google/wiki40b huggingface dataset:
ישיבת מאור עיניים

ישיבת מאור עיניים היא ישיבה גדולה של חסידות רחמסטריווקה. הישיבה נוסדה על ידי אדמו"רי בית צ'רנוביל להקים זכר לשושלת. בישיבה לומדים כ-350 בחורים. ראש הישיבה כיום הוא הרב חיים דוד רוטנברג.

היסטוריה

כתוצאה מההשכלה, פרעות פטליורה, והשואה הוכחדה  שושלת צ'רנוביל באירופה. בישראל היו עוד מלפני המלחמה את אדמו"רי רחמסטריווקה אך אלו לא פתחו חצר סביבם. אדמו"רי צ'רנוביל בישראל רצו להקים זכר לשושלת העתיקה, וביוזמת רבי יוחנן מרחמסטריווקא קמה בירושלים ישיבה, בשם "מאור עיניים",על  שמו, של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל. בנשיאות הישיבה הועמדו כל האדמו"רים לבית צ'רנוביל.

ייסוד הישיבה

הישיבה נוסדה בשנת תשכ"ג (1963) ברחוב שפת אמת 6 בשכונת מחנה יהודה, בבית המדרש של חסידות רחמסטריווקא שהיה סמוך לביתו של  רבי יוחנן מרחמסטריווקה. חדרי אוכל ולינה נשכרו בבניינים סמוכים. בי"א בחשוון תשל"ו (16 באוקטובר 1975) חנכה הישיבה בניין חדש ברחוב דוד ילין 34 באותה שכונה. בשנת התשס"א עברה הישיבה לבנייני המוסדות החדשים ברחוב גבעת משה 10 בשכונת גוש 80, שם שוכנים גם בית הכנסת של החסידות וצמוד לכך גם ביתו של האדמו"ר. בישיבה גם כולל אברכים לבוגרי הישיבה.
האחראים על תפקוד הישיבה היו הרב זאב והרב מנחם נחום טברסקי, בני האדמו"ר רבי יוחנן. עם התרחבות החצר, התמנו מנהלים חדשים לכלל מוסדות החסידות ובהם הישיבה.
הישיבה מתבססת על בחורים שאינם חסידי רחמסטריווקא. גם כיום שהחסידות גדלה עדיין חלק גדול מהבחורים אינם משתייכים לחסידות ראחמיסטריווקא.

ישיבה קטנה

בשנת תשמ"ט (1989) נפתחה ישיבה קטנה ברחוב סורוצקין שבשכונת אונסדורף. לאחר מכן עברה לשכונת רמות. לאחר מעבר הישיבה הגדולה למשכנה הנוכחי, עברה הישיבה הקטנה לרחוב דוד ילין, על מקום הישיבה הגדולה. בישיבה לומדים כיום כ-130 בחורים.
עמדה (כתב עת ספרותי)

עמדה הוא כתב עת ספרותי, שייסדו עמוס אדלהייט, רן יגיל ואריק א. בשנת 1995, ובו מתפרסמים שירים, סיפורים ומאמרי ביקורת ספרותיים. עד תחילת 2015 ראו אור 32 גיליונות "עמדה".
חברי "עמדה" התגבשו מתוך חבורת "עכשיו 55", שכללה משוררים שפרסומם הראשון בחוברת מס' 55 של כתב העת עכשיו. עורכי עמדה מזוהה עם תפישה של סוציאליזם מתון, כשאדלהייט נחשב שמאלי יותר ויגיל רואה בעצמו איש מרכז. עם זאת, העורכים מעידים כי ב"עמדה" לא יופיעו מאמרים פוליטיים שאינם עוסקים בספרות. המאמרים הספרותיים שהתפרסמו ב"עמדה" התריסו למשל נגד כתיבה נשית מהסוג שהם מכנים "ספרות הדגדגן" ובגנות שירתם הפוליטית של יצחק לאור ואהרון שבתאי, אך גם נגד הפואטיקה של הו!, שאותה הם כינו "חרזנות". על אף עמדתם נגד עירוב פוליטיקה בשירה, לעורכי עמדה היה קשר מיוחד עם מטען, כתב העת הספרותי-הפוליטי הרדיקלי שערך מקסים גילן (גילן גם פרסם שירים ב"עמדה").
"עמדה" מקפיד על כתיבה טהרנית, מודרניסטית וכזו שאינה מפחדת מאליטיזם מסוים. אולי כדי להעיד על רצינות תכניו, העיתון מודפס בכריכה חומה ולקונית ללא צבע.
בדבר העורכים של עמדה 14, לכבוד עשר שנים לקיומו, הם מצהירים:
"בחלל היסטורי דיאלקטי וביקורתי ובזיקה עמוקה למודרניזם העילי בכלל ולמודרניזם העברי בפרט... משייטת ספינת 'עמדה' מאז 1995, תוך ניגוד חריף לציניות הכוחנית, הגסה והמלאה בעצמה, האופיינית לרובם המוחלט של אנשי הספרות משנות התשעים ועד ימינו. סופרים בחצי–גרוש שכרתו ברית במשקל נוצה עם חברים, עורכים, עיתונאים לכאורה, לעיתים אף בחסות אקדמית מפוקפקת בגיבוי מסעות יחסי ציבור עתירי ממון וקשרים אישיים, במאמץ בלתי מתפשר להוליד ספרות ללא עבר, ללא ממדים רוחניים, ספרות 'הכאילו' הגודשת בצווחות את אוזני הקוראים/ות. 

ספינת 'עמדה' דנה את עצמה מראש, אם כן, לבדידות מסוימת גאה ואמיצה בלב אופל מתגבר, נאמנה כתמיד לקוראי הספרות העברית שלא נואשו עדיין מלמצוא עומקים של ממש, עולם ולשון, מקוריות וחידוש, ביצירות הספרות הנכתבות בעברית כאן ועכשיו."
עם כותבי "עמדה" נמנים: אריק א., יוסי גרנובסקי, חן ישראל קלינמן, מקסים גילן, יהונדב פרלמן, עמוס אדלהייט, אלי אשד, נורית כהנא, עודד פלד, יחזקאל רחמים וגליה אבן-חן. המימון לכתב העת מגיע ממשרד החינוך, מפעל הפיס, תורמים פרטיים ומכירות.
מריה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג

ביוגרפיה

מריה נולדה ב-2 באוגוסט 1854 באייזנברג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ולאגנס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט ופרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה.
ב-9 באפריל 1873 התחתנה מריה עם אלברכט, נסיך פרוסיה, נכדו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בשנת 1884 מת וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג ללא ילדים, וכיוון שיורשו היה ארנסט אוגוסט השני, נסיך הנובר שלא היה מקובל על וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מונה אלברכט לעוצר הדוכסות. ב-8 באוקטובר 1898 מתה מריה בקמנץ, ובהלווייתה השתתפו גם וילהלם השני, קיסר גרמניה ואוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
משחקי הפיג'מה

תקציר העלילה

סיד סורוקין (ג'ון רייט) מגיע ליום עבודה ראשון כמפקח ראשי בבית החרושת לפיג'מות "שינה ערבה" (Sleeptite). המפקח היינס משגיח על הפועלות וממונה על תפוקתן. הן עובדות בזריזות וביעילות ושרות על התחרות שלהן עם השעון ("Racing With the Clock").
כאשר סיד מזרז את אחד הפועלים בתנועה קלה הפועל מתלונן עליו וטוען שהכה אותו. למקום מגיעה במהירות קתרין ויליאמס המכונה "בייב" (דוריס דיי), האחראית על וועדת התלונות. חברותיה רואות שהיא מתאהבת בסיד אך היא מכחישה זאת בשיר "איני מאוהבת כלל" ( "I'm Not At All In Love").
סיד מתאהב בבייב אך היא לא מתלהבת היות שהיא נמצאת במחנה אחד עם הפועלים המבקשים להעלות את שכרם ב-7.5 סנטים לשעה אך מנהל בית החרושת, מירון האסלר (ראלף דאן) מסרב.
מזכירתו של מאסלר היא גלאדיס (קרול האני) שהמשגיח היינס מאוהב בה בטירוף ומוכן לפגוע בכל מי שיתעסק אתה. מייבל (רטה שו), מזכירתו של האסלר, משכנעת אותו להירגע בדואט שהם שרים "לא אהיה מעולם קנאי ("I'll Never Be Jealous Again").
העובדים יוצאים לגיבוש בפיקניק גדול שם מביע סיד את אהבתו לבייב וכולם שרים את שיר הפיקניק "פעם בשנה" ("Once-A-Year-Day").
סיד מנהל שיחה עם הרשמקול שלו בשיר "Hey There". הוא נפגש עם בייב ושניהם שרים את השיר "פעם היה איש" ("There Once Was a Man").
סכסוך העבודה על העלאת המשכורת מתגבר. העובדים מחליטים להאט את העבודה וכשמגיע סיד למקום גורמת בייב לקצר במכונה שלה וכל העבודה נפסקת. לסיד אין ברירה אלא לפטר מיד את בייב אהובתו.
העובדים שובתים ובזמן השביתה הם מתבדרים בהופעה של גלדיס עם שנים מחבריה בשיר "חום הקיטור" ("Steam Heat").
סיד המיואש מרגיש שהאסלר מסתיר משהוא בכספת שלו אך המפתח לכספת תלוי על צוארה של גלדיס. הוא מחליט להשיג את המפתח ומזמין את גלדיס לפי בחירה למועדון חשוך הנקרא "מחבוא הרננדו" ("Hernando's Hideaway"). גלדיס משתכרת ומוסרת לו את המפתח.
סיד ממהר למשרד ומגלה שההעלאה אושרה כבר לפני חודשים אך האסלר לא שילם ולקח אותה לכיסו. הוא מאיים על האסלר כי יודיע זאת לוועד המנהל והאסלר נכנע.
בינתיים מתאספים השובתים שרים את השיר "שבעה וחצי סנטים" ומחשבים כמה ירוויחו ומה יוכלו לקנות ברווח הזה בעוד חמש, עשר ועשרים שנים.
האסלר מגיע למקום עם סיד ומודיע על הסכמתו להעלאה. כולם שמחים וסיד מחבק את בייב. הסרט מסתיים בתצוגת פיג'מות על ידי גיבורי העלילה ובראשם סיד ובייב.
שטפן לוקס

חייו

לוקס נולד במלצקי (בסלובקית: Malacky) שבהונגריה (כיום סלובקיה) בקיץ 1888 להורים יהודים ממוצא צ'כי. אביו היה אינטלקטואל ונוטריון מכובד בעירו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בברטיסלאבה למד משפטים באוניברסיטת בודפשט, אך לא מצא סיפוק במקצוע זה. בווינה למד דרמה בשנת 1911, והתפרנס מקריירת משחק בתיאטרון עד שנקטעה ב-1914 – כאשר נקרא להלחם במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה שירת בחזית ואושפז פעמיים במצב קשה. הוא חלה בטיפוס הבהרות ונפגע משני כדורים – האחד בזרועו והשני בריאתו, שנותר בתוכו עד יום מותו. בשנת 1919, לאחר סיום המלחמה, עבר לברלין, שם ביים את סרטו היחיד.
ב-1922 נולד לו ולאשתו דורה בן, אלברט. באותן שנים עבד לוקס עבור מספר אולפנים ומוציאים לאור, עד שהחל בדרכו כעיתונאי עבור העיתון "די ולטבינה" ("במת העולם") של ברלין שעבר לשווייץ עם עליית היטלר לשלטון. הפרנסה ממקצוע העט הקשתה על המשפחה, אך לפני מותו תיאר לוקס את ארבע עשרה שנותיו עם אשתו כהרמוניות.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933 ברח לוקס עם משפחתו לצ'כוסלובקיה, הואיל והייתה לו אזרחות צ'כוסלובקית מאז סופחה אדמת מולדתו בהסכמים שלאחר מלחמת העולם הראשונה. הוא המשיך בפעילותו העיתונאית בשנים הבאות עד יום מותו.

תגובה להתאבדותו

מיד עם פינויו של לוקס לבית החולים חיפשה התקשורת מניע להתאבדותו. לדברי בכיר בחבר הלאומים נמצאו במזוודה שהשאיר מאחור מכתב למזכיר הראשי של חבר הלאומים, ז'וזף אבנול, ועוד חמישה מכתבים חתומים ממוענים לסר אנתוני אידן, למלך אדוארד השמיני (שוויתר על המלכות מאוחר יותר באותה שנה), לעיתון "מנצ'סטר גארדיאן" (לימים "הגארדיאן"), לעיתון "הטיימס של לונדון" ולעיתונאי פאול בושט מז'נבה, וכולם הועברו הלאה אל יעדיהם.
ראש הממשלה הבלגי הוסיף ואמר כי "למקרה ההתאבדות לא היה כל קשר לדיון שנערך בחבר הלאומים". בפרסומים הראשונים, אפוא, הוצגה התאבדותו של לוקס באופן לוקה. בגין חוסר הוודאות כינתה אותו התקשורת "פליט מופרע". בתקשורת הגרמנית אף תוארה התאבדותו כאקט של "אידיוט". חבר הלאומים פטר את התאבדותו של לוקס כשם שפטר את מכתבו. האבטחה במבנה הוגברה עקב הצלחתו של עיתונאי לשאת נשק טעון לתוך האולם, אך מעבר לכך לא נעשה דבר. בדיעבד נכשל לוקס, אם כי השקפתו על המשטר הנאצי הוכחה כמדויקת.
כחודש לאחר מותו נשאו חברי הקונגרס היהודי העולמי הראשון נאום באולם שבו התאבד לוקס. נחום גולדמן אמר באותה אספה: "יום אחד נבנה אנדרטאות לזכר שטפן לוקס בגרמניה".

אזכור בתרבות המודרנית

התאבדותו של שטפן לוקס מופיעה בתחילת הסרט הגרמני "אָמִן" (2002) בבימוי קוסטה גברס.
ריצ'רד וילבור

חייו

וילבר נולד בניו יורק ב-1 במרץ 1921, וגדל בצפון קלדוול, ניו ג'רזי. שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. למד לתואר שני באוניברסיטת הרווארד. ספר השירה הראשון שפרסם יצא לאור ב-1947. במהלך חייו פרסם ספרי שירה רבים שזכו להערכה. מלבד שירה עסק וילבור גם בתירגום. בין השאר תרגם קומדיות של מולייר ודרמות של ז'אן רסין. כמו כן פרסם מספר ספרי ילדים.
וילבור נבחר עמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1959. בשנת 1994 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות. בשנת 2012, זכה לתואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ייל.
קרביד

תכונות

בתנאי STP (לחץ וטמפרטורה סטנדרטיים), קרבידים מתכתיים מגיבים עם מים ויוצרים תחמוצות ומימות ולפעמים גז אצטילן, כך: 
CaC₂ + 2H₂O → C₂H₂ + Ca(OH)₂
מנורות קרביד הן מקור חשוב לתאורה תת-קרקעית ניידת במכרות ומערות. בעבר מנורות אלו היו מקור האור במגדלור, כאשר הוסיפו מים לסידן קרביד והבעירו את האצטילן שנוצר. 
תאורת גז שמבוססת על אצטילן שנוצר מקרביד שימשה בתים רבים לפני המצאת נורת הלהט.
אנרי נסטלה

קורות חיים

היינריך נסטלה נולד בפרנקפורט, גרמניה, שמיני מבין ארבעה עשר הילדים של יוהאן אולריך מתיאס נסטלה ואנה-מריה קתרינה אמן. הוא המשיך בדרכו של אביו, על פי המסורת, ונעשה זגג בעיר.
לפני גיל עשרים, סיים תקופה של ארבע שנות חונכות תחת בעל בית המרקחת J.E.‎ שטיין, ושלוש שנים לאחר מכן (1839) קיבל הרשאה רשמית לערוך ניסויים כימיים, לרשום מרשמי תרופות ולמכור תרופות. באותה תקופה, שינה את שמו לאנרי נסטלה, עם המעבר לווה, עיר בקנטון וו דובר צרפתית בשווייץ.
בשנת 1843, השתלב באחת התעשיות המפותחות באזור, ייצור שמן קנולה. הוא השתלב גם בתעשיית ייצור השמן מאגוזים, שבו השתמשו בהפעלת מנורות שמן, ובייצור ליקר, רום, אבסינת וחומץ. הוא גם החל לייצר ולמכור לימונדה ומים מינרליים מוגזים, אך במהלך המשבר של 1845-1847 הוא הפסיק לייצר ולשווק את המים. ב-1857, הוא החל לעסוק בתאורה באמצעות גז ובדישון.
ב-23 במאי 1860, אנרי נסטלה התחתן עם אנה קלמנטיין תרזה אמט.
ניחוחי חציר

ניחוחי חציר הייתה סדרת מופעים מוזיקליים של בני ההתיישבות העובדת (בעיקר קיבוצים) שהפיקה רשות השידור בשנות השבעים. המופעים התבססו על מספר עקרונות. בהם, מוזיקה מקורית של יוצרים מן ההתיישבות העובדת, ביצוע כל שלבי ההפקה הבימתית על ידי כוחות מקומיים ואי-תחרותיות (זאת בניגוד לאופנת הפסטיבלים ששלטה במופעי זמר כגון: פסטיבל הזמר והפזמון, פסטיבל הזמר החסידי, פסטיבל הזמר המזרחי ופסטיבל שירי הילדים שהיו כולם תחרותיים). המופע שודר בטלוויזיה הישראלית בשנים 1971–1974. מפיקי התוכנית היו יואל רקם, אברהם זיגמן ועודד פנחסי ובין משתתפיה הבולטים היו נחום היימן, להקת הגבעטרון, דודו זכאי, עדי מאירי, מירי פליקס ודורית ראובני לצד חבורות זמר והרכבים כשלישיית שריד, שלישיית המעפיל, חמישיית גלבוע, בנות חוה ועוד. חלק ניכר מכותבי השירים ביו בני קיבוצים או מקורבים להתיישבות העובדת, בהם יוסף שריג, ע. הלל, מירה מאיר, נתן יונתן, אורי אסף, יצחק קינן, אברהם זיגמן, נמרוד טנא, צביקה כספי, צבי שרף, יוסף הדר ועוד. כן הולחנו שירי משוררים בני ההתיישבות כגון פניה ברגשטיין ורחל המשוררת.

היסטוריה

ראשיתם של המופעים בתוכנית הרדיו "ירוק-ירוק" ששודרה החל מ-1960 בקול ישראל. איש הרדיו, מאיר הרניק, שהיה ממונה על המוזיקה הקלה והעממית, ביקש ליצור תוכנית של מוזיקת עם עברית אותנטית ("קאנטרי ישראלי"), לשם כך פנה להתיישבות העובדת, על מנת למצוא כשרונות מוזיקליים בדגש על מוזיקה קלה (זאת בניגוד ליוזמות של מוזיקה קלאסית כתזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית או מקהלת האיחוד). במסגרת זו עודד הרניק הקמת הרכבים קיבוציים (למשל שלישיית שריד, שלישיית המעפיל, חמישיית גלבוע וגולת הכותרת - להקת הגבעטרון), הקליט אותם ושידר אותם בתוכניתו, שהכתה גלים ועודדה יצירה דומה. בהמשך נטל את ההובלה יואל רקם ולאחריו אברהם זיגמן ועודד פנחסי.
מראשיתה של "ירוק-ירוק", הורכבו על סמך תוכנית הרדיו מופעי "ניחוחי חציר" כמופע בימתי עם תוכנית שנתית קבועה, שנדדה בימי הקיץ בין הקיבוצים והקלטה חגיגית שלה שודרה ברדיו סמוך לחג השבועות או הסוכות. בשבועות 1971 הוקלט לראשונה המופע מעל בימת בנייני האומה בירושלים ובסוכות אותה שנה שודר בטלוויזיה הישראלית הסרט "ניחוחי חציר 1971" (בהפקה ובימוי של שלמה גנון ובניהולו המוזיקלי עודד פנחסי) שהורכב מקליפים (סרטונים) בהם נראו הזמרים בהווי הקיבוץ ובפרט חברי הרכב "דרך הגב" (דודו זכאי, אמיר גינת ומיכה אדיר) ברחובות ירושלים. בתוכנית זו נכללו בין היתר השירים "בולבול, למה ככה?" של ע. הלל, "ים השיבולים" ו"פגישה, חצי פגישה". ב-1972 התארח המופע בתיאטרון ירושלים מיד לאחר חנוכתו, בתוכנית הצדעה לירושלים לכבוד חמש שנים לאיחוד ירושלים. במרכזה של תוכנית זו הופיעה להקת הגבעטרון בשירו של יוסף שריג "אור וירושלים". ב-1974 הגיע המופע להיכל התרבות בתל אביב, אך התקבל בביקורות קטלניות בעיתונות התקופה. ככל הנראה כישלון המופע, יחד עם הקושי להתאושש מטראומת מלחמת יום כיפור, בה נהרג יוסף שריג, אחד מעמודי התווך של החינוך המוזיקלי בקיבוצים, הובילו להפסקת מסורת המופעים.
ב-1983 היה ניסיון של יואל רקם לשחזר את התוכנית, לקראת חג השבועות.
פטרישיה קייזר

ביוגרפיה

קייזר נולדה באוסטריה עילית ומילדותה עסקה בספורט.
היא נבחרה למיס אוסטריה לשנת 2000 בהיותה בת חמש עשרה, בכך נהייתה למיס אוסטריה הצעירה ביותר בהיסטוריה, היא ייצגה את אוסטריה במיס עולם באותה שנה.
לאחר מכן החלה לעסוק בדוגמנות ודיגמנה למספר חברות אופנה.
בשנת 2004 זכתה באליפות אוסטריה בהטלת כידון.
ב-2009 הייתה חברה במשלחת האוסטרית ל-"European Cup Combined Events", תחרות אירופאית לאטלטיקה קלה.
בשנת 2005 השתתפה בעונה הראשונה של הגרסה האוסטרית של רוקדים עם כוכבים והודחה רביעית.
ב-2011 השתתפה בקדם האירוויזיון האוסטרי עם הדואט "There Will Never Be Another You" ביחד עם הזמר לאו אברר, הם עלו לגמר ובמר דורגו במקום ה-9.
כשחקנית היא הופיעה ב-2009 בפרק של סדרת המשטרה "SOKO Donau" וב-2012 בפרק של הסדרה "Tom Turbo".
אסטורית

היסטוריה

השפה האסטורית התפתחה, כשאר השפות הרומאניות, מהלטינית הוולגרית, הצורה המדוברת של לטינית שהופצה ברחבי האימפריה הרומית באמצעות חיילים, סוחרים, אנשי מנהל ומתיישבים אחרים. המסמך הכתוב המוקדם ביותר הידוע כיום בשפה האסטורית, הוא Fueru d'Avilés, כתב הענקת זכויות לעיר אבילס מטעם המלך אלפונסו הרביעי, בשנת 1085. קדם לו "מסמך הגבינות" Nodicia de Kesos, מסמך מסוף המאה העשירית המתאר את מלאי הגבינות במנזר ליד העיר לאון, אולם הוא משויך לשפה הלאונית הקרובה, ולא לאסטורית.
במאה ה-14 החלה לחדור לאזור אסטוריאס ולאון הספרדית הקסטיליאנית, בעקבות התחזקות ממלכת קסטיליה והתגבשות שפה זו כשפת הממלכה של ספרד. אנשי מנהל מטעם הממלכה והכנסייה הפיצו שפה זו והיא הפכה בהדרגה לשפה הכתובה השימושית, כאשר במקביל נדחקו השפות האזוריות, והאסטורית בכללן, לשולי החיים החברתיים. 
אף על פי כן התפתחה ספרות אסטורית החל מהמאה ה-17, שכללה מחזות, שירה מקורית ותרגומים משפות אחרות. במאה ה-19 נמשכה הפריחה הספרותית, והחלו להיכתב ספרי דקדוק ותחביר של השפה. בראשית המאה העשרים יזמה קבוצת משוררים אסטוריים הקמת אקדמיה אסטורית לספרות ואמנות, אך לא הצליחו להפעילה לאורך זמן.
בתקופת שלטון פרנקו הצטמצם השימוש באסטורית לאזורים כפריים ולפולקלור מקומי, והשפה נקשרה בדימוי לאנשים חסרי השכלה. השימוש בה אמנם לא נאסר, אך נחשב נחות בהשוואה לספרדית. לאחר נפילת משטר הדיקטטורה חלה התעוררות של אנשי ספרות ובלשנות לחידוש היצירה הספרותית האסטורית, וב-1980 נוסדה האקדמיה לשפה האסטורית (Academia de la Llingua Asturiana), המופקדת מטעם הממשלה האסטורית על לימוד השפה, שמירתה וקידום השימוש בה.

מצב השפה כיום

האסטורית אינה שפה רשמית בספרד, אך יש לה מעמד מיוחד בקהילה האוטונומית של אסטוריאס. החוק לשימוש וקידום השפה האסטורית, משנת 1998, מחייב לאפשר לכל ילד בגילאים 6 עד 16 ללמוד את השפה במערכת החינוך. בשנת הלימודים 2004–2005 למדו את השפה בבתי ספר יסודיים כ-22,000 תלמידים. בבתי הספר העל-יסודיים נלמדת האסטורית כשפה זרה העומדת לבחירה מול צרפתית או גרמנית, ועקב כך מספר הלומדים אותה נמוך יותר.
מאז שנות השמונים של המאה העשרים נהנית האסטורית מפריחה תרבותית, מופיעים בה ספרים רבים, כולל סיפורת, שירה וכתיבה ביקורתית, וכן לא מעט יצירה מוזיקלית ותיאטרון. מספר שבועוני חדשות יוצאים לאור, אך אין עיתון יומי מודפס. לעומת זאת, יש מספר אתרי חדשות באינטרנט, וכן פורטלים, מנועי חיפוש ובלוגים באסטורית. אתרים רשמיים של ממשלת אסטוריאס ושל עיריות הם דו-לשוניים וכתובים באסטורית לצד הספרדית. שלטי כבישים ורחובות באסטוריאס כתובים אף הם בשתי השפות, וכמוהם לא מעט שלטים מסחריים, תפריטים במסעדות וכיוצא בזה.

תפוצה, ניבים ושפות קרובות

האסטורית נמנית עם קבוצת השפות האסטור-לאוניות, הכוללת גם את השפה הלאונית והמירנדזית, וכן הניב הקנטברי והניב האקסטרמדורי, אשר בלשנים חלוקים בדעתם בדבר מעמדם כשפות נפרדות. יש בלשנים המתייחסים לכל הקבוצה כאל ניבים שונים של שפה אחת. קיים גם ניב גליסי-אסטורי המדובר באזור הגבול בין אסטוריאס וגליסיה, ואשר נחשב לניב-מעבר בין האסטורית לגליסית.
על פי הערכות שונות, כ-550,000 איש מדברים אסטורית, מתוכם כ-100,000 דוברים אותה כשפת אם. לשם השוואה, בלאונית מדברים כ-55,000 ובמירנדזית כ-15,000. קיימים שלושה ניבים עיקריים של אסטורית - מזרחי, מרכזי ומערבי. הניב המערבי קרוב ביותר לשפה הלאונית, ומאחר שהאקדמיה ללשון האסטורית הנהיגה סטנדרטיזציה של כתיב ודקדוק אסטורי על בסיס הניב המרכזי, יש כיום תנועה המבקשת למסד את הניב המערבי כסטנדרט של השפה הלאונית, בנפרד מהאסטורית.
סן-ג'ון פרס

ביוגרפיה

סן-ג'ון פרס נולד כאלקסי לז'ה באיים האנטילים, במקום הנקרא Pointe-à-Pitre, בגוואדלופ. משפחתו של לז'ה הגיעה לאיים מבורגונדיה, צרפת, רכשה אי קטן בשם Saint-Leger-les-Feuilles שבו גדל לז'ה כשהמשפחה מחלקת את זמנה בין שני מטעיה, אחד של קפה ואחד של קנה סוכר. בגיל 11 נשלח הנער הצעיר להשלמת השכלתו בצרפת. שנה לאחר מכן עברה גם משפחתו לצרפת והתיישבה בפו (Pau) שבגסקוני. בשנת 1904 סיים את הבגרות בהצטיינות.
לז'ה למד בבורדו משפטים וסיים בית ספר גבוה למסחר. הוא פגש בחוגים ספרותיים את פול קלודל ואת אודילון רדון. הוא תרגם את הספר "רובינזון קרוזו" ואת פינדארוס (משורר יווני קדום). אחרי מות אביו נאלץ להפסיק את לימודיו בגלל התדרדרות מצבה הכלכלי של משפחתו. בשנת 1910 סיים את לימודיו, ובאותה שנה פרסם את "תשבחות". מעט לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד במשרד החוץ הצרפתי במחלקה המדינית כלכלית. לאחר שלוש שנים נשלח לסין, שם שהה חמש שנים. הוא כיהן כקונסול בשנחאי וכמזכיר בבייג'ינג. בתקופה זאת הִרבה לתייר ברחבי אסיה, אוסטרליה וגינאה החדשה. הוא סייר ברחבי סין, לרבות טיולים במדבר גובי ושיט רפסודות לאורך חופי סין.
בשנת 1921 נשלח לוושינגטון כנציג צרפת בוועידה לפירוק נשק וכמומחה למזרח הרחוק. בשנת 1924 עבר להנהלת מחלקת אסיה במשרד החוץ הצרפתי, ובשנת 1925, כאשר אריסטיד בריאן (Aristide Briand) התמנה לתפקיד שר החוץ, מונה לז'ה למנהל כללי של משרד החוץ והיה ליד ימינו של השר.
בהיותו בפריז התערה בחוגים הספרותיים בהם פגש את אנדרה ז'יד ואת פול ואלרי, ובחוגים מוזיקליים בהם פגש את איגור סטרווינסקי ואת נדיה בולנג'ר (Nadia Boulanger). משנת 1939 ועד נפילת צרפת היה המזכיר הכללי של משרד החוץ הצרפתי. לז'ה, שהיה לצנינים בעיני הימין הצרפתי בועידת מינכן, התנגד לשווא לוויתור על צ'כוסלובקיה) ופוטר על ידי ממשלת פטן לאחר שסירב לקבל מינוי מטעמה כשגרירהּ בארצות הברית. ממשלת פטן גם החרימה את רכושו וביטלה את אזרחותו. רבים מכתבי היד שלו הושמדו על ידי הגסטאפו.
לז'ה עבר לארצות הברית, שם עבד בספריית הקונגרס. לאחר שחרור צרפת הוחזרו לו כל זכויותיו. הוא נשאר בארצות הברית עד שבשנת 1957 הוצעה לו וילה בפרובנס ומאז חילק את זמנו בין ארצות הברית ובין צרפת. בשנת 1958 נשא אמריקאית עשירה בשם דורותי מילבורן ראסל.
הוא נפטר בשנת 1975 בווילה שלו בפרובנס ונקבר ב-Giens.
אפריין סאנצ'ס

קריירה

אפריין סאנצ'ס החל את הקריריה בקבוצת מיונאריוס ב-1943. אז עוד עדיין לא הייתה ליגה מקצוענית והיה משחק בליגה החובבנית של מחוז אטלאנטיקו. כשהיה מגיע לאימונים של מיונאריוס, היה בעיקר עוזר להחזיר את הכדורים. "כאשר השוערים היו יוצאים החוצה לנוח, הייתי מנצל את הצ'אנס כדי להיכנס לשער וכל השחקנים הגדולים של אותה תקופה, בעטו לכיווני", אמר סאצ'ס.
הוא קיבל זימון להגיע לאונסה קלדס בשנה שאחרי, אבל דווקא לאחר שהראה יכולת טובה, נפצע ב-1945 בצורה קשה, הושבת ל-8 חודשים ואף חשב לפרוש מכדורגל. לבסוף חזר ב-1946 ושיחק בקבוצת לה פורטונה ומשם זומן לנבחרת קולומביה שהתכוננה למשחקים המרכז-אמריקאים והקריביים. כעבור שנה, ב-1947, זומן לאליפות דרום אמריקה באקוודור ובזכות יכולותיו הטובות, הוחתם על ידי הקבוצה הארגנטינאית, סן לורנסו והיה לשחקן הקולומביאני השני בסך הכל שעוזב את המדינה אחרי רוברטו מלנדס. את הבכורה ככדורגלן בליגה מקצוענית ערך ב-25 באפריל 1948 במדי סן לורנסו מול חימנסיה לה פלאטה. 
לאחר הקמת הליגה המקצוענית בקולומביה, חזר סאנצ'ס לקולומביה והצטרף לאמריקה קאלי, שם ערך את הבכורה שלו ב-25 בספטמבר 1949. בשנים שאחרי הוא שיחק בדפורטיבו קאלי, ג'וניור ברנקייה ואינדפנדיינטה סנטה פה, וכן באינדפנדיינטה מדיין במדיה היה שותף לזכייתה באליפויות בשנים 1955 ו-1957. באותה שנה זומן גם לאליפות דרום אמריקה שנערכה בלימה וכן שיחק במוקדמות המונדיאל שנערך ב-1958 בשוודיה. ב-1958 שוב עזב את קולומביה והצטרף לאטלס מהליגה המקסיקנית, שם שיחק שנתיים. 
סאנצ'ס חזר ב-1960 לאינדפנדיינטה מדיין ושנה מאוחר יותר זומן על ידי אדולפו פדרנרה, מאמן הנבחרת דאז, לשחק במוקדמות מונדיאל 1962 מול פרו. הקולומביאנים ניצחו במפגש הכפול והעפילו לראשונה בתולדותיהם לגביע העולמי שנערך בצ'ילה, שם פגשו את אורוגוואי והפסידו 1–2, סיימו בתיקו 4-4 מול אחת הפייבוריטיות לזכייה, נבחרת ברית המועצות אך לבסוף הובסו מול יוגוסלביה 5-0 והודחו.
בעקבות פציעה בברך בשנת 1963 פרש סאנצ'ס ממשחק פעיל ועבר לאימון אינדפנדיינטה מדיין עד לסוף השנה. בינואר 1964 מונה למאמן הנבחרת עד גיל 20 בצוותא עם אנטוניו חוליו דה לה הוז, שם השיגו את המקום השני בסודאמריקנו. מיד אחר כך, מונה כמאמן-שחקן של קבוצת מיונאריוס והוליך אותה לזכייה באליפות קולומביה ב-1964, שהייתה גם האליפות הרביעית ברציפות של המועדון, דבר שלא חזר על עצמו עד כה באף קבוצה. באותה שנה פרש סופית ממשחק פעיל. סאנצ'ס מונה שוב למאמן הנבחרת הצעירה ב-1974 ושנה אחר כך קיבל לידיו את אימון הנבחרת הבוגורת, שסיימה כסגנית בטורניר קופה אמריקה 1975.
סאנצ'ס אימן גם את דפורטס קינדיו ואסטודיאנטס מרידה, לפני שפרש מאימון בשנת 1987 כשאימן את ג'וניור ברנקייה.
ארץ הפנטזיה

ארץ הפנטזיה (באנגלית: Fantasyland) היא אחת ה"ארצות" או ה"אזורים" שבפארקי השעשועים כדוגמת ממלכת הקסם או דיסנילנד של חברת וולט דיסני ברחבי העולם. בכל ארץ פנטזיה ישנה טירה וכן מספר מתקנים המבוססים על סרטי אולפני וולט דיסני. בעת פתיחת ארץ הפנטזיה בדיסנילנד ציין וולט דיסני: "ארץ הפנטזיה נועדה לכל מי שצעיר ברוחו, ומאמין שאם יביע משאלה על כוכב נופל, חלומו יתגשם".

דיסנילנד

בארץ הפנטזיה המקורית בדיסנילנד הייתה כיכר מרכזית במרכזה עמדה קרוסלת המלך ארתור, ולפניה חרב תקועה בסלע (מסיפורי המלך ארתור - מספר פעמים ביום הקוסם מרלין עוזר לילד להוציא את החרב מהסלע, אחרי שמספר מבוגרים שמנסים לא מצליחים).
בשנת 1983 בוצע שיפוץ נרחב בארץ הפנטזיה, וחזית הבניינים שונתה מחזית של אוהלים בינימיים לבניינים המתאימים לתמות של המתקנים שבתוכם.
הכניסה המרכזית לארץ הפנטזיה היא דרך טירת היפהפייה הנרדמת - בה היה מתקן שהמבקרים הלכו דרכו. המתקן, שנפתח בשנת 1957 נסגר בשנת 2001 בעקבות אירועי ה-11 בספטמבר מנימוקי בטיחות.

ממלכת הקסם

בארץ הפנטזיה בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה ישנם עשרה מתקנים, וכן אזורים בהם ניתנת למבקרים הזדמנות לפגוש את דמויות ההנפשה של דיסני (שחקנים מחופשים) - המערה של אריאל, בה ניתן לפגוש את בת הים מהסרט "בת הים הקטנה", וכן גן הפיות בו ניתן לפגוש את "היפה" מהסרט היפה והחיה".

דיסנילנד טוקיו

בארץ הפנטזיה שבדיסנילנד בטוקיו ישנם שלושה מתקנים מקוריים מסוג מתקן אפל: "סיור המסתורין של טירת סינדרלה" המציג את הדמויות הרעות מסרטי וולט דיסני, את המופע של מיקי מאוס, וכן את ציד הדבש של פו.

דיסנילנד פריז

ארץ הפנטזיה הרביעית שנפתחה הייתה בדיסנילנד שבפריז. הארץ כללה את כל האטרקציות הרגילות, וכן מופע בימתי של סיפור שלגיה.
קווינטוס טרנטיוס קולאו

קווינטוס טרנטיוס קוּלֶאוֹ (Quintus Terentius Culleo) היה מגיסטראט רומאי, בן למשפחה פלבאית, שעיקר פעילותו בעשורים הראשונים של המאה ה-2 לפנה"ס.
קולאו לחם במלחמה הפונית השנייה (218-201 לפנה"ס) ובמהלכה נפל בשבי הקרתגים. נסיבות האירוע אינן ידועות, והוא השתחרר משביו רק בסיומה של המלחמה, כחלק מתנאי השלום שכפה סקיפיו אפריקנוס על הקרתגים המנוצחים. את הוקרתו למצילו הביע קולאו בדרך מיוחדת. הוא צעד בטריומפוס של סקיפיו אחר מרכבתו כשלראשו פּילֶאוּס – "מצנפת החירות", אותו כובע לֶבֶד מחודד שחבשו עבדים משוחררים ביום בו הוענקה להם חירותם. קולאו הוסיף לחלוק כבוד רב לסקיפיו לא רק בחייו אלא גם אחרי מותו. בהלווייתו הלך לפני המיטה חבוש אותו פילאוס, וליד קברו בפּוֹרְטָה קָאפֶּנָה חילק למלווים האבלים מוּלְסוּם, יין מומתק בדבש.
ב-195 לפנה"ס היה קולאו אחד משלושה לגאטים (שליחים דיפלומטיים) שיצאו בשליחות הסנאט אל קרתגו. משימתם הייתה לבדוק אם נכונות טענות יריביו הפוליטיים של חניבעל, כי רקם קשר עם המלך אנטיוכוס לצאת במלחמה נוספת נגד רומא.
ב-187 לפנה"ס נבחר קולאו לפראיטור פרגרינוס (praetor peregrinus), המגיסטראט שפיקח על ענייני המשפט שבין אזרחים רומיים לשאר תושבי איטליה שהיו בעלי ברית לרומא. באותה שנה בחר הסנאט בקולאו לחקור האשמות לשחיתות שהעלו יריביהם הפוליטיים של הסקיפיונים, ובראשם קאטו הזקן, נגד סקיפיו אפריקנוס ונגד אחיו לוקיוס קורנליוס.
ב-185 לפנה"ס הציג קולאו את מועמדותו לקונסולאט, אך נכשל.
ב-171 לפנה"ס שוב יצא קולאו בשליחות דיפלומטית לאפריקה. הוא נשלח עם שני לגאטים נוספים אל מסיניסה ואל קרתגו, כדי לגייס פרשים נומידים ופילים לניהול המלחמה נגד פרסאוס, מלך מוקדון.

לקריאה נוספת

Cook, S.A. and others (editors). The Cambridge Ancient History, vol. viii: Rome and the Mediterranean, 218-133 B.C. Cambridge, Cambridge University Press, 1954. pp. 368-373.