google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ורג' אליסון

ג'ורג' פרדריק אליסון (באנגלית: George Frederick Allison;‏ 24 באוקטובר 1883, הרוורת' און טיס - 13 במרץ 1957) היה עיתונאי אנגלי שכתב על כדורגל, שדרן ספורט ומאמן.

קריירת העיתונאות

בתחילת דרכו אליסון עבד כמזכירו של שופט, במקביל להשתתפות כשחקן חובב בקבוצה של כפר מגוריו. אליסון כתב על קבוצתו, ולבסוף שוכנע על ידי עורך העיתון לעבוד כעיתונאי במשרה מלאה. אליסון הקדיש את עיקר זמנו לקליבלנד ולמידלסברו, למעט שנה אחת בדבונפורט, ולמשך תקופה קצרה היה עוזרו של מאמן מידלסברו.
אליסון עבר ללונדון ב-1906, והחל לעבוד ככתב ספורט עבור קבוצת העיתונים של אדוארד הלטון. לאחר ארבע שנים הוא התמנה לתפקיד הכתב המסקר מרוצים של כלבי גרייהאונד מטעם העיתון Sporting Life. זמן קצר לפני הכתרתו של ג'ורג' החמישי ב-1911 הוא התמנה לשליח של הניו יורק פוסט בלונדון, ושנה אחת לאחר מכן הוא הצטרף לצוותו של ויליאם רנדולף הרסט. הוא עבד אצל הרסט עד 1934.
אליסון עבד עבור משרד המלחמה הבריטי והאדמירליות בזמן מלחמת העולם הראשונה, עסק בכתיבת תעמולה ומאוחר יותר הצטרף לגדודים המעופפים המלכותיים (אחד מהגופים שממנו נוצר חיל האוויר המלכותי). לאחר המלחמה הוא החל לעבוד כשדרן, הצטרף ל-BBC והפך לאדם הראשון המפרשן ברדיו על אירועים כגון דרבי אפסום או הגראנד נשיונאל (ביחד עם מייריק גוד שהיה כתב המירוצים של ה-BBC). בנוסף, אליסון היה הפרשן במשחק השנתי הקבוע בין נבחרת אנגליה לנבחרת סקוטלנד, והיה גם הפרשן בגמר גביע ה-FA של 1927 שבו שיחקו ארסנל וקארדיף סיטי. בתקופה זו כבר היה לו קשר הדוק עם ארסנל.

מאמן ארסנל

אליסון עסק בפעילות הקשורה לוולוויץ' ארסנל מאז הגעתו ללונדון ב-1906. הוא התמנה לתפקיד העורך של תוכניות המועדון, והמשיך בכך גם לאחר המעבר לאצטדיון הייבורי ושינוי השם ל"ארסנל". זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לדירקטוריון המועדון; בהתחלה הוא היה מזכיר המועדון ולאחר מכן שימש בתפקיד דירקטור-מנהל.
אליסון התמנה לתפקיד המאמן הקבוע של ארסנל בקיץ 1934, זמן קצר לאחר מותו הפתאומי של המאמן הידוע הרברט צ'פמן. המועדון זכה בשתי אליפויות רצופות (1932/1933 ו-1933/1934) תחת הדרכתם של צ'פמן ועוזרו ג'ו שו, ובעונה הראשונה שלו בתפקיד אליסון הוביל את ארסנל לאליפות שלישית ברציפות. הוא זכה עם ארסנל בגביע ה-FA‏ (1935/1936) ובאליפות נוספת (1937/1938).
ב-1939 הופיע אליסון בתפקיד עצמו בסרט "The Arsenal Stadium Mystery" שעלילתו התרחשה בהייבורי.
אליסון לא היה מעורב בניהול המועדון כמו צ'פמן; ג'ו שו וטום ויטאקר עסקו באימונים ובמשמעת השחקנים, כאשר אליסון מקדיש את עיקר זמנו למדיניות העברת שחקנים ולקשר בין המועדון לאמצעי התקשורת. ברנרד ג'וי ששיחק בארסנל באותה תקופה אמר עליו "[הוא היה] מלא טאקט, ידידותי וטוב לב. אך הייתה לו בעיה בטיפול בכדורגלנים והיה לו מחסור בידע מקצועי על המשחק". מקורביו של אליסון הזכירו את התארים שבהם זכה עם ארסנל, אם כי בשלהי שנות ה-30 המועדון לא היה בעל עוצמה כבעבר. אליסון לא הצליח למצוא מחליפים לכוכבים ששיחקו בארסנל בתחילת העשור, ובייחוד אלכס ג'יימס.
משחקי הכדורגל הרשמיים הושהו לאחר פריצתה של מלחמת העולם השנייה; רוב השחקנים של ארסנל שהובילו את המועדון להצלחותיו הרבות (כגון קליף באסטין וטד דרייק) כבר היו מעבר לשיאם (או אפילו פרשו) עם סיום המלחמה. המועדון סיים במקום ה-13 בעונת 1946/1947. אליסון כבר היה בן 60 ועייף מחייו כמאמן, והחליט לעזוב את תחום הכדורגל. הוא מת ב-1957 לאחר מספר שנים של בריאות לקויה.
עמדות פוטבול

בפוטבול, כל קבוצה מעמידה על המגרש בכל רגע נתון 11 שחקנים. אין הגבלת חילופי שחקנים למשחק ומותר לבצע החלפות שחקנים בין מהלכים. בשונה מכדורגל מערכי ההגנה וההתקפה משתנים בכל מהלך. כיום שחקני הפוטבול מתמחים בתפקיד מוגדר על המגרש. קבוצות פוטבול מקצועניות מורכבות מנבחרת הגנה ומנבחרת התקפה. בעבר שחקנים רבים התמחו בכמה עמדות, לעיתים לשחקנים אלו הייתה עמדה בהתקפה ועמדה בהגנה.
למעט קו ההתקפה והקוורטרבק, מספר השחקנים בעמדות ההתקפה השונות משתנה לפי הצורך. לרוב, מספר השחקנים בכל עמדות ההגנה לא משתנה למעט מספר הליינבקרים ושחקני קו ההגנה שנע בין שלושה לארבעה שחקנים בכל עמדה.

עמדות הגנה

בניגוד לעמדות בקבוצת ההתקפה, לקבוצת ההגנה אין הגדרות מחייבות לגבי מיקום השחקנים ועמדותיהם, פרט לכך שכל השחקנים חייבים להיות בשטח קבוצת ההגנה ברגע תחילת המהלך. כפי שלקוורטרבק יש אוזניה בקסדה גם לאחד משחקני ההגנה, לרוב הקפטן של ההגנה, יש אוזניה דרכה הוא מקבל הוראות מהמאמן ומכוון את ההגנה.
אל מידיה

ארכאולוגיה

חפירות ליד אל-מידיה במאה ה-19 העלו השערה שקברים של המכבים נמצאו במקום. נמצאו שבעה קברים משולשים, המתאימים לתיאורו של ההיסטוריון היהודי מהמאה הראשונה, יוספוס פלביוס, שכתב כי שבעה קברים בצורת פירמידה הוקמו באותו מקום. בשנת 1870 זוהה מבנה עתיק ליד קבר שיח אל-עראבווי, הסמוך לאל-מידיה, כקבר חשמונאי. מאידך, ארכאולוג מקראי אחר, שארל קלרמון-גנו דחה טענה זו. חקירה נוספת של רשות העתיקות במאה ה-21 מעידה כי אכן קיימת סבירות כי חורבת שייח ערבאווי היא חורבת המשויכת למשפחת ותקופת המכבים, ואפשרות נוספת היא שהמבנה שייך לתקופה הביזנטית.
Octavo Día

רקע וכתיבה

את השיר כתבה שאקירה ביחד עם לואיס פרננדו אוצ'ואה.  
בראיון ל-MTV News, שאקירה אמרה כי "השיר מדבר על אלוהים, ועל בריאת העולם. שמו "יום שמיני" - ניתן לו מכיוון ששאקירה אמרה כי ביום הזה אלוהים עזב ל-"חלל החיצון", וכשחזר הכל היה נגוע בידי השטן. ובנוסף, כשהוא חזר הוא מצא את בני האדם תחת הנהגתם של כמה שליטים, והוסיפה כי בני האדם הם כמו חתיכות ממשחק השחמט".

הופעה

שאקירה ביצעה את השיר בטקס שנערך ב-12 באוגוסט 1999, ב-"Grand Ballroom", ומאוחר יותר התווסף לאלבום ההופעה הראשון שלה, MTV Unplugged.   
בנוסף, ביצעה שאקירה את השיר גם בסיבוב ההופעות השני שלה, "Tour Anfibio".
יורי ולאסוב

ביוגרפיה

יורי ולאסוב נולד בעיר מקייבקה בקרבת דונצק (כיום באוקראינה, אז בברית המועצות). אביו היה דיפלומט ואיש מודיעין, מומחה לסין. בשנת 1953 ולאסוב סיים את הפנימייה הצבאית והמשיך לימודי הנדסה באקדמיה צבאית לטייס במוסקבה. בשנת 1959 עם סיומה הוא הוסמך למהנדס קשר וקיבלך דרגת סגן.
בשנת 1957 הוא שבר את שיא ברית המועצות בהרמת משקולות. בשנת 1959 הוא זכה במקום השלישי באליפות ברית המועצות ובשנת 1959 החל סדרת ניצחונות בתחרויות שונות. בשנים 1959-1963 הוא זכה שלוש פעמים באליפות העולם. בנוסף לכך הוא היה 6 פעמים אלוף אירופה ו-31 פעמים שבר שיאי עולם.

השתתפות באולימפיאדות

ברומא 1960 ולאסוב זכה במקום הראשון כאשר הזוכה במקום השני הרים 25 קילוגרם פחות ממנו. את הניצחון הוא השיג תוך שבירת שיא עולם.
לטוקיו 1964 ולסאוב הגיע כמועמד לניצחון. היריב הקשה שלו היה עמית לנבחרת לאוניד ז'בוטינסקי. לאחר קרב צמוד, ולסוב הגיע רק למקום השני.

לאחר עזיבת הספורט

מייד לאחר האולימפיאדה ולאסוב הודיע על עזיבת הספורט התחרותי. אומנם עקב מצב הכלכלי הוא חזר לתחרויות ובשנת 1967 אף שבר פעם נוספת את שיא עולם אך בשנת 1968 עזב את התחרויות באופן סופי.
עוד בשנת 1959 ולאסוב התחיל לכתוב פרוזה. לאליפות אירופה בשנת 1962 הוא נסע כספורטאי וכעיתונאי. בשנת 1964 יצאה לאור ספר סיפורים הראשון שלו.
בשנת 1968 ולאסוב התמסר לכתיבה בלבד. הוא פרסם מספר ספרים. הספר "סין -אזור מיוחד" (1973) מבוססת בין היתר על יומני אביו. לאחר שנת 1973 ולסוב תקופה ארוכה לא כתב שום דבר. רק שנת 1984 הוא הוציא ספר אוטוביוגרפי שכולל גם פרקים על היסטוריה של הרמת משקולות ומחשבות על ניהול הספורט.
בשנים 1985-1988 ולאסוב היה יושב ראש פדרציה של הרמת משקולות הסובייטית.
עם תחילת הפרסטרויקה ולאסוב החל בפעילות פוליטית. הוא נבחר היה חבר של הסובייט העליון של ברית המועצות בשנים 1989-1991 ושל הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 1993-1995. בוועידה הראשונה בשנת 1989 הוא מתח ביקורת נוקבת על פעילות הק.ג.ב והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1992 הוא כתב מאמר נגד מדיניות ממשלתית ובעד הדחת הממשלה.
בבחירות לנשיאות 1996 ולאסוב היה מועמד אך זכה ב-0.2% בלבד.
המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית

המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) המשתייך למשרד הביטחון מרכז את כל תוכניות המחקר ופיתוח הביטחוני במדינת ישראל. המינהל מרכז את שיתוף הפעולה בין הגופים הביטחוניים השונים בישראל ובהם צה"ל, משרד הביטחון, התעשיות הביטחוניות השונות (רפא"ל, תע"א, תע"ש, אלביט מערכות וכו') וגופים כדוגמת המכון למחקר ביולוגי בישראל. כמו כן מנהל תוכניות מחקר, פיתוח והצטיידות מול מדינות זרות במסגרת הסכמים בין המדינות.
ראש מפא"ת משמש הן כראש אגף במשרד הביטחון והן כחבר פורום מטכ"ל. ביוני 2016 מונה לתפקיד תת-אלוף (מיל') דני גולד.

היסטוריה

מפא"ת היא המשכה של יחידת המחקר והפיתוח במשרד הביטחון שהוקמה ביולי 1972 כמיזוג בין מחלקת אמצעי לחימה בצה"ל לבין סמכויות מהמדען הראשי במשרד הביטחון. בנובמבר 1982 אורגנה מחדש היחידה ונקראה מפא"ת.
תשטיפי פסולת

רקע

כמות הפסולת המוצקה המיוצרת בישראל הולכת וגדלה משנה לשנה, עם העלייה ברמת החיים, והגידול במספר התושבים – הנובע מקליטת עלייה וריבוי טבעי. מצבורי פסולת הם מקור למפגעים סביבתיים חמורים שעיקרם זיהום המים, מפגעי ריחות ועשן, מטרדי ציפורים, חרקים מעופפים, מכרסמים, לכלוך ברשות הרבים ומפגעים חזותיים. המענה הנפוץ ביותר כיום לצורך להיפטר מפסולת ביתית ותעשייתית הוא ריכוז והטמנה באתרי סילוק פסולת. בשיטה זו הפסולת משונעת לאתרים המיועדים לכך, מרוכזת בבורות ומכוסה. הטמנת פסולת כפתרון "קצה" (פתרון לבעיה העולה בסופו של תהליך, במקרה זה טיפול בפסולת) מולידה שלוש בעיות סביבתיות חדשות: פליטת ביו-גז, היווצרות תשטיפים, וסכנה ליציבות המדרונות והר הפסולת כולו.

תשטיפים

תוצר נוסף של פירוק הפסולת הוא תשטיפים העלולים לגרום לזיהום קשה של הקרקע ומי-התהום. המקור העיקרי למים בתשטיפים הוא מי גשמים המחלחלים לגוף הפסולת, ומים הנוצרים בתהליכי הפירוק הביולוגיים של הפסולת האורגנית.

הגבלות על הטמנת פסולת

מכיוון שהטמנת פסולת מסוכנת היא מאוד יקרה, חשוב לדרג ולסווג את הפסולת. סיווג זה מבטיח הטמנה בטוחה מחד, והפחתה של תשלום על פסולת "נקיה" מאידך. לפיכך, במדינות מפותחות נוהגים להפריד את סוגי הפסולת על פי קטגוריות ולהטמין אותן במטמנות מתאימות. באירופה, המטמנות מחולקות ל-4 קטגוריות עיקריות: מטמנה לפסולת אינרטית (A), מטמנה לפסולת לא מסוכנת (B), מטמנה לפסולת מסוכנת (C) ומטמנה תת-קרקעית לפסולת מסוכנת (D). אחד הפרמטרים שקובעים באיזה מטמנה ניתן להטמין סוגי פסולת שונים הוא פרמטר התשטיפיות שנבדק בבדיקת תשטיפיות.

גורמים המשפיעים על תשטיפיות עופרת

במחקר שבדק את הגורמים המשפיעים על תשטיפיות של יוני עופרת מחומר מיצוק-מיצוק נמצא שהגורם העיקר שמשפיע על תשטיפיות של עופרת בפסולת הוא ה-pH הסופי בתשטיף (leachate). ה-pH הסופי נקבע בין השאר מחומציות נוזל השטיפה (leachant). נמצא שעבור pH נתון, לסוג נוזל השטיפה (leachant) יש השפעה זניחה על התשטיפיות. ניתן לחלק את תחום החומציות בתשטיף ל-3 שלבים בהקשר לתשטיפיות העופרת: תחום מאוד בסיסי ב- pH > 12, שם העופרת יוצרת קומפלקסים מסיסים עם אניונים של הידרוקסיד ולכן נשטפת החוצה. תחום קיבוע נייטרלי בטווח pH בין 6 ל-12, בו העופרת נספגת ושוקעת ולכן מקובעת, ואזור תשטיפיות חומצי ב- pH < 6, בו קיבולת ניטרול החומצה של חומר המיצוב-מיצוק נהרסה לגמרי ולכן יוני העופרת נשטפו החוצה .
ג'ולי וג'וליה

העלילה

ג'ולי פאוול היא בחורה צעירה שגרה בקווינס, ניו יורק, בשנת 2002. ג'ולי עובדת במוקד שירות שתומך בקורבנות פיגועי 11 בספטמבר ולא מרוצה מעבודתה, היא רואה את חברותיה מתקדמות בעבודה ומצליחות, בעוד היא, שחולמת להיות סופרת - לא מגשימה את חלומה. על מנת לעסוק במשהו שיהווה פורקן למתחים כשהיא חוזרת הביתה מהעבודה, לוקחת על עצמה פאוול אתגר – להכין את כל המתכונים בספר הבישול של ג'וליה צ'יילד "אמנות הבישול הצרפתי" בשנה אחת. ובשביל להניע את עצמה לכיוון המטרה היא כותבת על התהליך בבלוג שפתחה במיוחד.
במקביל לסיפורה של ג'ולי, מוצג גם סיפורה של ג'וליה צ'יילד במהלך שנות החמישים בפריז. בעקבות עבודתו של בעלה, פול, מגיעים הזוג לגור בפריז, שם ג'וליה מחליטה שהיא רוצה ללמוד בישול ונרשמת לבית הספר הנחשב לבישול קורדון בלו. לאחר שסיימה את לימודיה מתחילה צ'יילד לכתוב ספר בישול צרפתי לעקרות בית אמריקאיות.
עלילת הסרט עוקבת במקביל אחר שני האתגרים, השזורים זה בזה, שלקחו על עצמן שתי הנשים הללו.
בסופו של דבר, כתבה על הבלוג של פאוול מופיעה בעיתון הניו יורק טיימס, ולאחר מכן היא מקבלת הצעות רבות לכתיבת ספר אודות הפרויקט מהוצאות לאור. לעומת זאת, הספר של צ'יילד נדחה בהתחלה על ידי מוציא לאור, אך בהמשך יוצא לאור בהוצאה אחרת ומצליחה יותר.
בסצנה האחרונה של הסרט, אחרי שפאוול השלימה את האתגר שלקחה על עצמה, היא ובעלה מבקרים במטבח של ג'וליה צ'יילד שמוצג במוסד הסמית'סוניאן. ולאחר מכן, באותו מטבח, רואים את ג'וליה צ'יילד בזמנה, חוגגת עם בעלה את הוצאת ספרה לאור.
דונאוויה

תולדות החברה

כמו חברות תעופה רבות בגוש הסובייטי לשעבר, החברה נוסדה בשנת 1991, לאחר התפרקות ברית המועצות וחברת התעופה שלה "אארופלוט" והחלה בהפעלת הקווים שהפעילה אארופלוט מהעיר רוסטוב על הדון. החברה הפעילה 3 טיסות יומיות בין רוסטוב לבין 2 נמלי התעופה של מוסקבה - Sheremetyevo ו Vnukovo, באמצעות מטוס בואינג 737.
בשנת 2000 קנתה חברת התעופה הלאומית הרוסית אארופלוט את החברה ושינתה את שמה ל"אארופלוט-דון". בשנת 2009 שונה השם בחזרה ל"דונאוויה" וב-2016 פורקה ומוזגה אל תוך חברת התעופה הלאומית השנייה ברוסיה "רוסיה".

פעילות החברה בישראל

החברה הפעילה טיסה שבועית אחת בקו בין רוסטוב על הדון לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות הופעלו במטוסי איירבוס A319.
בשנת 2010 התפתח משבר אווירי בין ישראל לרוסיה, לאחר שישראל ביקשה אזור בנמל התעופה ברוסטוב שבו ישהו כל מטוסי חברות התעופה הישראליות ויאובטח על ידי אנשי אבטחה ישראליים. דונאוויה סירבה ופתחה נתיב טיסה לתל אביב דרך סוצ'י במקביל לפתיחת טיסות ישירות גם לקראסנודר באמצעות חברת התעופה קובאן איירליינס, הנמצאת במרחק חמש שעות נסיעה מרוסטוב. המשבר נרגע בשנת 2011 לאחר שהטיסות דרך סוצ'י וקראסנודר בוטלו והוסדרו טיסות ישירות בקו רוסטוב - תל אביב.
דלתא גליל תעשיות

היסטוריה

דלתא גליל נוסדה בשנת 1975 על ידי התעשיין ואיש עסקים דב לאוטמן, בשיתוף עם אליעזר פלג, בכרמיאל. כבר מיומה הראשון בנתה דלתא עצמה כחברה ליצוא. בהמשך הקימה רשת מתפרות בגליל.
בשנת 1982 הנפיקה החברה את מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית. בשנת 1999 הנפיקה החברה את מניותיה גם בבורסת נאסד"ק בניו יורק.
במהלך שנות התשעים הועברו מחצית ממפעלי "דלתא" לירדן, תוך פיטורים נרחבים של עובדי ייצור בישראל, כחלק ממשבר הטקסטיל של שנות התשעים. בשנת 2007 הועבר מפעל נוסף, מכרמיאל למצרים. 
בשנת 2007 מכר דב לאוטמן את השליטה בדלתא לאייזיק דבח תמורת 25 מיליון דולר.
ליזול

ליזול (באנגלית: Lysol וכן Lizol) הוא מותג נוזל חיטוי ניקוי מתוצרת חברת "רקיט בנקיזר", בעל ריח חריף. 
הליזול מורכב כ-50% קרזולים ואורתו-הידרוכסי דיפניל, בתוספת סבון להגברתם במים. תכונות החיטוי שלו נובעות בעיקר משני החומרים הראשונים, שהם נגזרות של פנול. הליזול יעיל מן הפנול כחומר חיטוי ורעילותו קטנה יותר. הוא משמש לחיטוי ידיים וכלים, ובפרט לחיטוי בתי שימוש, בבתים פרטיים ובבתי חולים.
במרפאה וטרינרית משמש הליזול לריסוס בעלי חיים לצורך טיפול במחלות עור ולהגנה מפני זיהומים. בליזול ניתן להשתמש גם בתחום החקלאות להדברת עשבי בר.
בתחילת שנות העשרים של המאה הקודמת, שווק הליזול, באופן אגרסיבי, כחומר מונע דלקות ואגינליות וכ"סבון לשטיפה אינטימית". לאחר שמחקרים הראו את הנזקים שגורם הליזול בשימוש זה, הופסק השימוש בו למטרות אלו.
דרך טוטנהאם קורט

דרך טוטנהאם קורט (באנגלית: Tottenham Court Road) היא דרך במרכז לונדון שבאנגליה. הדרך מקשרת בין כיכר סנט ג'יילס (פינת רחוב אוקספורד ודרך צ'רינג קרוס) לבין רחוב יוסטון (הקצה הצפוני של רובע וסטמינסטר).
רחוב זה הוא אחד מרחובות הקניות החשובים בלונדון, והוא ידוע במספר הרב של חנויות האלקטרוניקה בו. כמו כן יש בו חנויות רהיטים אופנתיות רבות.
הרחוב מוזכר מספר פעמים בסדרת ספרי הארי פוטר.
עמנואל שיקאנדר

חליל הקסם

התיאטרון החדש נהנה מהצלחה מיידית, בייחוד עם הצגת הבכורה של הזינגשפיל "חליל הקסם" בספטמבר 1791, עם מוזיקה של מוצרט. הליברית הייתה של שיקאנדר, ונמזגו בה בחופשיות יסודות טקסיים של הבונים החופשיים עם נושאים מאגדות מסורתיות. שיקאנדר היה בין המבצעים בהפקה הראשונה, בתפקיד פאפאגנו.
ייתכן ששיקאנדר גם ייעץ למוצרט בנושא התאמת המוזיקה לליברית שלו. המחזאי איגנץ פרנץ קסטלי מספר את המעשה הבא:
"זמר הבס המנוח סבסטיאן מאייר סיפר לי, שמוצרט כתב במקור את הדואט של פאפאגנו ופאפאגנה בפגישתם הראשונה בצורה שונה לגמרי מכפי שאנו שומעים אותו כיום. במקור קראו שניהם "פאפאגנו!" ו"פאפאגנה!" בתדהמה, פעמים אחדות. אבל כששיקאנדר שמע זאת, הוא קרא למטה, אל התזמורת, 'היי, מוצרט! לא כך, המוזיקה חייבת לבטא תימהון רב יותר. הם צריכים ללטוש עיניים ללא הגה זה בזה, ואז פאפאגנו צריך להתחיל לגמגם: "פא-פאפא-פא-פא"; פאפאגנה צריכה לחזור על כך עד ששניהם מצליחים לבסוף לבטא את השמות בשלמותם'. מוצרט קיבל את העצה ונקבע, שכך מבצעים את הדואט." 
קסטלי מוסיף, ששיקאנדר הוא שהציע גם את שיר הלכת של הכוהנים, הפותח את המערכה השנייה, שמוצרט הוסיף לאופרה ברגע האחרון. עם זאת, ראוי להיזהר בסיפורים אלה, משום שעל פי הרשומות, סבסטיאן מאייר לא נמנה עם להקת שיקאנדר עד 1793, שנתיים לאחר ביצוע הבכורה של "חליל הקסם".

המשך הקריירה

הצלחת "חליל הקסם" והפקות אחרות אפשרה לשיקאנדר לבנות ב-1801 תיאטרון חדש בווינה, על סמך היתר קיסרי שקיבל 15 שנים קודם לכן. התיאטרון הזה, תיאטר אן דר וין Theater an der Wien, נפתח בהצגת האופרה "אלכסנדר", לליברית של שיקאנדר עצמו ומוזיקה של פרנץ טייבר. על פי מילון גרוב החדש, התיאטרון על נהר וין היה "המפואר ביותר בציודו ואחד הגדולים בזמנו". עם זאת, שיקאנדר מתח כנראה את אמצעיו מעבר למידה בהקמת התיאטרון, שכן לאחר פחות משנה נאלץ לוותר על הבעלות, אם כי עוד פעמיים שירת את התיאטרון כמנהל אמנותי כשביים שם הפקות מורכבות. 
במהלך התקופה הזאת היה שיקאנדר עמית אמנותי של לודוויג ואן בטהובן, שניסה במשך זמן מה ליצור אופרה מן הליברית של שיקאנדר, "האש הווסטאלית". בטהובן התגורר בחדרים בתיאטרון אן דר וין במשך התקופה הזו, בהזמנת שיקאנדר, ונשאר שם עוד פרק זמן, שבו הסיט את מאמציו האופראיים לכתיבת "פידליו".
בשנת 1804 נמכר התיאטרון אן דר וין לברון פטר פון בראון, שפיטר מניה וביה את המתחרה הראשי שלו. שיקאנדר עזב את וינה ויצא לעבוד בברנו ובשטיר. מפנה חמור חל בחייו החל בשנת 1811. עקב בעיות כלכליות שחוללו המלחמה וירידת ערך המטבע של 1811, איבד את רוב הונו. ב-1812, במהלך מסע לבודפשט לקבל עליו משרה חדשה, איבד שיקאנדר את שפיות דעתו. הוא מת בחוסר כל ב-21 בספטמבר 1812, בגיל 61, בווינה.
כתיבתו היוצרת של שיקאנדר כוללת 55 יצירות לתיאטרון ו-44 ליבריות.
גדעון כפן

גדעון כפן (נולד ב-1953 בשדה נחמיה כגדעון כליפא) הוא זמר, מלחין ומשורר ישראלי.

ילדותו

כפן נולד בשנת 1953 וגדל בקיבוץ שדה נחמיה שבעמק החולה כגדעון כליפא. החל לעסוק במוזיקה עוד בגיל צעיר, והצטרף לתזמורת הקיבוץ וניגן על גיטרה. הוא החל לימודי הלחנה בהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ושם גם למד לנגן על קונטרבס. בשנת 1971 הוא התגייס ללהקת הנח"ל.

דרכו המוזיקלית

בשנת 1973 שר קולות רקע באלבומם של כוורת "פוגי בפיתה". בשנת 1974 התפרסם שירו המולחן הראשון של כפן בפסטיבל הילדים ("אני אוהב את נוני" למילותיה של רות חשמן). ב-1976 העמיד יחד עם חברו מהלהקה גידי שחם מחזמר רוק בשם "שפנים בחלל", שלימים שונה שמו ל"צמודים בחלל". את השיר הבולט ביותר בו, "כסני בשמיכה אינדיאנית", הלחין כפן למילותיה של רות רבינוביץ', ושרה אותו קורין אלאל. המחזמר נכשל מסחרית, למרות שמבחינת איכותו המוזיקלית הוא דווקא זכה להערכה. הכישלון שבר את כפן שעקר להולנד, שם המשיך ללמוד מוזיקה ולעבוד בתחום עד שחזר לארץ בשנת 1983. בארץ הקליט כפן שני שירים: "ילד השדה" ו"רכבת המחשבות", שזכו להשמעות רבות.
כפן גם שיתף פעולה עם יוצרים נוספים, וכתב עבור קורין אלאל את המילים לשירים "מותק" (יחד עם צרויה להב), "חיה בתוך קופסה" ו"יושב על ענן" (עם אלאל עצמה), ועבור חוה אלברשטיין כתב והלחין את השירים "אבק של כוכבים" ו"שיר עם רחוק". בשנת 1986 שיתוף הפעולה עם אלברשטיין הרחיק לכת וכפן הלחין את כל שירי אלבומה "מהגרים". בשנת 1988 יצא אלבומה "הצורך במילה הצורך בשתיקה" שכלל שירים נוספים שהולחנו על ידו.
בין השנים 1988 ל-1989 הקליט כפן אלבום בכורה שכלל שירים שכתב במהלך השנים, למעט שיר אחד שכתבה חוה אלברשטיין. האלבום לווה בהופעות עם להקת "הסניף" בה היו חברים אורי בינשטוק, ערן צור ואורי בלק. האלבום מכר כ-4000 עותקים ולא זכה להצלחה רבה. בתחילת שנות התשעים הקליט את אלבומו השני וביצע הופעות במועדון רוקסן בתל אביב מדי חודש ובמועדונים נוספים בעיר. האלבום שהוקלט נגנז אחרי מלחמת המפרץ וגם הפעם עזב כפן את הארץ עד סוף שנות ה-90. בשנת 2003 חזר לכתיבה והחל לעבוד על אלבום שלישי שעדיין לא יצא.
מוסדות חדוות התורה

היסטוריה

בעת הקמתה שכנה הישיבה ברחוב הנביאים ומנתה שישה עשר תלמידים. בשנת הלימודים תשע"ה עברה הישיבה למבנה גדול יותר, בשכונת גבעת שאול (ברחוב עם ועולמו). בתשע"ח, עברה לרוממה.
עד תשע"ו השתייכו המוסדות לרשת אמי"ת.
המכינה נפתחה בשנת תשע"ה (2015). לומדים בה כארבעים תלמידים בכיתות ז' וח'. לומדים בה גם לימודי ליב"ה בשעות אחה"צ ושיעורי בקיאות בסוף היום. תלמידים רבים מהמכינה ממשיכים ללמוד גם בישיבה.

מאפייני המוסדות

רוב תלמידי המוסדות באים מירושלים וסביבתה. לימודי חול ברמה מוגברת מתאפשרים רק לתלמידים שהראו השקעה מספקת בלימודי הקודש. התלמידים משלימים בישיבה בגרות מלאה במסגרת אגף הממ"ח (חינוך ממלכתי חרדי).. בוגרי הישיבה ממשיכים ללמוד בישיבות גבוהות חרדיות.
בישיבה מתנהל סדר יום ישיבתי התואם ברובו לסדר יום של ישיבה קטנה, למעט מספר שעות בצהריים המוקדשות ללימודי חול. ימי שישי אף הם מוקדשים ברובם ללימודי חול. בחלק מימי החופש מתקיים יום לימודים חלקי בישיבה.
בישיבה מתקיימים מדי פעם 'זיצים' על ידי הרב עקיבא המניק ושאר צוות הישיבה.

צוות המוסדות

ראש הישיבה הוא הרב משולם ברנדוין, בוגר ישיבת בית התלמוד. בצעירותו היה מקורב גם לשלמה קרליבך.
הר"מים בישיבה - הרב עקיבא המניק והרב רפאל נחומברג. המשגיח - הרב יצחק בוקובסקי, האחראי גם על לימודי התיכון. הרב יהושע פפר, מנהל המחלקה החרדית בקרן תקווה - משמש כ'משיב' בסדר ג'.
בראש המכינה עומד הרב צבי גוטמן. לצדו גם מאיר גודס.
טאניה לובינסקו

טאניה לובינסקו (ברומנית: Tania Lovinescu‏ 1924–2014) היא סופרת ומשוררת יהודיה ישראלית, הכותבת בשפה הרומנית. עלתה לישראל ב-1989 וכעבור 12 שנים שבה לרומניה.
טאניה נולדה בפלוישט, ברומניה, כבתם של הרמן ורבקה גולדנברג. היא בוגרת בית הספר התיכון "קולטורה" והפקולטה לפיזיקה וכימיה של אוניברסיטת בוקרשט אותה סיימה ב-1949. בשנים 1949 - 1983 עבדה כעורכת ברדיו הרומני.
במקור שם המשפחה היה לאופר, כשמו של הנכד, אילן לאופר, שהיה שר בממשלת רומניה.
ספריית הכנסת

היסטוריה

הספרייה נוסדה בנובמבר 1950 כספרייה פרלמנטרית קלאסית, במטרה לספק לחברי הכנסת ועובדיה את המידע הדרוש להם לעבודתם הפרלמנטרית.
בשנת 1953 תוקנה פקודת העיתונות ונקבעה בה, בין השאר, חובת מסירת עותק מכל ספר לספריית הכנסת ללא תמורה. בשנת 2001 בוטל סעיף זה (סעיף 24) ובמקומו נכנס לתוקף חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), התשס"א-2000, ובו נקבעה חובה מצומצמת יותר, לפיה ספריית הכנסת רשאית לדרוש ללא תמורה עותק מכל ספר או עיתון בכל תחום המוגדר כ"נחוץ לעבודתה של הכנסת" כפי שקבע יושב ראש הכנסת באישור ועדת הכנסת. בהמשך תוקן החוק, ונקבע שהכנסת תשלם עבור העותק 25% ממחירו הקטלוגי. בנוסף, לפי תקנות חוק חופש המידע מחויבת כל רשות ציבורית (כהגדרתה בחוק זה), למעט רשות מקומית והתאגידים שבשליטתה, לשלוח עותק של הדו"ח השנתי על פעילותה לספריית הכנסת. אוסף הספרייה מתרחב גם באמצעות מתנות וחליפין עם ספריות, בין השאר ספריות של פרלמנטים אחרים.
הספרייה מיועדת בראש ובראשונה לחברי הכנסת ועובדיה, אך בימים ראשון וחמישי, בהם מליאת הכנסת אינה פעילה, פתוחה הספרייה לציבור הרחב לצורך עיון בפרסומים שאינם נגישים במקומות אחרים. בין השאר, ניתן לעיין במקום בפרוטוקולים שאינם חסויים של ועדות הכנסת. זכות זו נקבעה בנוהל שפרסם יושב ראש הכנסת בהתאם לתקנון הכנסת.
ב-2014 נחנך בספרייה אוסף כתבי חברי הכנסת המכיל ספרים שפרסמו חברי הכנסת לדורותיהם במגוון שפות. עם חנוכת האוסף הוא הכיל כ-1,600 ספרים.
קטלוג הספרייה פועל באמצעות תוכנת אל"ף 500. הקטלוג איננו נגיש לציבור הרחב.
המקהלה הקאמרית הישראלית - טבעון

היסטוריה והווה

נוסדה ב-1974 על ידי פרופ' יוסף כצנלסון, תושב קריית טבעון ומונה 45 זמרים, אנשי טבעון וסביבתה. המנצחים על המקהלה, קודם ליעל וגנר-אביטל, היו גידי חצור, יהונתן בר און, מלכה סברדלוב, יואל סיון, לאה סילבר.
המקהלה מוגדרת כעמותה, והועד הנבחר מנהל אותה על בסיס התנדבותי. חזרות שבועיות מתקיימות בקונסרבטוריון בקריית טבעון ונתמכת על ידי המתנ"סים של קריית טבעון ומשרד המדע, התרבות והספורט.
בהופעותיה הרבות המקהלה הופיעה בצוותא עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת הבארוק ירושלים ועם מקהלות ותזמורות זרות.
הרפרטואר כולל א-קפלה ואורטוריות מתקופת הרנסאנס והבארוק, מוזיקה קלאסית, מוזיקה רומנטית, מוזיקה בת-זמננו, מוזיקה ישראלית ושירי עמים.
המקהלה מבצעת מוזיקה אשר עובדה במיוחד עבורה על ידי מלחינים גיל שוחט, דב כרמל וערן דינור.
משנות קיומה, הופיעה המקהלה בפסטיבלים מרכזיים כגון פסטיבל אבו גוש, ב"פסטיבל ווקאליזה" בעכו ובפסטיבל "החג של החגים" בחיפה.
המקהלה שרה עם התזמורת הסימפונית חיפה בהפקה קונצרטית של המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", בהפקה של אופרות וקונצרטים עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
המקהלה הקאמרית של קריית טבעון ארחה את מקהלת קאליו מפינלנד, את תזמורת ה"קאמרטה אקדמיקה זלצבורג", את מקהלת "פרייבורגר קנטטה" מפרייבורג גרמניה ואת מקהלת "היינריך שיץ" מבזנסון מצרפת וביצעה עמן סדרת קונצרטים.
וורן (מישיגן)

היסטוריה

וורן הוקמה תחת השם "ביביס קורנרס" (Beebe's Corners) ב-1830. בהתחלה היא הייתה תחנת עצירה לכרכרות שיצאו מדטרויט צפונה. ב-1837 שמה שונה להיקורי, שנה לאחר מכן לאבה וזמן קצר לאחר מכן לוורן. מקור השם לא ברור. דעה אחת אומרת שהוא מתייחס לכומר שהיה פעיל ברחבי מישיגן ודעה אחרת אומרת שהוא מתייחס לגנרל ג'וזף וורן שנהרג בקרב גבעת בנקר במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1893 ההתיישבות קיבלה מעמד של כפר וב-1957 היא קיבלה מעמד של עיר. העיר גדלה באופן משמעותי בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 בעקבות הבייבי בום שלאחר מלחמת העולם השנייה ותהליך המעבר של אזרחים רבים מדטרויט לפרווריה. האוכלוסייה הגיעה לשיא ב-1970 ומאז היא נמצאת בירידה הדרגתית.

כלכלה

בעיר נמצאים מספר מפעלים ומרכזי חברות, בהם מספר מרכזים של יצרנית הרכב ג'נרל מוטורס.

חינוך

בעיר נמצאים מספר קמפוסים של מוסדות להשכלה גבוהה, בהם קמפוסים של אוניברסיטת דבנפורט ואוניברסיטת מרכז מישיגן.