google/wiki40b huggingface dataset:
ניתוח אלקטיבי

ניתוח אלקטיבי הוא כל ניתוח שאינו דחוף. ניתוח לתיקון קטרקט הוא דוגמה בולטת לכך.
בניתוח אלקטיבי יש חשיבות להערכת התועלת שבניתוח, למשל: האם מדובר בניתוח למטרות קוסמטיות בלבד, האם ישנם כאבים, האם הניתוח המוצע קטן או גדול, האם מצב החולה מצדיק ניתוח (מבחינת מחלות רקע, שימוש בתרופות מסוימות ועוד). לאחר שבוחנים מהו הסיכון הניתוחי של החולה, יש לבחון האם ניתן לשנות, להוריד או להעלים את הסיכון, דהיינו - האם ניתן לשפר את מצב החולה על ידי הניתוח.

הערכה קרדיאלית

לאחר בחינת הסיכון לניתוח אלקטיבי לעומת התועלת שבו, בוחנים את הסיכון לאירוע לבבי. תחלואה לבבית היא הסיבוך השכיח ביותר לאחר ניתוח- ועל כן יש חשיבות לבירור קרדיאלי טרם הניתוח, היות שאוטם שריר הלב לאחר ניתוח עלול להיות קטלני. בכל ניתוח עלול להיות סיכון לאירוע לבבי תוך כדי או לאחר הניתוח, כאשר בניתוחים ווסקולריים של כלי דם (למשל כלי דם פריפריים, קרוטידים, אאורטה) יש מעל 5% סיכוי לאירוע לבבי חמור ולכן הם נחשבים ניתוחים בסיכון גבוה, בעוד שניתוחים כלליים אחרים הם בעלי סיכון בינוני או נמוך (מתחת ל-1% מדובר ב- סיכון נמוך). מבחינת המטופל עצמו, המנבאים לסיבוכים לבביים מחולקים לשלושה- כאשר הסיבוך מוגדר מינורי במידה שהחולה הוא בגיל מתקדם, בעל אק"ג לא תקין, ירידה בדרגה תפקודית או יתר לחץ דם לא מאוזן, בעוד שהסיכון הוא סיכון מג'ורי כאשר לחולה היה אוטם לאחרונה, או שהוא סובל מהפרעות קצב משמעותיות או ממחלת לב מסתמית משמעותית. דרגת סיכון בינונית (intermediate) היא עבור חולה הסובל מכאבים בחזה בדרגת חומרה קלה, מאוטם ישן, מאי ספיקת לב או מסוכרת.

הערכת הכושר הפיזי של חולה

על פי מדד MET, כאשר MET4 (האם החולה יכול לעלות קומה אחת ברגל) משמש כמדד לשאלה האם החולה ילך ישירות לניתוח או שיש צורך בבירור נוסף במידה שה- MET נמוך מ-4.

הערכת החולה לצורך בירור טרם הניתוח

ניתנת נקודה לכל אחד מהפרמטרים הבאים, במידה שהם קיימים- ניתוח בסיכון גבוה (high risk), מחלת לב איסכמית, אי ספיקת לב, מחלה צרברווסקולרית, סוכרת תלוית אינסולין, קריאטינין מעל 2. לאחר סכימת הנקודות, במידה שהחולה צבר 3 נקודות ומעלה- הוא נשלח לבדיקות, ובמידה שהוא צבר עד שתי נקודות והוא סובל ממחלה לבבית יש לשקול מתן תרופות כגון בתא בלוקרים טרם הניתוח.

בדיקות נוספות

יש לבחון סיבוכים נשימתיים כתוצאה מהניתוח. ככל שהצלקת הניתוחית גדולה יותר, כך יש יותר סיבוכים ריאתיים לאחר הניתוח ולכן חשוב לבדוק את מיקום הניתוח. יש להפסיק לעשן כחודשיים טרם הניתוח ולדאוג לאיזון מחלת אסתמה במידה שקיימת. בנוסף יש לערוך צילום חזה לכל מטופל מעל גיל 60 ואק"ג לכל מטופל מעל גיל 40.
טים מקינרני

ביוגרפיה

מקינרני נולד בצ'ידל הולם שבצ'שייר. בן לוויליאם רונלד מקינרני ולמרי ג'ואן (שם נעורים גיבינס). הוא גדל בצ'ידל הולם ובעיר סטרוד שבגלוסטרשייר. למד בבית הספר מרלינג בסטרוד ובוודהאם קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
אחד מתפקידיו הראשונים של מקינרני היה בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים כלורד פרסי פרסי בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "הפתן השחור". הוא גילם את אותה דמות גם בעונה השנייה, אך סירב להמשיך ולגלם את התפקיד בעונה הבאה כדי שלא יהיה מזוהה עם הדמות. עם זאת הופיע בתפקיד אורח בפרק אחד בעונה השלישית. בעונה הרביעית של "הפתן השחור" (Blackadder Goes Forth) חזר לסדרה בתפקיד אחר, קפטן קווין דרלינג, עוזרו הפחדן של ג'נרל מלצ'ט (בגילומו של סטיבן פריי), ושיחק לצדם של רואן אטקינסון וטוני רובינסון.
מקינרני הופיע בסרטי קולנוע שונים כמו "ות'רבי", "101 כלבים וגנבים" לצדו של יו לורי אחד משותפיו לסדרה "הפתן השחור", ובסרט "נוטינג היל" שכתב ריצ'רד קרטיס יוצר הסדרה "הפתן השחור". ב-1985 היה לו תפקיד קטן אך משמעותי בסדרת הטלוויזיה "Edge of Darkness" של ה-BBC, שבו גילם את טרי שילדס החבר של אמה קרייבן. ב-2011 השתתף מקינרני בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" בתפקיד אב שהורשע לא בצדק ברצח בתו.
בנוסף להופעותיו בטלוויזיה מופיע מקינרני גם בתיאטרון. ב-1990 גילם את ד"ר פרנק נ'פורטר בהפקה של "מופע האימים של רוקי" בווסט אנד. בקיץ 2007 שיחק לצדו של אנתוני הופקינס במחזה "Pravda" מאת דייוויד הר. בקיץ 2007 גילם את דמותו של יאגו ב"אותלו" בתיאטרון "שייקספיר גלוב" בבנקסייד שבלונדון.
בין הופעותיו ברדיו אפשר למנות את תפקיד ג'פרי פייק במחזה "Habbakuk of Ice" מאת סטיב ווקר. ב-2004 גילם את אודיסאוס בעיבוד של סיימון ארמיטאג' ל"אודיסיאה" בהפקה של ה-BBC. ב-2010 גילם את הקיסר טיבריוס בעיבוד הרדיופוני לספר "אני, קלאודיוס".
ב-1989 כיכב מקינרני לצדה של קייט בוש בוידאו קליפ לשיר "This Woman's Work". הוא גם הופיע בווידאו קליפ של להקת וסטלייף לשיר "Uptown Girl" יחד עם רוברט בת'הרסט, קריספין בונהם-קרטר, יואן גריפית' וג'יימס וילבי. ב-2006 כיכב בסרט קצר בשם "One Day" שהוצג בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
החל מ-2012 מקינרני הוא פטרון בפסטיבל הסרטים של נוריץ'.
קרב הרמאיון

רקע היסטורי

לאחר הניצחון בקרב הים ליד אקנומוס (256 לפנה"ס) נפתחה הדרך בפני הרומאים אל אפריקה. חיל המשלוח נחת במפרץ קרתגו, האניות הועלו לחוף, והצבא נשלח לכבוש ולבוז את ערי הקרתגים וסביבותיהן. בעקבות אובדן הצי באקנומוס נשללה זמנית מן הקרתגים היכולת להילחם בים, ולכן הורה הסנאט להשאיר באפריקה את הקונסול מרקוס אטיליוס רגולוס (Marcus Atilius Regulus) עם כוח מספיק למשימותיו, ופקד על הקונסול השני להחזיר לרומא את הצי ואת יתר הצבא. לאחר מסע כיבוש וביזה הקים רגולוס מחנה חורף בטינטוס (Tynetos, תוניס של ימינו), סמוך לקרתגו, והועידו אותה להיות בסיס להתקפתו העתידית על העיר. בעודו מתמהמה כפו עליו הקרתגים להילחם, ובקרב במישור בגרדס (255 לפנה"ס) נחל הצבא הרומאי את אחת התבוסות המחפירות בתולדותיו. רגולוס וחמש-מאות מחייליו נפלו בשבי הקרתגים, ויתר הצבא נותר מבודד באפריקה בלא יכולת להיחלץ, שכן לרשותו עמדו 40 אניות בלבד.

הקרב ותוצאותיו

בקיץ 255 לפנה"ס, עם התחדש עונת השיט, יצאו מרומא 350 אניות מלחמה, כשמגמת פניהן חילוץ שרידי צבאו של רגולוס מאפריקה. הקרתגים, שהקימו בינתיים את ציים מחדש, התייצבו נגדם ב-200 אניות, ובקרב שהתחולל ליד כף הרמאיון ניצחו הרומאים ואף לקחו שלל 114 אניות על צוותן.

אובדן הצי הרומאי

הרומאים לא האריכו את שהותם, העלו על האניות את שארית הצבא של רגולוס ועשו דרכם חזרה לאיטליה. ליד קמרינה (Kamarine, Camarina), בחוף הדרומי של סיציליה, נקלעו לסערה עזה; מתוך 364 אניות שרדו 80 בלבד וכ-100,000 חיילים ומלחים קיפחו את חייהם.
האסון הימי, עליו כותב פוליביוס כי "אין למצוא בהיסטוריה אסון ימי אחד גדול יותר מזה", לא ריפה את ידי הרומאים. נחישותם רק נתחזקה, ובתוך חודשים אחדים הקימו צי חדש בן 220 אניות, עליהן נוספו 80 האניות שניצלו מן הסערה. הקרתגים, שהתעודדו מניצחונם בקרב היבשה ומאובדן הצי הרומאי, נפנו גם הם במרץ לחידוש הלחימה. הם שיגרו מיד כוח צבאי לסיציליה, והחלו בהכשרת 200 אניות לליווי חיל משלוח חדש אל זירת הלחימה באי.
אנדרטת ויטוריו אמנואלה השני

קבר החייל האלמוני

באנדרטה נמצא קבר החייל האלמוני של איטליה וכן אש תמיד. הקבר הוצב באנדרטה בעקבות החללים הרבים של מלחמת העולם הראשונה בהצעתו של הגנרל ג'וליו דוהט. באנדרטה נטמנה גופתו של חייל אלמוני, שנבחרה על ידי מריה ברגאמאס, אם שכולה מגררדיסקה ד'איסונזו מבין 11 גופות של חיילים אלמונים. גופת בנה היחיד של מריה, שנפל במלחמה, מעולם לא נמצאה, ומריה נבחרה לייצג את האמהות השכולות של איטליה בבחירת החלל. בטקס שנערך בנובמבר 1921 הובאה הגופה מאקוויליה ונטמנה באנדרטה.

מחלוקות סביב הקמת האנדרטה

הקמת האנדרטה עוררה מחלוקת ציבורית באיטליה, מאחר שלצורך הקמת האנדרטה נערכה חפירה נרחבת בגבעת הקפיטולין שהקטינה את שטח הגבעה, וכמו כן נהרס רובע שלם של העיר שנבנה בימי הביניים על מנת לפנות מקום לאנדרטה. 
מבנה האנדרטה הבולט עורר בעצמו ביקורת, בטענה שהוא פוגם באופייה של העיר רומא ובנופה (ניתן לראות את האנדרטה מכל רחבי העיר, הן בשל גודלו, והן בשל צבעו הלבן הבולט. תושבי רומא נוהגים לקרוא לאנדרטה, בשל צורתה בשם "זופה אינגלז" (מרק אנגלי), "עוגת החתונה" או "השן התותבת". חיילים אמריקאים אשר שחררו את העיר בשנת 1944 כינו את האנדרטה "מכונת הכתיבה". 
על אף הביקורת הרבה סביב צורתה, הפכה האנדרטה לאתר תיירות פופולרי.
בצלאל טרייבר

ביוגרפיה

טרייבר נולד וגדל בבית יהושע, אחד משלושה בנים של מנחם ומינה טרייבר, ממייסדי היישוב. 
עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר טרייבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור. בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לסיירת ושימש כמפקד צוות. במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין המבצעים של הסיירת ולחם בחזית הדרום. במהלך המלחמה נפצע, אולם התאושש מפציעתו ושב לשירות. בהמשך שימש כסגן מפקד הסיירת וכמפקד גדוד 17. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כסגן קחצ"ר בדרגת אל"ם. בשירות המילואים שימש בין היתר כחונך למפקדי חטיבת גולני.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש סמנכ"ל לארגון ומינהל ברשות שדות התעופה. ב-2005 מונה לראש מנהלת המעברים היבשתיים. מונה לסמנכ"ל משרד ביטחון וראש אמו"ן (אגף מבצעים לוגיסטיים ונכסים), בתפקיד זה היה אמון על בניית בסיסי צה"ל, על בניית הגדר כנגד המסתננים בגבול ישראל מצרים, ועל פריקת אמצעי הלחימה מאוניית הנשק "קלוס סי". 
ביוני 2014 מונה לממלא מקום ראש רח"ל. בנובמבר 2015 אישרה ממשלת ישראל את מינויו לראש רח"ל, לתקופת כהונה בת ארבע שנים.
שימש כראש רח"ל עד ינואר 2018, אז הודיע לשר הביטחון על רצונו לפרוש מהתפקיד.
יחידות cgs

מערכת היחידות cgs היא מערכת של יחידות מידה אשר הוצעה בשנת 1832 על ידי המתמטיקאי והפיזיקאי הגרמני קארל פרידריך גאוס (ולכן נקראת לעיתים "המערכת הגאוסיאנית"). מערכת cgs נהוגה מאוד בעולם המדע לצד מערכת הMKS ונגזרתה, מערכת ה-SI שהונהגה בשנות ה־40 של המאה ה־20. המערכת קיבלה את שמה על שום האותיות הראשונות של יחידותיה הבסיסיות ביותר, הסנטימטר (centimeter), הגרם (gram) והשנייה (second).
ההבדלים המשמעותיים בין יחידות cgs ליחידות MKS הן היחידות האלקטרומגנטיות. בעוד היחידות המכניות נבדלות זו מזו רק בחזקות של 10, היחידות האלקטרומגנטיות מוגדרות באופן שונה בתכלית. במערכת MKS הגודל הבסיסי הוא האמפר, שהוגדר לפי הכוח הפועל על שני תיילים ובהם זרם. ביחידות cgs הוגדרה יחידת המטען esu כך שבחוק קולון הקבוע K יהיה שווה ל-1. 
במערכת היחידות cgs לשדה החשמלי ולשדה המגנטי אותם ממדים (כוח ליחידת מטען), בעוד שבמערכת היחידות mks לשדה החשמלי והמגנטי ממדים שונים.
הרכבל לשילטהורן

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
חולץ פקקים

חולץ פקקים (מַחְלֵץ) הוא מכשיר להוצאת פקקי שעם או דיאם מבקבוקי יין. חולץ פקקים סטנדרטי מורכב מתבריג ספירלי מחודד ממתכת המחובר לידית החזקה. המשתמש מחזיק את הידית ומבריג את הקצה המחודד לתוך פקק השעם עד שניתן, באמצעות משיכה כלפי חוץ של החולץ, למשוך גם את הפקק ממקומו. ידית האחיזה עשויה בדרך כלל מעץ, מתכת או פלסטיק.

היסטוריה

נראה כי תכנונו של חולץ הפקקים התבסס על מכשיר ששימש להוצאת קליעים ממוסקטים ואקדחים עוד בתחילת המאה ה-17. חולץ הפקקים הוא ככל הנראה המצאה אנגלית שתועדה לראשונה בשנת 1681 כ"תולעת פלדה המשמשת למשיכת פקקים מבקבוקים" (steel worm used for the drawing of Corks out of Bottles). בשנת 1795 נרשם באנגליה הפטנט הראשון על תכנון חולץ פקקים על שמו של הכומר סמואל הנשאל (Samuell Henshall). הנשאל חיבר דיסקית פשוטה בין התבריג לבין הידית, אשר מונעת מן התבריג לחדור עמוק מידי לתוך הפקק, מביאה לסיבוב הפקק יחד עם סיבוב התבריג ולשחרורו מצוואר הבקבוק.

סוגים מיוחדים

חולץ פקקים עם "כנפיים" (קרוי לעיתים חולץ פרפר או האיש המתעמל) הוא בעל שני מנופים, אחד בכל צד של התבריג (ראו תמונה). כאשר התבריג חודר לפקק המנופים מתרוממים, ולחיצתם מטה מושכת את הפקק מתוך הבקבוק בתנועה אחת חלקה.
פותחן מלצרים (Sommelier knife) הוא חולץ פקקים שבו התבריג מקופל לתוך הידית וניתן לשלפו בעת השימוש. הומצא על ידי הגרמני קארל וינקה בשנת 1882. בדרך כלל מאוכסן בקצה הידית גם להב קטן להסרת הרדיד העוטף את פקק הבקבוק.
חולץ אצבעות (Twin prong cork puller) עשוי מידית המחוברת לשתי אצבעות מתכת. אצבעות המתכת מוחדרות בין הפקק לצוואר הבקבוק, ולאחר מכן נמשכת הידית כלפי חוץ והפקק נשלף. יתרונו הגדול בכך שאין הוא פוגע בפקק.
חולץ מכני מכשיר המשמש לחליצה מהירה של פקקים. המכשיר מקובע אל בסיס יציב, מכניסים את צוואר הבקבוק אל המכשיר ומפעילים את המנוף בתנועה דו כיוונית. פעולה זו חולצת את הפקק ושולפת אותו מן התבריג. בשימוש במכשיר זה, אין צורך להסיר את הפלומבה של בקבוק היין.
חולץ פנאומטי שילוב של מזרק ומשאבת אוויר קטנה. מחדירים את המזרק דרך הפקק עד שהוא יוצא מצדו השני (בתוך בקבוק היין), ולאחר מכן שואבים אוויר לתוך הבקבוק. לחץ האוויר גורם לפקק להישלף. יתרונו הוא בסיכוי הקטן להתפוררות הפקק.

תערוכות

בשנת 2006 הוצגה במוזיאון לאנתרופולוגיה שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי תערוכה של כ-1,500 חולצי פקקים. מאותה שנה פועל ביישוב Montecalvo Versiggia שבאיטליה מוזיאון של חולצי פקקים ובו אוסף של כ-200 פריטים. במכון הקולינארי של אמריקה שבגרייסטון (סנט הלנה, קליפורניה) מוצג אוסף של כ-500 חולצי פקקים.
יחסי החוץ של פרגוואי

מדיניות החוץ של פרגוואי מתרכזת בשמירה על יחסים טובים עם שכנותיה והיא תומכת פעילה בשיתוף פעולה אזורי. היא חברה באו"ם וכיהנה כהונה אחת במועצת הביטחון של האו"ם בשנים 1967–1969. היא שומרת על חברות במספר מוסדות פיננסיים בינלאומיים, ביניהם הבנק העולמי, בנק הפיתוח הבין אמריקני וקרן המטבע הבינלאומית.
ברמה הפוליטית הטיפול בעניינים דיפלומטיים ויחסים בינלאומיים של פרגוואי מטופלים רשמית על ידי משרד יחסי החוץ, העונה לרשות המבצעת של הממשלה. שר החוץ הנוכחי נכון לשנת 2018 הוא לואיס אלברטו קסטיליוני.
שלא כמו כל מדינה אחרת בדרום אמריקה, פרגוואי מכירה ברפובליקה של סין במקום הרפובליקה העממית של סין. אף על פי שאינה מדינה גדולה במיוחד במונחים מוחלטים, פרגוואי כיום היא המדינה הגדולה ביותר המקיימת יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה של סין.

ארגונים בינלאומיים

פרגוואי חברה בארגונים הבינלאומיים הבאים:
CAN (עמית), ארגון המזון והחקלאות, G-11, G-77, הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח, סבא"א, הבנק העולמי, הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, בית הדין הפלילי הבינלאומי, הצלב האדום, IDA, הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי, IFC, IFRCS, ארגון העבודה הבינלאומי, קרן המטבע הבינלאומית, ארגון הימאות הבינלאומי, אינטרפול, הוועד האולימפי הבינלאומי, ארגון ההגירה הבינלאומי, האיגוד הבין-פרלמנטרי, ארגון התקינה הבינלאומי (משקיפה), ITSO, איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית, LAES, LAIA, מרקוסור, MIGA, MINURSO, MINUSTAH, MONUSCO, המדינות הבלתי-מזדהות (משקיפה), ארגון מדינות אמריקה, OPANAL, הארגון למניעת הפצת נשק כימי, PCA, קבוצת ריו, האומות המאוחדות, UNASUR, ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, אונסק"ו, UNFICYP, UNIDO, האיחוד לטינה, UNMIL‏, UNMIS, UNOCI, UNWTO, UPU, WCO, ארגון הבריאות העולמי, הארגון העולמי לקניין רוחני, הארגון המטאורולוגי העולמי, ארגון הסחר העולמי.
מוגיילניצה

תולדות היישוב

מוגיילניצה נזכרת לראשונה בשנת 1249, ובשנת 1317 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות, ואלה הושבו לו בשנת 1919 תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי מוגיילניצה

בעיר פעל רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, המפורסם בכינויו "השרף ממוגלינצא", מחשובי אדמו"רי פולין בתקופתו. אחריו כיהן באדמו"רות בעיר בנו רבי אברהם יהושע השל שפירא (–כ"ו בסיון תרל"ח, 1878) ואחריו בנו רבי אבי עזרא זעליג.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,700 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיה, תוך שריפת בית הכנסת העתיק בעיירה, והסבת בית המדרש המקומי לאורוות סוסים.
כ-4,000 יהודי העיירה, ובהם כ-1,500 פליטים מלודז', רוכזו בגטו שהוקם בה, בו פרצה מגפת טיפוס הבהרות. בינואר 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מהסביבה.
בסוף פברואר 1941 גורשו יהודי גטו מוגיילניצה לגטו ורשה. מספר יהודים מהגטו שניסו להסתתר בסביבת העיירה נתפסו, ונרצחו במקום.
הזמריה

הזִּמְרִיָּה היא מפגש מקהלות בינלאומי המתקיים בישראל אחת לשלוש שנים מאז 1952, עת נוסדה על ידי אהרן צבי פְּרוֹפֶּס.
הזמריה הוקמה ביוזמתו של פרופס, איש מחלקת התיירות, אשר הכיר אירועים מקהלתיים מסוג זה בריגה. ב-1935 ייסד פרופס שתי אגודות בשם "זמיר" בוורשה ובתל אביב תחת רעיון של קיום מפגשי מקהלות יהודיות מרחבי העולם. מספר שנים לאחר מכן הציע פרופס לראש הממשלה דוד בן-גוריון לקיים כנס מקהלות יהודיות בישראל. רעיון זה יצא אל הפועל באוגוסט 1952 כאשר ייסד פרופס את "הזמריה". טקס הפתיחה התקיים בהר הרצל בט"ו באב ולאחר מכן התקיימו חגיגות במקומות שונים ובהם קונצרט שנערך באצטדיון רמת גן. מאז מתקיימת הזמריה מדי שלוש שנים. לאחר מותו של פרופס החליטה ממשלת ישראל לקרוא לזמריה על שמו. בשל התמעטות המקהלות היהודיות בעולם, הפכה הזמריה פתוחה לכל מקהלה.
בזמריות הראשונות הופיעו המקהלות ברחבי הארץ והתקבצו למפגשים באירועי הפתיחה והסיום בתל אביב ובירושלים. בשנות ה-70 שונה אופייה של הזמריה והיא עברה לעבודה בסדנאות בעיקר.
הזמריה מאורגנת כיום על ידי "עמותת הזמיר והנבל מייסודו של א. צ. פרופס". העמותה אחראית על הזמריה ועל תחרות הנבל הבינלאומית. חברת הכנסת לשעבר קולט אביטל היא כיום יושבת ראש העמותה. היא החליפה את אסתר הרליץ שמונתה כנשיאת כבוד של העמותה. מנכ"ל העמותה הוא יוסי פרוסט.
בין האנשים שניהלו אותה על פני השנים ממנה גם המנצח מיכאל שני.
איאן אברקרומבי

ביוגרפיה

אברקרומבי נולד ב-11 בספטמבר 1934 בעיירה גרייס  שבאסקס, בריטניה. את לימודי המשחק החל במהלך הבליץ של מלחמת העולם השנייה. הוא החל לעבוד בריקודי במה בהופעות בלונדון, סקוטלנד, אירלנד והולנד וזכה במדליות ארד, כסף וזהב. בגיל 17 עבר לארצות הברית.
הוא החל להופיע ב-1955 בסרט המלחמה סטלאג 17 וכן הופיע במגוון מחזות בתיאטראות ברודוויי. כמו כן הופיע כשוליית קוסם במחיר נמוך מאוד.
ב-1957 התגייס לצבא ארצות הברית ונשלח למערב גרמניה לטפל בשירותים מיוחדים. באותה תקופה שיחק בסרט שולחנות נפרדים של דלברט מאן.
לאחר מכן נסע לקליפורניה להופיע במספר סרטים ושם הופיע וחי. במרבית סרטיו הוא משמש כשחקן אופי.
הוא נפטר מאי-ספיקת כליות בגיל 77 בביתו שבלוס אנג'לס, 20 יום לאחר ירידת הסדרה המכשפים מוויברלי פלייס, בה כיכב.
אברקרומבי היה נשוי לשתי נשים: אליזבת רומנו בשנים 1956–1978 וגלאדיס אברקרומבי מ-1984 עד למותו.
הקורפוס ה-73 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-25 בנובמבר 1944, וכמפקדו מונה אנטון דוסטלר. הקורפוס לחם בקרבות השונים בצפון איטליה, וב-2 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
מוריץ רוזנטל

חייו

רוזנטל נולד בלמברג, אוסטרו-הונגריה (בהמשך לבוב (פולין), כיום לביב, אוקראינה), למשפחה יהודית. אביו היה פרופסור באקדמיה הראשית. בגיל שמונה התחיל בלימודי פסנתר אצל גאלות' (1872-1869).
בשנת 1872 היה רוזנטל לתלמידו של קרול מיקולי, תלמיד של שופן ועורך, שהכשיר אותו בכיוון אקדמי יותר בקונסרבטוריון של לביב. בגיל 12 היה לתלמידו של רפאל יוזפי בווינה. הופעת הבכורה שלו התקיימה בווינה ב-1876. הצלחתו הייתה מיידית, ואחרי סיור ברומניה התמנה לפסנתרן חצר המלך ברומניה, זאת כשהיה בן ארבע-עשרה. משנת 1878 עד 1879 למד אצל ליסט בוויימר ורומא. הוא עמד בקשרים עם הפסנתרן ההונגרי הגדול עד 1886, כשליסט מת בביירוית. כיון שגרס, שהשכלה קלאסית שלמה תועיל לעבודתו כפרשן מוזיקה, החל ללמוד בסטאטס גימנזיום בווינה ובאוניברסיטה, שם למד פילוסופיה אצל רוברט פון צימרמן ופרנץ ברנטנו ואסתטיקה אצל הנסליק. הווירטואוזיות שלו, שהודרכה על ידי אינטלקט חקרני, הייתה מעל כל תחרות. בשנת 1912 קיבל את התואר וירטואוז הלשכה של פרנץ יוזף, קייזר אוסטריה.
כתלמידו של ליסט, הופיע ליסט בסנקט פטרבורג, פריז ועוד. עם זאת, לא הזניח את השכלתו הכללית, וב-1880 התקבל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה של וינה. כעבור שש שנים חידש את הקריירה שלו כפסנתרן ונחל הצלחה מזהירה בלייפציג ובבוסטון, שם הייתה הופעת הבכורה שלו בארצות הברית בשנת 1888, ובהמשך באנגליה ב-1895. הוא לימד במכון קרטיס למוזיקה בשנים 1926–1928. מ-1939, לימד בבית הספר שלו עצמו
רוזנטל הקליט פחות משלוש שעות של מוזיקה. הקלטותיו המעטות נחשבות, מכל מקום, לנגינת פסנתר מעולה ביותר. הדוגמאות ששרדו לנגינתו כוללות, נוסף לתקליטים רגילים, מספר ניכר של גלילי פסנתר של חברת הפסנתר האמריקאית (אמפיקו).
לשנינותו של רוזנטל, שהייתה לא פעם מרושעת, יצא שם אגדי. כששמע את ולדימיר הורוביץ פורץ בסערה במעברי האוקטבות בקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בבכורה הווינאית שלו, העיר: "הוא אוקטביאנוס, אך לא קיסר." בדומה לכך, אחרי ששמע את איגנצי יאן פדרבסקי, ששמו הלך לפניו, אמר רוזנטל: "כן, הוא מנגן היטב, אני משער, אך אינו פדרבסקי". עמית שלו ניגן פעם עיבוד של רוזנטל לואלס הדקה של שופן בטרצות ברסיטל, ולאחר הנגינה הודה לו רוזנטל "על רבע השעה המהנה ביותר בחיי". לקראת סוף חייו התגורר רוזנטל במלון הצפוני הגדול בניו יורק, שאליו התייחס כ"יותר צפוני מגדול".
תלמידיו היו צ'ארלס רוזן ורוברט גולדסנד. אנתולוגיה של כתביו האוטוביוגרפיים של רוזנטל יצאה לאור בשם "מוריץ רוזנטל: במילה ובמוזיקה" (בעריכת מארק מיטשל ואלן אוונס הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2006) והיא מכילה גם תקליטור של הקלטות מייצגות שלא יצאו לאור.
חואנה סוטו

ארנהם 1980

סוטו התחרתה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) וזכתה בארבע מדליות זהב, מהן שלוש מדליות זהב אישיות. בתחרות ל-60 מטר היא זכתה במדליית הזהב עם תוצאה של 14.66 שניות במקצה הגמר, לפני הובס האוסטרלית שסיימה בתוצאה של 14.89 שניות וקרסטין וילקנס השוודית שזכתה בארד עם 15.21 שניות.
בתחרות ל-800 מטר, קבעה הובס שיא עולם של 3:16.31 דקות במקצה המוקדם, אולם במקצה הגמר ניפצה סוטו את השיא, והעמידה אותו על 3:06.96 דקות. הובס זכתה במדליית הכסף כששיפרה את שיאה מהמוקדמות בתוצאה של 3:14.30 דקות. גם במירוץ ל-1500 מטרים קבעה סוטו שיא עולם כשעצרה את השעון על 6:05.60 דקות, לפני הובס האוסטרלית שזכתה במדליית כסף נוספת בתוצאה של 6:14.90 דקות.
סוטו הוסיפה על שלוש המדליות האישיות גם מדליית זהב קבוצתית במירוץ השליחים ל-4X60 מטרים, כשסייעה לנבחרתה לנצח בתוצאה של 56.20 שניות, לפני המשלחת האמריקאית שזכתה בכסף עם תוצאה של 56.30 שניות.

ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984

באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה סוטו במדליית זהב בריצת מרתון, אם כי היא התחרתה במקצה זה מול אתלטית מקסיקנית נוספת אחת בלבד, ובמדליית זהב נוספת בקרב חמש מודרני בתחרות בה השתתפו שלוש ספורטאיות בלבד. היא הוסיפה גם מדליית כסף במירוץ ל-5,000 מטרים, בתוצאה של 20:20.42 דקות ונכנעה לשיא עולם של המתחרה הקנדית שסיימה עם 17:40.22 דקות.
סוטו זכתה גם בשתי מדליות ארד פאראלימפיות, בתחרות ל-1,500 מטרים היא סיימה במקום השלישי עם תוצאה של 5:37.58 דקות, ובמירוץ ל-100 מטרים זכתה בארד נוסף כשעצרה את השעון על 21.60 שניות.

סיאול 1988

באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) זכתה סוטו בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף. בתחרות ל-100 מטרים קבעה סוטו שיא עולם במקצה המוקדם עם תוצאה של 19.67 שניות אותו שברה במקצה הגמר כשניצחה את התחרות עם תוצאה של 19.43 שניות, ובמירוץ ל-400 מטרים קבעה שיא פאראלימפי חדש של 1:17.93 דקות. בתחרות ל-200 מטרים היא סיימה במקום השני עם תוצאה של 40.46 שניות, ובמקצה השליחים ל-4X200 סייעה לנבחרתה לזכות במדליית הכסף עם תוצאה של 2:33.49 דקות, אחרי נבחרתה של ארצות הברית שקבעה שיא עולם של 2:31.17 דקות.

ברצלונה 1992

סוטו השתתפה בפעם האחרונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992). היא זכתה במדליית הארד עם הנבחרת המקסיקנית במירוץ השליחים 4X100 עם תוצאה של 1:18.38 דקות, אחרי המשלחת הבריטית שסיימה בתוצאה של 1:11.24 דקות, והמשלחת האמריקאית שקבעה שיא עולם של 1:05.51 דקות.
אנטונין קאלינה

ביוגרפיה

קאלינה נולד בשנת 1902 בעיירה טשביץ' (Třebíč) שבצ'כיה, (צ'כוסלובקיה לשעבר), למשפחה דלת אמצעים בת 12 ילדים. בגיל 21 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והפך לחבר פעיל בה. הוא התחתן, אך נותר ללא ילדים.

פעילותו בתקופת השואה

ב-1 בספטמבר 1939 נעצר קאלינה על ידי הנאצים בגין פעילותו הקומוניסטית. הוא נשלח למכנה הריכוז דכאו ולאחר מכן הועבר לבוכנוואלד. 
כאשר החלה להתגבש מחתרת קומוניסטית במחנה, קאלינה הצטרף אליה והגיע שם לדרגה בעלת השפעה. למרות היותה ארגון מחתרתי, חברי המחתרת מונו לתפקידים בכירים ולקחו חלק בניהול ההליכים היומיומיים במחנה לצד ה-SS. בעזרת המחתרת הפך קאלינה לראש בלוק 66. בלוק זה היה רחוק מחלקו המרכזי של בוכנוואלד, האזור בו הנאצים המעיטו להסתובב. קאלינה, בעזרת חבריו למחתרת, אספו ילדים רבים מכל רחבי המחנה וכינסו אותם בבלוק זה. בלוק 66 זכה לכינוי "הקינדרבלוק".
קאלינה הפך את חיי הילדים בקינדרבלוק לנוחים יחסית והגן עליהם מסכנות אליהם נחשפו בחייהם במחנה: בעזרת מעמדו במחתרת, השיג לילדים אוכל נוסף ושמיכות לתקופות הקרות; הוא אפשר לערוך את מסדרי הנוכחות בתוך הבלוק ולא בכפור שבחוץ; הוא אף ארגן לילדים שיעורים בתוך הבלוק ותמיד עודד אותם כי המלחמה קרבה לסופה וכך גם ייסוריהם. סופר כי הוא היה דמות מגנה - מקור של חום ואהבה בסביבה העוינת של המחנה.
קאלינה הגן על ילדי הקינדרבלוק מפני גירוש בכמה צורות: הוא הורה עליהם להסיר את טלאיהם הצהובים, על מנת שלא יזוהו כיהודים. מסופר כי פעם אחת, כאשר הגרמנים הורו על פינוי הבלוק, תלה קאלינה שלט בכניסה לבלוק המציין כי הוא מאכלס חולי טיפוס והגרמנים, שחששו מהמחלה, לא נכנסו.
ב-10 באפריל 1945, כאשר הצבא הגרמני כבר נסוג מרוב החזיתות, יצאה פקודה לרכז את יהודי המחנה בכיכר המרכזית, לצורך פינויים והעברתם לגרמניה בצעדות המוות. קאלינה הפר את הפקודה והורה על ילדי הקינדרבלוק להישאר בתוך הבלוק. כאשר אנשי ה-SS באו לפנות את הבלוק, הוא שכנע אותם כי כל היהודים בו כבר פונו. המחנה שוחרר על ידי בעלות הברית באותו היום ובכך ניצלו חייהם של כ-900 ילדי הקינדרבלוק.

לאחר המלחמה

בסוף המלחמה חזר קאלינה לצ'כוסלוביקה ובילה את שארית חייו בפראג. הוא נשאר קומוניסט נאמן עד מותו ב-1990. בזמן חייו, לא סיפר על פעילותו בתקופת המלחמה וניצולי הקינדרבלוק גם הם לא שיתפו את חוויותיהם, לכן לא זכה קאלינה להכרה כחסיד אומות העולם במהלך חייו.

הכרה והנצחה

ב-3 ביולי 2012 הוכר קאלינה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, בזכות מאמציהם של כמה מניצולי הקינדרבלוק והסרט הדוקומנטרי 'Kinderblock 66: Return to Buchenwald', המתאר את חיי הניצולים במחנה וקאלינה מצילם.
חלקת עולי הגרדום בהר הרצל

חלקת עולי הגרדום בהר הרצל היא חלקת קבורה ממלכתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שיועדה עבור ששת לוחמי מחתרות וחללי צה"ל שהועלו לגרדום בשורות האויב. למרות שמה שעשוי להטעות, קבורים בה רק שניים מבין שנים עשר חללי אצ"ל ולח"י שנידונו למוות על ידי הבריטים ומכונים עולי הגרדום. למעשה, אחד מהקבורים בה (אבשלום פיינברג) נהרג בהיתקלות עם ז'נדרמרים עות'מאניים. 
החלקה מסודרת בשורת קברים ישרה בסמוך אל חלקת גדולי האומה. 
בחלקה קבורים שני הלוחמים היהודים שהועלו לגרדום בקהיר בשנת 1945, אליהו חכים ואליהו בית צורי לאחר שהתנקשו בלורד מוין. בצמוד אליהם טמונים שני החללים שנפלו ב"פרשת עסק הביש" בשנת 1954, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר. לצידם קבורים שני חללי מחתרת ניל"י: יוסף לישנסקי, שהועלה לגרדום בדמשק בתקופת השלטון העות'מאני, ואבשלום פיינברג, שעצמותיו נתגלו בחולות רפיח בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים. 
למרגלות קברו של אבשלום פיינברג ניטע חוטר מהדקל שצמח במקום קבורתו בסיני.
בצמוד אל החלקה הוקמה בסוף שנות ה-90 חלקה מיוחדת עבור חיילים שאינם יהודים בשורה מקבילה במפלס מוגבה במקצת.