם של וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג ומגדלנה זיבילה מהסן-דרמשטדט. בשנת 1712 מת אחיו קרל מגנוס, נסיך הכתר של באדן-דורלאך, ופרידריך מונה לנסיך הכתר במקומו.
פרידריך שירת בצבא הקיסרי, ובשנת 1724 הועלה לדרגת אוברסט. בשנת 1728 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1729 שימש כעוצר המדינה במקום אביו שיצא לטיול בהולנד. ב-26 במרץ 1732 מת פרידריך בקרלסרוהה כתוצאה משחפת, ובשנת 1738 עלה בנו קרל פרידריך לשלטון לאחר מות אביו.
אברהם יוזפוביץ

אברהם (יאן) יוזפוביץ (=בן יוסף) היה יהודי מומר, מוכס ולבסוף שר אוצר בפולין, תחת מלכותו של זיגמונד הראשון.
משפחת יוזפוביץ שנקראה בתחילה "של יוסלה" על שם אבי המשפחה, יוסף, שהיה מוכסן מקייב, התעשרה מאד. הבן, אברהם, הצטרף לעסקי אביו, ולאחר מכן פתח בית מכס בקובנה. לקראת סוף המאה ה-15 התנצר, והתמנה לסטרוסטה, כלומר, נציג הדוכס הגדול של ליטא בקובנה. אט אט נוצר קשר בינו לבין זיגמונד הראשון, עוד בהיותו נסיך. כאשר התמנה זיגמונד למלך (1506), למרבה ההפתעה, הציע לו את משרת שר האוצר של פולין וליטא (1510), והעניק לו במתנה אחוזה ליד וילנה.
בניגוד למומרים אחרים בתקופתו, אברהם לא פעל נגד היהודים אלא להפך, ביסס עוד יותר את מעמד המוכסנים היהודים בפולין, ובכך עזר גם לכלכלה הפולנית. כמו כן, פעל אברהם גם נגד גזירות גירוש על יהודי פולין וליטא.
הרב והסופר מאיר להמן טוען, כי בסוף ימיו חזר אברהם ליהדות וברח מפולין. אך קשה לקבוע אם דבר זה אכן קרה, ומהם מקורות מידע זה, נראה, שטענתו זו מסתמכת בעיקר על העובדה שאברהם נשאר נאמן לעמו, ולא על מקורות היסטוריים. ספרו זה של להמן לוקה גם בכמה אי דיוקים מבחינה היסטורית, אך ייתכן שדברים אלה נעשו במתכוון כפי שמקובל לעיתים בספרות.

ספר על אברהם יוזפוביץ

מאיר להמן, האנוסים מווילנה, בהוצאת "נצח".
קלויסטר

קלויסטר (מלטינית: claustrum) הוא אלמנט אדריכלי באדריכלות של מנזרים, קתדרלות וכנסיות מנזר. הקלויסטר הוא חצר מרובעת, המוקפת בארבעת צדדיה בארקדות ובמרכזה גינה או רחבה מרוצפת. הקלויסטר מתוכנן כך שיהיה מוגן מפני גשם אך פתוח לאוויר הצח. קלויסטר הצמוד לקתדרלה (בעיקר באנגליה) מעיד כי שימש מוסד נזירי בשלב כלשהו.
הקלויסטר הגדול ביותר נמצא במנזר קרטוזה די פאדולה בדרום איטליה ושטחו 12,000 מטר רבוע. בארץ ישראל השתמרו כמה קלויסטרים מימי הביניים. המוכר ביותר מביניהם הוא קבר דוד המלך בהר ציון. המבנה הוקם במאה ה-13 על ידי המסדר הפרנציסקני, ומשמש את ישיבת התפוצות.
שמחה ולנר

ד"ר שמחה וֶלנֶר (1931 – 22 בינואר 2011) היה חוקר פיזיקה גרעינית וכן מומחה לאסטרונומיה ובפרט בהקשרה היהודי. מיוזמי ומובילי קורס בנושא הלוח העברי באוניברסיטת בר-אילן

ביוגרפיה

שמחה ולנר נולד בשנת 1931 בעיר בנדין שבפולין, בנם של חנה רחל (1903–1978) ושל חיים יצחק ולנר (1895–1980) שהיה איש תנועת "הפועל המזרחי" בפולין. בשנת 1934, והוא כבן 3, עלה ארצה עם הוריו ועם אחיו אלתר ולנר והמשפחה השתקעה ברחוב הרצל בתל אביב.
בילדותו למד ב"חיידר" ובישיבה החסידית "שפת אמת" ומאוחר יותר בישיבת "היישוב החדש" בתל אביב. לימודיו היו בעיקרם תורניים ולכן מאוחר יותר, כשהחליט ללמוד באוניברסיטה, היה עליו להשלים את מבחני הבגרות ובמיוחד ללמוד אנגלית, אותה לא למד כלל קודם לכן. על אף חינוכו החרדי בחר לשרת בצבא. את תחילת שירותו בצה"ל עשה בנח"ל ואחר כך עבר לחטיבת גבעתי שם שירת כקצין. שמחה היה אוטודידקט. הוא למד לבדו חשמלאות ואחרי הצבא עבד כחשמלאי ב"מקורות" בהתקנת קו המים לאילת. בהמשך למד לתואר ראשון ושני פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת בר- אילן. את הדוקטורט בפיזיקה גרעינית עשה בטכניון ולכן עברה המשפחה לחיפה. נושאה של עבודת הדוקטורט: "בחינת שיטות לאנליזה של ניסויים במערכות תת-קריטיות וחישובי קריטיקליות בסריגי מוטות אורניום במים קלים וכבדים". לאחר הלימודים בטכניון עבד בחברת החשמל באגף המחקר, והיה נציג חברת החשמל בוועדת ההיגוי לאנרגיה אטומית.
במשך כל השנים היה לשמחה תחביב עיקרי והוא העיסוק באסטרונומיה. הוא למד הנושא בעצמו ומאז נחשב למומחה גדול בתחום זה. במקומות שונים בארץ ניתן לראות שעוני שמש ששמחה סייע ויעץ בתכנונם. בהם: שעוני השמש במוזיאון הארץ בתל אביב, שעון שמש עולמי (שמראה את השעה במקומות שונים בעולם) בטיילת בת גלים בחיפה ושעון שמש בפתח תקווה בגן לזכרו של הנער נפתלי לנצקורן.
עיקר עיסוקו של שמחה ולנר באסטרונומיה היה בזיקתה ללוח העברי. עם יציאתו לגמלאות, יזם הקמת חוג ללימודי הלוח העברי באוניברסיטת בר-אילן במסגרת המחלקה למתמטיקה. הוא עסק בהכנת תוכנית ללמידת הנושא, בבניית מערכי שיעורים, בהכנת שקפים ואמצעי המחשה נוספים כדי להקל על הבנת הנושא שאינו קל כלל ועיקר. בתחילה היה מספר הלומדים בחוג קטן, אך עם הזמן צבר תלמידים רבים נוספים ושמעו יצא למרחוק. שמחה לימד את הקורס הנ"ל במשך קרוב לחמש עשרה שנה, בשנים הראשונות שלאחר צאתו לגמלאות לימד בחוג כזה גם במכללת אריאל.
לבד מהוראתו בחוג זה עסק גם בהדרכת סטודנטים באוניברסיטת בר–אילן במסגרת המחלקה למתמטיקה בעבודותיהם לתואר שני ושלישי. תלמידים אלו התבקשו להכין עבודות גמר במדעי המחשב בנושאים אסטרונומיים, כדוגמת סימולטור מערכת השמש, לומדה אסטרונומית, חישוב נתוני הירח, תקופות בלוח העברי, תוכנה לבניית שעוני שמש, הלכות קידוש החודש לרמב"ם, ועוד נושאים רבים אחרים.
שמחה ערך את הספר "יד יצחק" – קובץ מאמרים בנושאי תכונה יהודית, שיצא לאור על ידי המכון ללימודי קידוש החודש בשנת תשס"ג. כמו כן פרסם מאמרים רבים בעלונים שונים בנושאי אסטרונומיה, פיוטים, בירורים הלכתיים ועוד. אוסף חלק ממאמריו יצא כחוברת לאחר פטירתו.
נפטר ב-22.1.2011 בגיל 79  והובא לקבורה בבית העלמין בכפר סמיר.
ארץ הנהר

היסטוריה

הפארק הוקם על גדת אגם, סמוך לאי התגליות, והיה בפועל חלק מאתר הנופש מצודת השממה של דיסני. בהתאם לתמה של אתר הנופש, נבנה הפארק בסגנון כפרי פשוט, ברוח שאיזכרה במשהו את המערב הפרוע ואת הנופים שתוארו בספרי מארק טוויין. במהלך בניית הפארק נבנה סכר בעל מראה טבעי בין האגם לפארק, ונוצרה לגונה פנימית. מערכת סינון תת-קרקעית אפשרה מעבר מים מהאגם לתוך הלגונה הפנימית. בשטחי הפארק הוצבו סלעי ענק מלאכותיים, בדומה למתקן רכבת הר הרעם הגדול שבממלכת הקסם). הצלחתו הגדולה של הפארק, שהדמות שזוהתה איתו הייתה כוכב הסרטונים המונפשים "גופי," הובילה את חברת דיסני לפתוח שני פארקי מים נוספים, ששטחם גדול יותר, ואלו משכו בהתמדה קהל מבקרים גדול יותר. חברת דיסני ניסתה להחיות את הפופולריות של הפארק, בשנות התשעים של המאה הקודמת, באמצעות כינון מסורת של "מסיבת מים כל-אמריקנית", אך הניסיון לא צלח.
פאטרה

היסטוריה

לעיר הייתה חשיבות רבה בעולם היווני העתיק. לפי האגדה, פאטרוס, בנו של אפולו, בנה את העיר. בעיר פעל אורקל שהיה בכיר ביותר, השני אחר האורקל בדלפי.
בשנת 333 לפנה"ס נכנעה העיר לאלכסנדר מוקדון.
בנצרות מוזכרת העיר כעיר בה החליף פאולוס את האוניות. בנוסף, בעיר נולד ניקולאוס הקדוש שהיה בעל השפעה רבה על העולם הנוצרי.
חניתה צנטנר

חניתה צנטנר היא דוגמנית עבר ואשת עסקים ישראלית.

ביוגרפיה

בשנת 1980 עבדה כדוגמנית בחנות הדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון.
ב-1981 פתחה את הבוטיק "מנגו" ברחוב ארלוזורוב בתל אביב, היא גם הייתה שותפה במפעל הסריגים "אלד".
בשנת 1981 גם לקחה בערב התרמה במלון הילטון תל אביב ביחד עם דוגמניות נוספות.
ב-1982 קיבלה את התואר "דונה אידיאלה".
בשנת 1985 ארגנה תצוגת אופנה בבית החולים אסף הרופא בה הוצגו דגמים של מגוון בתי אופנה ישראלים.
היא ארגנה תצוגות אופנה רבות והייתה מדריכת דוגמניות בהליכה והופעה על המסלול.
היא הייתה פעילה בתחרות מיס הוואין טרופיק הישראלית.
היא שימשה ככתבת אופנה בעיתון מעריב.
היא נשואה לאבנר ולה בת.
הלם תרבות

הלם תרבות היא תגובה נפשית הנעה מהשתוממות ועד סלידה כלפי יסוד תרבותי לא מוכר או זר. הלם תרבות עלול להביא לידי חוסר יכולת של הפרט להתמצא ולפעול בתרבות הזרה לו, או לחוסר יכולת של חברי תרבות מסוימת לתקשר עם אדם מתרבות זרה ולקלוט אותו אליהם .
Praying (שיר של קיינו)

על השיר

הלהקה נוצרה בקיץ 2018 כאשר טום הוגו ובעלו אלכס אולסון החלו לכתוב את השיר "Spirit In The Sky". בהמשך צורפו ללהקה הראפר הסאמי פרד-רנה בוליו והזמרת הנורווגית אלכסנדרה רוטאן. הלהקה השתתפה בתחרות ה-Melodi Grand Prix 2019 עם השיר "Spirit In The Sky" שעוסק בקבלה של כל מגדר באשר הוא, על פי הלהקה. השלישייה רצתה ליצור שיר קיץ קל, אך בסופו של דבר היא הוציאה את השיר, שעניינה פחד מהמוות. "אבל עכשיו המנגינה די שמחה", אמר הרמנסן בראיון ל-VG. השיר נכתב והופק יחד עם הנריק טאלה, רודיגר שרם ובעלו של טום הוגו, אלכסנדר אולסון. השיר יצא ב-21 ביוני 2019. שיר הבכורה של הלהקה, "Spirit In The Sky", יצא ב-25 בינואר, בעוד שהקאבר לשיר של ליידי גאגא ובראדלי קופר "Shallow" יצא ב-26 באפריל של אותה שנה.

המילים

אלכסנדרה רוטאן כתבה את המילים של השיר, בעוד שפרד-רנה בוליו עשה את היוייק בזמן השיר. הן למילים והן ליוייק יש חרדה כנושא. "אני חושב שרצון המוות הוא משהו שלא מדברים עליו הרבה (...) אני חושב שאנשים רבים מקבלים את הרעיון לפעמים ש'אני הולך למות מתישהו' וזה מפחיד מאוד", אמרה רוטאן בראיון ל-NRK. דבר נוסף שמוזכר בשיר הוא קבלת האחר.
Try This

הפקה

רוב השירים הופקו ונכתבו על ידי טים ארמסטרונג. לינדה פרי, שהשתתפה בכתיבת רוב אלבומה הקודם של פינק, M!ssundaztood. האלבום כלל שיתופי פעולה עם האמן Peaches, בשיר "Oh My God", והשיר "Feel Good Time", עם וויליאם אורביט, נכלל בפסקול הסרט המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה.
האלבום מוקם במקום התשיעי במצעד המכירות האמריקאי, כאשר נמכר כ- 147,000 בשבוע הראשון למכירה. במאי 2004, האלבום הגיע לטופ 10 במצעדי אנגליה, קנדה ואוסטרליה. ביולי 2006, האלבום מכר 709,000 עותקים בארצות הברית. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Trouble", מוקם במקום השני במצעד המכירות בקנדה, והגיע לטופ 10 באנגליה ובאוסטרליה, אך מוקם רק במקום ה-68 בארצות הברית. הסינגל הבא, "God Is a DJ", נכשל ולא הצליח להיכנס לטופ 100 בארצות הברית, הגיע למקום התשיעי באנגליה. הסינגל השלישי, "Last to Know", מוקם במקום ה-21 באנגליה, ולא יצא לאור בארצות הברית.
אימרה מדאץ'

רקע משפחתי

אימרה מדאץ' נולד בשנת 1823 באלשו-סטרגובה Alsósztregova, כיום דולנה סטרחובה, בסלובקיה של היום, פעם "הונגריה עליונה", במשפחה מן האצולה ההונגרית.
לפי המחקרים הגנאלוגיים שעשה הסופר אבות המשפחה פעלו עוד בימי המלכים אנדראש השני ובלה הרביעי. ב-1250 המלך בלה העניק למשפחת "מדאץ' דה אוסלאר" את תוארי אצולה ואדמות בזויום, כיום זבולן, גם כן בסלובקיה. בנים של משפחה זו התיישבו ברוזנות נוגראד (כיום נובוהראד) וסטרגובה בסביבות 1430. מתוך המשפחה קמו לוחמים נגד הטורקים ומשורר בשם (גשפאר מדאץ'). הסב, שאנדור מדאץ' (1756-1812) היה עורך דין מפורסם, בונה חופשי, שהגן בין היתר על הנאשמים במשפט הפוליטי של איגנאץ מרטינוביץ' וחסידיו, בתוכם גם המשורר יאנוש בתיאני.
אימרה מדאץ' נולד כילד בכור בין חמשה ילדים של אימרה מדאץ' האב ושל אנה, לבית מאיטֵני.
למשפחת אמו הייתה אחוזה ביישוב צֶ'סטְווֶה, בצפון הונגריה,

קורות חייו

אימרה מדאץ' הבן הצטייר מילדותו כילד חולני ומתבודד. בגיל 8 בשנת 1831 בעת מגפת הכולרה שהה בבודה. מדאץ' חונך על ידי כמה מורים בבית הוריו בעוד שללימודי התיכון התכונן לבד. בין השנים 1829-1837 התייצב לבחינות בגימנסיה הקתולית של מסדר הפיאריסטים בעיר ואץ.
בתום לימודי התיכון נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת פשט. בפשט הכיר את פרנץ קלצ'יי, מיהאי ורשמארטי, יוז'ף אטווש ודמויות אחרות מתולדות התרבות ההונגרית במאה ה-19. התוודע באותה תקופה ליצירות של שייקספיר, ויקטור הוגו, קרא ספרים בלטינית, בצרפתית ובגרמנית וצפה בהצגות של התיאטרון ההונגרי של פשט. את שיריו הראשונים והיחידים שפרסם בפשט - קובץ "פרחי הלירה" - הקדיש לאהובה משנות נעוריו, אטלקה לוניאי. בגלל בעיותיו הבריאותיות עבר כבר מגיל צעיר טיפולים במרחצאות מרפא. בשנת 1840 בשובו לאלשו-סטרגובה התכונן לבד לבחינות ובשנת 1841 סיים את לימודי המשפטים. כעבור שנה (1842) הוסמך כעורך דין. בהמשך עשה התמחות בעיר בלשג'רמט והתמנה שם לסגן נוטריון. נכנס לחיים הפוליטיים כנציג של הזרם האופוזיציוני המרכזי והצטיין כדוברו במחוז. פרסם מאמרים בעיתון "פשטי הירלאפ" גם אחרי שמסיבות מחלה נאלץ להפסיק את עבודתו כסגן נוטריון.
בשנת 1845 התחתן, בניגוד לעצת אמו וחבריו, עם נערה יתומה בשם ארז'בט פראטר אך נישואיו לא החזיקו מעמד יותר מ-9 שנים. התגוררו באחוזה שקיבל מאמו בצ'סטווה. לזוג נולדו שם שלושה ילדים, בן - אלאדאר ושתי בנות - יולאן ובורבאלה. התגרש בשנת 1854. 
מסיבות בריאות לא יכול היה מדאץ' להשתתף במהפכה של אביב העמים ב-1848-1849. אבל אחרי דיכויה, הלשינו עליו כי הסתיר מהפכנים בביתו ונעצר ב-20 באוגוסט 1852. הוחזק בבתי כלא בברטיסלבה ואחר כך בפשט. ואף נאסר משום כך.
בחזרתו לאחוזה הקטנה של המשפחה לאחר מכן מצא אותה במצב חרב. באותה תקופה התחיל ליפול למרה שחורה. בעידודו של המשורר יאנוש אראן כתב עד שנת 1860 את הפואמה "טרגדיית האדם".
אחרי 1861 נבחר לפרלמנט ההונגרי.
נפטר בעיר הולדתו אלשוסטרגובה בשנת 1864 בגיל 41.
פונטנבלו

בשימוש מלכי צרפת

היישוב במקום התקיים כבר באמצע ימי הביניים. המקום החל לשמש כנקודת מפגש ליציאה למסעות ציד ולואי השביעי, מלך צרפת, בנה במקום קפלה. עם זאת נשאר פונטנבלו כפר קטן עד 1528, אז החליט פרנסואה הראשון, מלך צרפת להקים ארמון בהשראת הארמונות האיטלקיים של הרנסאנס בפונטנבלו. טירת פונטנבלו נבנתה לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-16. סביבה התפתחה העיירה במהירות ותוך זמן קצר התגוררו בה כ-7,000 תושבים. לאורך המאה ה-17 נבנו בעיירה, מלבד הארמון, כשלושים בתי מידות ובנייני פאר על ידי נסיכים ואצילים שבאו לגור סביב המלך.
ב-1685 נחתם בפונטנבלו האדיקט של פונטנבלו על ידי לואי הארבעה עשר, צו המבטל את האדיקט של נאנט שהעניק חופש דת מסוים לפרוטסטנטים ולהוגנוטים. החתימה על הצו הביאה לעזיבה המונית של פרוטסטנטים את צרפת ולפגיעה ביחסי החוץ שלה עם מדינות פרוטסטנטיות באזור.
ב-1762 נחתם בפונטנבלו הסכם פונטנבלו, בו מסרה צרפת לספרד את שטחי לואיזיאנה הצרפתית.

תקופת המהפכות והקיסרות

המהפכה הצרפתית לא עוררה שום התרחשות ראויה לציון בעיירה, ותושביה שהתפרנסו בזכות הארמון והמבקרים בו לא הצטרפו לגלים המהפכניים. תקופת הקיסרות הראשונה, לעומתה, טלטלה את העיר המנומנמת לאחר שנפוליאון בונפרטה קבע בה את מושבו ושיפץ את הטירה. בתי הפאר של העיירה שופצו אף הם, והוקמו בה בית ספר צבאי וקסרקטינים בהם השתכנו ההוסרים והמשמר האימפריאלי. ב-1807 נחתם בה הסכם פונטנבלו בין קרלוס הרביעי, מלך ספרד, לנפוליאון, בו ניתנה רשות מעבר חופשי לצבא נפוליאון בספרד כדי שיוכל לכבוש את פורטוגל. עם נפילת הקיסרות ירד גם מעמדה של פונטנבלו. בסך הכל, בתקופה בה שימשה את שליטי צרפת שהו בה 34 שליטים, מלואי השישי ועד נפוליאון השלישי, לאורך שבע מאות. כל מלכי צרפת שבאו לאחר פרנסואה הראשון ביצעו בה עבודות בנייה חשובות, שהעניקו אופי מגוון ואקלקטי לאדריכלות של הטירה ושל העיר.

בתקופה המודרנית

בסוף המאה ה-19 החלה לפעול מערכת טראם בעיירה ובסביבתה. המערכת נסגרה בשנת 1953 עם התגברות השימוש במכוניות פרטיות ובאוטובוסים.
למרות עזיבת השלטון את העיר וירידת מעמדה, המשיכה העיר למלא תפקידים דיפלומטיים מסוימים, דוגמת אירוח הוועידה למציאת פתרון למאבק לעצמאות בווייטנאם ב-1946, ובין 1949 ל-1967 ישבו בה מטות צבאיים מרכזיים של ברית נאט"ו. מאז 1969 שוכן בפונטנבלו הקמפוס של INSEAD, המכון האירופאי ללימודי מנהל עסקים, שנחשב לאחד מבתי הספר המובילים בתחום.

אוכלוסייה

בעיירה מתגוררים כ-15,000 תושבים, נכון לשנת 2016, ובצירוף הכפרים הסמוכים אליה ונשענים על שירותיה (בעיקר העיירה אבון בה נמצאת תחנת הרכבת) נמנים כ-34,000 תושבים. מספר תושבי העיר יציב מאז סוף המאה ה-19, עם זאת מספר התושבים בסביבה הקרובה נמצא במגמת עליה.

יער פונטנבלו

העיירה שוכנת בלב רכס גבעות מיוער הנקרא "יער פונטנבלו". בשל קרבתו לפריז והגיוון הגדול בצמחים ובנופים בו, היווה יער פונטנבלו מקום נופש פופולרי ומקור השראה נפוץ לציירים ואמנים שבאו ליצור בו. בין הציירים שציירו בו נמנים ז'אן-בטיסט קאמי קורו, תאודור רוסו וז'אן-פרנסואה מילה וציירים נוספים בני אסכולת ברביזון, והאימפרסיוניסטים קלוד מונה, אלפרד סיסלי, פייר-אוגוסט רנואר, פול סזאן וז'ורז' סרה. גדולי הסופרים והמשוררים הצרפתים באו לטייל או לשהות בעיירה, ביער ובסביבתו, לנופש ולכתיבה. בין השאר שהו בו אלפרד דה מיסה, ז'ורז' סאנד, ויקטור הוגו, דה שאטובריאן, בלזק, סטנדל, פלובר, האחים דה גונקור, ז'ול מישלה, גי דה מופאסאן, ארנסט רנן, אנטול פראנס, מרסל פרוסט ואחרים. רבים מהם מיקמו התרחשויות מספריהם באזור. בנוסף צולמו בעיירה ובסביבתה עשרות סרטים.
מועדון ספורט שיכון המזרח

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1958 בשם הפועל שיכון המזרח. המועדון עלה בפעם הראשונה לליגה ב', (שאז הייתה הליגה השלישית), בעונת 1963/64.
לקראת עונת 1977/78 המועדון התאחד עם אגודת מכבי ראשון לציון ונקרא מכבי שיכון המזרח. בסיום אותה עונה, העפילה הקבוצה המאוחדת לליגה ב'. האיחוד עם אגודת מכבי ראשון לציון נמשך עד לשנת 1981, אך גם לאחר מכן המשיך המועדון להשתמש בשם מכבי שיכון המזרח.
המועדון עלה לליגה א' בפעם הראשונה בעונת 1987/88, אך חזר לליגה ב' בעונת 1990/91. לאחר ארבע שנים, בעונת 1994/95 המועדון עלה שוב לליגה א', אך בעונת 1996/97 המועדון חזר שוב לליגה ב', ונישאר בליגה זו עד שפורק לפני עונת 1999/00.
המועדון הוקם מחדש ב-2004 בשם מועדון ספורט שיכון המזרח או בקיצור מ.ס. שיכון המזרח. המועדון ממשיך להשתמש בסמל שהיה בתקופת מכבי שיכון המזרח עד היום.
בעונת 2007/08 המועדון עלה מליגה ג' לליגה ב'. בעונת 2013/14 המועדון עלה מליגה ב' לליגה א' לאחר שסיים במקום הראשון, וזאת לאחר 19 שנים שלא היה בליגה א'.
בעונת 2014/2015 המועדון הגיע לשלב שמינית גמר גביע המדינה, אך הפסיד בתוצאה 1-5 למכבי יבנה.
לא רחוב ולא נעליים

עלילה

כשהיה ילד נהג הבמאי דוד פישר לנסוע עם סבתו לנווה שאנן בדרום תל אביב ("רחוב הנעליים"), לשוטט בין החנויות לאכול ופלה ולשתות גזוז. אז, בעל המסגרייה ברחוב היה מארח את הזמר טריפונס בצהרי שישי והמוכרים המקומיים נהנו להתגאות ב"שאנז אליזה" הישראלי. בינתיים, את מקומן של מרבית חנויות הנעליים של פעם תפסו מסעדות אריתראיות ומספרות לשזירת צמות. ובלילה, כשמוכר הדגים המצרי סוגר את החנות ושב הביתה לאשתו הפיליפינית, הערב רק נפתח במועדון הריקודים הישן שבמרתף הבניין. כמעט 50 שנים מאוחר יותר דוד חוזר לנוה שאנן לשמוע, כמו פעם, את הסיפורים של דיירי הרחוב. אבל מאז השתנה הרבה. אנשי הרחוב היום הם צעירים אבודים, קרועים ממשפחותיהם, מהגרים, עובדים זרים, מבקשי מקלט, המחפשים דרך להתקיים. אבל מעבר לנוסטלגיה עולה המחשבה: האם באמת משהו השתבש או שבעצם הרחוב נשאר מה שהיה תמיד, מעוזם של הפליטים, של אנשים שחיים ללא הווה ומה שנשאר להם זה או לפנטז על עתיד מוצלח או להתרפק על עבר מפואר. גם זקני הרחוב, שמתביישים במה שהמדרחוב הפך להיות, היו פעם פליטים שהגיעו לנווה שאנן בתקווה לבנות לעצמם עתיד טוב יותר. שכונת נוה שאנן תוכננה להיבנות בצורת מנורה, ממש כמו סמל המדינה, אבל הייתה ונותרה מקום משכנם של אנשים בשולי החברה. המפגש עם דיירי הרחוב היום שם לרגע את הסיפור שלהם במרכז ומאפשר הצצה קצרה לעולמם של מי שקולם בדר"כ לא נשמע.

נושאים שהסרט עוסק בהם

הסרט עוסק במושגים של פליטות ובית. במהלך שנותיו של הרחוב, שימש נווה שאנן כשיכון לפליטים. במקור יועד הרחוב כמקלט לפליטים יהודיים שנאלצו לברוח מיפו בשנת 1921 וכיום הוא מאכלס פליטים ומהגרי עבודה מאפריקה, בעיקר ממדינות אריתראה וסודאן. בסרט מוצגת התוכנית המקורית של הרחוב אשר תוכננה על ידי האדריכל יוסף טישלר. טישלר תכנן את שכונת נווה שאנן בצורת מנורה אולם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב מנעה השלמת תוכנית זו.
הרחוב מהווה סמל למחלוקת בחברה הישראלית בנושא מעמד מהגרי העבודה והפליטים בישראל. חיי היום יום ברחוב מורכבים וטעונים בשל האופי ההטרוגני של השכונה והמארג החברתי והתרבותי המגוון. הסרט מתאר את מצוקותיהם של התושבים הוותיקים של הרחוב ואת קשייהם של הפליטים ומהגרי העבודה לאור החיים בכור היתוך. המפגש בין התושבים הוותיקים בשכונה לתושבים החדשים יוצר חיכוכים ומאבק בין הצדדים על צביונה של השכונה. הסרט אינו מתיימר להציע פתרון למצב המורכב, רווי המתח בין אוכלוסיות שונות ברחוב, אבל הוא מציע הבנה שהרחוב, על דייריו השונים, הוא חלק נורמלי במארג של כל עיר גדולה בעולם היום.
למרות שהסרט אינו עוסק במישרין במשפחתו של הבמאי כפי שעוסקים סרטיו הקודמים רשימת אהבה, מוסטאר הלוך ושוב ושישה מיליון ואחד (טרילוגיית "המשפחה"), הסרט עוסק בקשר של הבמאי לסבתו ובגעגוע אליה ואל הזמנים הנוסטלגיים של השכונה השזורים זה בזה בזכרונו של הבמאי.
שביל ואפאק

שביל ואפאק (באנגלית: Wapack Trail) הוא אחד משבילי ההליכה הראשונים שניתוו בארצות הברית. השביל נחנך בשנת 1923, והוא חוצה את רכס ואפאק מצפון לדרום, לאורך 34 קילומטרים, בין הר ואטאטיק הסמוך לעיירה אשברנהאם שבמדינת מסצ'וסטס, לבין הר נורת' פאק מונאדנוק הסמוך לעיירה גרינפילד שבמדינת ניו המפשייר.  המסלול מיועד להליכה יומית, מבלי שנת לילה (קמפינג).
השביל עובר את העיירות אשברנהאם ואשבי במדינת מסצ 'וסטס ואת העיירות ניו איפסוויץ', טמפל, שרון, פטרבורו וגרינפילד שבמדינת ניו המפשייר.  השביל עובר על הר טמפל ודרך הפארק המדינתי מילר, ומקלט חיות הבר הלאומי ואפאק. 
השביל מתוחזקת על ידי עמותת "חברי ואפאק" (Friends of the Wapack), המתחזקת את השביל, ומתנגדת לבנייה ופיתוח לאורכו של השביל.
חלקו הדרומי של שביאל ואפאק חופף את חלקו הצפוני של שביל מידסטייט.  

היסטוריה

בקיץ 1922 נפגשו בפונדק שאטוק, שבעיירה ג'פרי בניו המפשייר: אלן צ'מברליין (Allen Chamberlain) - לימים נשיא המועדון ההררי של הרי האפלאצ'י, ותושב העיר ג'פרי אלברט אנט (Albert Annett), הביטו על רכס הרי ואפאק, ויזמו את הקמת השביל. אנט, שהיה חקלאי שהתגורר בעיירה שיכנע שני חקלאים נוספים: פרנק רובינס (Frank Robbins) ומריאן באק (Marion Buck), תושבי העיירה רינדג' הסמוכה להקים את השביל, והשלושה יחדיו פרצו את שביל ההליכה.