פסק דין לואיזידו נגד טורקיה

פסק דין לואיזידו נגד טורקיה (באנגלית: Loizidou v Turkey) הוא פסק דין של בית הדין האירופי לזכויות אדם משנת 1996.  בית הדין דן במצב שבו הפרות זכויות אדם נעשו על ידי גורם שאינו מדינתי (צפון קפריסין), אשר נתמך על ידי מדינה (טורקיה). בית המשפט קבע כי טורקיה אחראית לפגיעה בזכות הקניין של העותרת. בפסק הדין יש קביעות חשובות לגבי התחולה האקסטריטוריאלית של האמנה האירופית בדבר זכויות אדם ובהכרה במדינה על פי המשפט הבין לאומי.

רקע כללי

קפריסין היא מדינה בים התיכון. אוכלוסיית המדינה היא בחלקה נוצרית ממוצא יווני, ובחלקה מוסלמית ממוצא טורקי. ב-1974 התרחש במדינה נסיון הפיכה צבאית שביצעו קפריסאים יוונים בעידודו של השלטון היווני. בעקבות זאת טורקיה פלשה לחלקו הצפוני של האי. במהלך המלחמה שהתחוללה, רוב הקפריסאים ממוצא יווני שחיו בחלקו הצפוני של האי נמלטו לחלקו הדרומי של האי וקפריסאים ממוצא טורקי שחיו בחלקו הדרומי נמלטו לחלקו הצפוני. מאז 1974 טורקיה שולטת בצפון האי. בשנת 1983 הכריזה האוכלוסייה הקפריסאית-טורקית שצפון האי על הקמת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. למעט טורקיה, הקהילה הבין לאומית אינה מכירה במדינה זו, והרפובליקה של קפריסין נחשבת המדינה הריבונית היחידה בכל שטח האי.  
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1983 בעקבות ההכרזה על עצמאות קובעת שקיומה של המדינה אינו חוקי וקוראת למדינות העולם לא להכיר בה בישות האמורה כמדינה, אלא להכיר בשלמותה של הרפובליקה של קפריסין.

עובדות המקרה

כיום, קפריסאים יוונים רבים דורשים את נכסיהם שבחלקו הצפוני של האי.
העותרת היא אזרחית קפריסאית ממוצא יווני בשם טיטינה לואיזיאדו Titina Loizidou שעקרה בשנת 1972 לחלקו הדרומי של האי. לטענתה בבעלותה תשעה נכסים באזור הנמצאים בחלקו הצפוני של האי. באחד הנכסים היא התחילה לבנות בית למשפחתה. מאזפלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 נמנע מלואיזידו הגישה לנכסיה שבצפון האי. בשנת 1989 השתתפה לואיזיאדו בצעדה של ארגון נשים  (Women walk home movement) במטרה לממש את זכותם של הפליטים הקפריסאים היוונים לחזור לביתם בצפון האי. מאחר שהצעדה חצתה את הגבול, העותרת נעצרה על ידי המשטרה הצפון קפריסאית.
חוקת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מ-1985 הלאימה את הקרקעות שננטשו במהלך המלחמה.

טענות העותרת באופן כללי

העותרת גב' לואיזיאדו וממשלת רפובליקת קפריסין (היוונית) טוענים שמאז הכיבוש הטורקי של צפון קפריסין כל בקשה של העותרת לגישה לרכושה נדחתה, כתוצאה מכך איבדה כל שליטה על נכסיה מה שמהווה הפרעה מתמשכת ובלתי חוקית למימוש זכות הקניין, המעוגנות בסעיף 1 לפרוטוקול הנלווה לאמנה האירופית לזכויות אדם. כמו כן, העותרת טוענת שנפגעה הזכות לפרטיות הבית המוגנת בסעיף 8 לאמנה האירופית לזכויות אדם . העותרת רואה בטורקיה כאחראית הבלעדית על ההפרות ואליה לשאת באחריות.

טענות העותרת

העותרת והממשל של קפריסין היוונית, טוענים בניגוד לפירוש הוועדה שהתלונה אינה מוגבלת לגישה לקניין אלא רחבה יותר, מאחר שיש הכחשה מתמשכת לבעלותה על השטח, כמו גם לבקשתה, העותרת איבדה על שליטה אפקטיבית על השטח ובכך נמנע ממנה היכולת לפתח את השטח, למכור, להשכיר, להוריש וליהנות מהשטח באופן כללי. סיטואציה זו יכולה להתפרש כהפקעת השטח דה פקטו. בנוסף, העותרת טוענת שהניסיונות להפקעה פורמלית של הממשל המקומי מה שלא עולה בקנה אחד עם המשפט הבינלאומי, מאחר שהשטח כבוש.

התנגדות הטורקים

הממשל הטורקי טוען שקייס נוגע רק לגישה לשטח, ואין זה קשור להנאה מהשטח ולא כלול בזכות לחופש התנועה. הטורקים ממשיכים וטוענים שאם לעותרת תהייה גישה חופשית לשטח מבלי להתייחס למצב הפוליטי, דה פקטו שקיים באי, הדבר יערער את  השיחות בין הקהילות, אשר הם הדרך ההולמת היחידה לפתור את בעיה זו.

פגיעה בזכות לכבוד הבית

לפי ART 8-1: "לכל אדם יש הזכות לכבוד ... הבית שלו".

טענות העותרת

העותרת טוענת שינה הפרה של הזכות לכבוד הבית, מאחר שהעיר, ניקוסיה, היא בית ילדותה ושם במשך שני דורות המשפחה שלה בנתה עסקים, היא הודתה שעברה לגור בעיר אחרת לאחר נישואיה אך בנתה באחד השטחים בית שבו רצתה לשכן את משפחתה ומאז הפלישה הטורקית המשך הבניה נימנע מימנה והאירועים שנלוו לפלישה מנעו מימנה לשוב ולגור בעיר מולדתה.

החלטות בית המשפט

בית המשפט מפרש את הטענה, ולא רואה בשטח המדובר כבבית של העותרת. הוא מסביר ואומר שזהו ניסיון להרכיב את המשמעות של המילה בית שמצוינת ב art 8, מאחר שהעותרת רק תכננה לבנות שם בית למשפחתה אך בפועל לא גרה שם עם משפחתה. בנוסף מציין בית המשפט שאין לקרוא לשטח של מדינה שאדם גדל בו ושיש שם שורשים של המשפחה בית אם אדם לא גר שם יותר. ולכן בית המשפט פוסק שאין הפרה של art 8.