גרדה לרנר

בתחילת החיים

נולדה בגרדה הדוויג קרונשטיין (Gerda Hedwig Kronstein) בווינה (Austria) ב-30/4/1920, בתו הראשונה של אילונה (לבית נוימן) ורוברט קרונשטיין (Robert Kronstein), זוג יהודי אמיד. אביה היה רוקח, ואמה אמנית, שעמה גרדה, על פי האוטוביוגרפיה שלה, היו יחסים מתוחים כילדה. כמבוגרת, גרדה האמינה כי אמה אילונה נאבקה משום שלא התאימה לתפקידה של אשתו ואמו הווינאית. לגרדה הייתה אחות צעירה, והן למדו בבתי ספר מקומיים ובגימנסיה.
לאחר 1938 אנשלוס, היה קרונשטיין מעורב בהתנגדות האנטי-נאצית. היא ואמה נכלאו באותה שנה לאחר שאביה נמלט לליכטנשטיין ולשוויץ, שם שהה בתקופת המלחמה. גרדה קרונשטיין עבדה בתא במשך שישה שבועות עם שתי נשים נוצריות שנעצרו מסיבות פוליטיות. הם חילקו איתה מזון לכלא משום שהיהודים קיבלו מנות מוגבלות. בשנת 1939 עברה אמה לצרפת, ואחותו של לרנר עברה לארץ ישראל. באותה שנה עלתה גרדה לארצות הברית בחסות משפחתו של בובי ג'נסן, ארוסה הסוציאליסטי. בשנת 1939 אמא שלה עברה לצרפת, לרנר אחותו של עבר פלסטין. באותה שנה גרדה היגרה לארצות הברית תחת חסות של משפחתו של בובי ג'נסן, אותו הסוציאליסטי שהתארסה אליו

הקריירה

יישובה בניו יורק, והתחתנה עם מקרונשטיין ג'נסן. היא עבדה במגוון עבודות בתור מלצרית, מכירות, משרד פקיד, טכנאית רנטגן, וכמו כן כתבה ספרות ובדיוני. היא פירסמה שני סיפורים קצרים, ובהם סיפורים ראשונים על סיפוח אוסטריה הנאצית.
נישואיה עם ג'נסן נכשלו כשפגשה את קרל לרנר (1912-1973), במאי תיאטרון נשוי שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית. שניהם הקימו מגורים זמניים בנבאדה וקיבלו גירושין ברינו; המדינה הציעה תנאים קלים יותר לגירושים מאשר לרוב האחרים. קרונשטין ולרנר נישאו ועברו להוליווד, שם ניהל קרל קריירה בתחום הקולנוע..
בשנת 1946, גרדה לרנר סייעה למצוא את הפרק L.A של הקונגרס של נשים אמריקאיות, ארגון החזית הקומוניסטית. Lerners עוסקת בפעילות CPUSA באיגוד מקצועי, זכויות אזרח, ואנטי מיליטריזם. הם סבלו מעליית מקארתיזם בשנות החמישים, במיוחד את הוליווד השחורה.]
הלנרנים חזרו לניו יורק. ב -1951 שיתפה גרדה לרנר עם המשוררת איב מריאם על מחזמר, "שירת נשים". הרומן של לרנר לא פרידה פורסם ב -1955. לרנר חזרה לניו יורק ללמוד בבית הספר החדש למחקר חברתי, שם קיבלה תואר ראשון ב -1963. היא אמרה כי מעמדה המתמיד גרם לה לחשוב על "אנשים שלא היו להם קול של סיפור משלהם, תובנותיה של לרנר השפיעו בסופו של דבר על החלטתה לזכות בתואר דוקטור בהיסטוריה ולאחר מכן לסייע בהבאת ההיסטוריה של נשים כמשמעת אקדמית סטנדרטית ". [3] ב -1963 היא הציעה את הקורס הראשון לקולג ' בהיסטוריה של נשים, שלא היה לה אז מעמד בתחום הלימודים באקדמיה.
בתחילת שנות ה -60, לרנר ובעלה שיתפו את התסריט של הסרט Black Like Me (1964), המבוסס על ספרו של העיתונאי הלבן ג'ון הווארד גריפין. הוא דיווח על שישה שבועות של נסיעות בעיירות קטנות וערים של הדרום העמוק שעבר כאיש שחור. קארל לרנר ביים את הסרט, בכיכובו של ג ' יימס וויטמור.
לרנר המשיכה ללימודים לתואר שני באוניברסיטת קולומביה, שם קיבלה את תואר שני (1965) ודוקטורט. (1966). עבודת הדוקטורט שלה פורסמה כ"אחות גרימק "מדרום קרוליינה:" המורדים נגד העבדות "(1967), מחקר של שרה מור גרימק ואנג'לינה גרימקה, אחיות ממשפחה עבדים שהפכו לאבוליטיסטים בצפון. בהבינו כי לאחיהם המנוח היו בנים מעורבים, הם עזרו לשלם כדי לחנך את הבנים..
ב -1966 הפכה לרנר לחברה מייסדת בארגון הלאומי לנשים (Now), והיא שימשה כמנהיגה מקומית וארצית לתקופה קצרה. ב -1968 היא קיבלה את המינוי האקדמי הראשון שלה במכללת שרה לורנס. שם פיתחה לרנר תואר שני באמנויות בתולדות נשים, אשר שרה לורנס הציעה בתחילת 1972; זה היה תואר ראשון אמריקאי בתחום. לרנר לימד גם באוניברסיטת לונג איילנד בברוקלין. . לרנר גם לימדה ב לונג איילנד באוניברסיטה בברוקלין.
בשנות ה -60 וה -70 פירסמה לרנר ספרים ומאמרים מדעיים שסייעו בהקמת ההיסטוריה של נשים כשדה לימוד מוכר. המאמר שלה משנת 1969, "הגבירה והנערה המילולית: שינויים במעמד האישה בעידן ג'קסון", שפורסם בכתב העת American Studies, היה דוגמה מוקדמת ומשפיעה לניתוח מעמדי בהיסטוריה של נשים. היא הייתה בין הראשונים שהביאה עדשות פמיניסטיות במודע לחקר ההיסטוריה.
בין חבריה החשוב ביותר הם האנתולוגיות הדוקומנטריות "נשים שחורות באמריקה הלבנה" (1972) וה"חוויה הנשית "(1976), אותן היא ערכה, יחד עם איסוף החיבורים, הרוב מוצא את העבר (1979).]
בב -1979 לרנר עמד בראש המכון להיסטוריה של נשים, כנס בן 15 יום (13-29 ביולי) במכללת שרה לורנס, בחסות המכללה, ארגון הפעולה לנשים ומכון סמיתסוניאן. השתתפו בה מנהיגים של ארגונים לאומיים למען נשים ונערות. כאשר נודע למשתתפי המכון על ההצלחה של שבוע ההיסטוריה של נשים שנחגג בסונומה קאונטי, קליפורניה, הם החליטו ליזום הנצחות דומות בארגונים שלהם, בקהילות ובמחוזות הספר שלהם. הם גם הסכימו לתמוך במאמץ לאבטח את "שבוע ההיסטוריה הלאומי של נשים". זה עזר להוביל . " זה עזר להוביל לממסד הלאומי של חודש ההיסטוריה של נשים.
בשנת 1980 עברה לרנר לאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם הקימה את הדוקטורט הראשון באומה. תוכנית בהיסטוריה של נשים. במוסד זה כתבה את יצירת הבריאה (1986), את יצירתה של התודעה הפמיניסטית (1993), חלקים 1 ו -2 של נשים והיסטוריה; למה ענייני היסטוריה (1997), ו Fireweed: אוטוביוגרפיה פוליטית (2002).
מ -1981-1982 שימש לרנר כנשיא ארגון ההיסטוריונים האמריקאים.כמנהלת חינוכית של הארגון, היא סייעה להפוך את ההיסטוריה של נשים לזמינה למנהיגי ארגוני נשים ומורים בבתי ספר תיכוניים.

עבודות נבחרות

לרנר ערכה נשים שחורות באמריקה הלבנה: היסטוריה דוקומנטרית (1972), המתאר 350 שנה של תרומות של נשים שחורות להיסטוריה, למרות מאות שנים של שעבוד וטיפול כרכוש. זה היה אחד הספרים הראשונים לפרט את התרומות של נשים שחורות בהיסטוריה.
ביצירת הפטריארכיה (1986), כרך אחד של נשים והיסטוריה, התעופפה לרנר לפרהיסטוריה, בניסיון לאתר את שורשי הדומיננטיות הפטריארכלית. היא הגיעה למסקנה כי הפטריארכיה היא חלק ממצבים ארכאיים המרכיבים את האלף השני לפנה"ס. לרנר מספקת ראיות היסטוריות, ארכאולוגיות, ספרותיות ואמנותיות לרעיון שהפטריארכיה היא מבנה תרבותי. היא האמינה כי כוחה העיקרי של הפטריארכיה הוא אידאולוגי וכי בחברות המערב הוא "ניתק את הקשר בין נשים לבין האלוהי.."
יצירת התודעה הפמיניסטית: מימי הביניים ועד 1870 (1993) היא הכרך השני של נשים והיסטוריה. בספר זה היא סוקרת את התרבות האירופית מהמאה השביעית עד למאה התשע-עשרה, ומציגה את המגבלות שהטילה תרבות של גברים. לאחר המאה השביעית, יותר מכתבי נשים החלו לשרוד, ולרנר משתמשת בהם כדי להראות את התפתחות מה שהיא מגדירה כחשיבה פמיניסטית. היא מדגימה את הדרכים הרבות שבהן נשים "עקפו או הגדירו מחדש או ערערו את המחשבה הגברית". היא בוחנת בפירוט את המחסור החינוכי של הנשים, את הבידוד שלהן ממספר רב של מסורות החברות שלהן, מצאו דרך כתיבה. זה היה בדרך כלל מתחיל בכתיבה דתית או נבואית, זו הייתה דרך עבור נשים לעסוק מה Lerner מכנה "ייצור אידאולוגי", כולל הגדרת עתיד חלופי "לחשוב על עצמם מתוך הפטריארכיה".
Fireweed: אוטוביוגרפיה פוליטית (2003) הוא תיאור מפורט של חייו של לרנר מילדותה בווינה דרך המלחמה וההגירה, ל -1958. באותה שנה היא החלה את לימודיה הפורמליים בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק, מוסד שהוקם על ידי פליטים אירופים רבים מהרדיפות הנאציות. . היא האמינה שחינוך ועבודת חיים הם קריטיים למימוש עצמי ולנשים.

מוות

לרנר נפטרה ב-2 בינואר 2013, מדיסון, ויסקונסין, בגיל 92. היא שרדה בעזרת ילדיה הבוגרים.