google/wiki40b huggingface dataset:
מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל

היסטוריה

היסודות להקמת המוזיאון הונחו ב-1959, אז הורה דוד בן-גוריון להקים מוזיאון לתולדות צה"ל. כלי נשק ואמצעי לחימה שונים שחלק רב מהם היו שלל שנאסף בחזיתות מלחמות ישראל, נאספו ונאגרו במחסני הרכבת, כדי שניתן יהיה להשתמש בהם לכשיוקם המוזיאון. מחסנים אלה שימשו באותה העת כבסיס צבאי בו שכנו, בין היתר, הארכיון והמתפרה של צה"ל.
לקראת חגיגות ה-40 למדינת ישראל ב-1988 הוחלט להציג את הפריטים שנאספו לציבור, ונפתחה תערוכה זמנית במבנים. קהל רב נהר לצפות בתצוגה, ועקב כך הוחלט להפכה לתצוגת קבע. המקום הוכשר למבקרים, וב-1991 נחנך המוזיאון.
בשנות ה-2000 הועלו תוכניות להעתיק את המוזיאון למקום אחר ולהקים את מוזיאון צה"ל לצורך סלילת המשך עבור רחוב אליפלט עד הים ולפנות את המתחם היקר לצורכי נדל"ן, אך הן לא יצאו לפועל. בין השאר הועלתה הצעה להקים את המוזיאון המחודש במתחם רדינג ג' בצמוד אל מרכז יצחק רבין לחקר ישראל ברמת אביב. המוזיאון מתכונן לעבור אל אתר חדש כדי לאפשר סלילתו של כביש חדש אל הטיילת.
בשנת 2017 נחתם הסכם בין משרדי האוצר והביטחון ורשות מקרקעי ישראל לפינוי המוזיאון ופיתוח המתחם למגורים ותיירות. תמורת מכירת הקרקע תעבור למשרד הביטחון, ועל פי התוכנית יקומו במקום כ-650 יחידות דיור ועשרות אלפי מטרים של שטחי מסחר, תעסוקה ומלונאות.

תצוגה

בתצוגת המוזיאון כלי נשק שונים, ששימשו את ההגנה, אצ"ל, פלמ"ח וצה"ל במשך המאה ה-20. באוסף ובתצוגה נמצאים אקדחים (כולל אקדחים מיוחדים) ורובים, בהם העוזי, הגליל ותבור; תותחים כגון תותח נפוליאונצ'יק, רכב קרבי משוריין כגון (זחל"מים, טנקים ומשגרי רקטות). מוצגים כלי נשק ניסיוניים שפותחו בידי התעשיות הביטחוניות; ולצדם אמצעי לחימה שנלקחו שלל במלחמות ישראל, כגון משגרי קטיושה וטילי סאגר. התערוכות מוצגות הן בביתנים קטנים והן מחוץ לביתנים (בעיקר כלים כבדים).
לחילות השונים ישנם ביתנים, כשהחדש שבהם הוא ביתן חיל התקשוב, המציגים את היסטוריית החיל, תמונות היסטוריות ולעיתים אף פינת הנצחה לאישיות ביטחונית בכירה (למשל: בביתן חיל ההנדסה יש פינת הנצחה לתא"ל דוד לסקוב). ביתן מיוחד במוזיאון הוא "ביתן הטרור" הכולל נשק שלל שנתפס מארגוני הטרור, ובו מוצגים גם רקטות קסאם וכלי נשק שנתפסו על הקארין A. בנוסף, כולל המוזיאון פריטים שאינם צבאיים, כמו מתנות שניתנו לשרי ביטחון והרמטכ"לים וכן רכבי השרד של שרי הביטחון.
איטל שפושניקוב

ביוגרפיה

שפושניקוב גדלה בערד. היא התאמנה בקבוצת הפועל ערד בהדרכתו של ירון אילתי ונכון לשנת 2019 שוחה בקבוצת הפועל ירושלים.

2017

בתחרויות השחייה לנוער של המכביה העשרים שנערכו ביולי 2017 זכתה שפושניקוב במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.56 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.61 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 1:03.27 דקות, במקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.83 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 28.78 שניות, במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.99 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 27.96 שניות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.40 שניות.

אלופת ישראל

באליפות ישראל שנערכה ביולי 2018 זכתה שפושניקוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.18 שניות, לפני ג'סיקה שפילקו מהפועל פליפר חדרה (28.27 שניות) וקטרין שפיר ממכבי נהריה (28.72 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של (1:02.79 דקות), לפני מאי לווי ממכבי קריית אונו (1:02.93 דקות) וקטרין שפיר (1:03.07 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא אישי חדש של 1:02.75 דקות. מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.52 שניות, אחרי זוהר שיקלר מהפועל דולפין נתניה (25.83 שניות) וג'סיקה שפילקו (26.06 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.33 שניות, אחרי זוהר שיקלר (57.63 שניות) ועדן פסקרה ממכבי פארק מים רעות (58.13 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה במשחה ל-100 מטרה חופשי שיא אישי חדש של 58.27 שניות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) זכתה שפושניקוב ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 27.53 שניות, אחרי ג'סיקה שפילקו (27.41 שניות) ולפני מרטה קלנקוביצקי מהפועל דולפין נתניה (27.96 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:00.80 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה (59.37 שניות) ולפני מאי לווי (1:01.19 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 56.67 שניות, אחרי אנדראה מורז מהפועל ירושלים (53.61 שניות) וזוהר שיקלר (55.65 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.23 שניות.

2019

באליפות נתניה הבינלאומית שנערכה בפברואר 2019 זכתה שפשוניקוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר פרפר (28.18 שניות) ול-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:02.59 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי (26.83 שניות) ול-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 58.22 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:02.40 דקות, אחרי לאה פולונסקי (1:00.48 דקות) ושרון שטיימן מהפועל פליפר חדרה (1:02.36 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 27.90 שניות, 2 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד, במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.03 שניות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.76 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 58.21 שניות.
ולאסניצה

היסטוריה

במהלך המאה ה-13 הוקם במקום כפר. ב-1463 נכבש האזור על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ולאסניצה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכלל אזור ולאסניצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. שלטון האוסטאשה ביצע מעשי טבח באוכלוסיות ממוצא סרבי ויהודי. לאחר המלחמה נכללה ולאסניצה בשטחי יוגוסלביה.
ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה עזבו או גורשו רבים מתושבי ולאסניצה, בעיקר ממוצא בוסניאקי, זאת גם כחלק מהטיהור האתני שבוצע באזור.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום במהלך המאה ה-19. ב-1875 הוקם בית עלמין לקהילה. ב-1931 מנתה הקהילה 51 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בוולאסניצה 61 יהודים.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, והחלת שלטון האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ואיש לא ניצל. לאחר המלחמה ועד לשלהי המאה ה-20, הפך אזור בית העלמין למזבלה. ב-2000 נוקה שטח בית העלמין, אך הוא אינו מגודר ואינו מתוחזק. במקום קיימות כ-25 מצבות ועליהן כיתוב בעברית ולאדינו.
ברנט (רובע)

גאוגרפיה

רובע ברנט גובל ברובע הארו בצפון מערבו, ברובע בארנט בצפון מזרחו, ברובע קמדן במזרחו, וברבעים אילינג, האמרסמית' ופולהאם, וסטמינסטר וקנזינגטון וצ'לסי בדרומו.

היסטוריה

רובע ברנט הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 על ידי איחוד הרובע המוניציפלי ומבלי, והרובע המוניציפלי וילסדן שהיו קודם לכן חלק ממחוז מידלסקס. הרובע נקרא על שם נהר ברנט העובר בו.
על פי מדגם שנערך בשנת 2001 רובע ברנט הוא הרובע בו אחוז המהגרים הגדול ביותר בממלכה המאוחדת - 46.53%.

שלטון מקומי

רובע ברנט מחולק ל-21 אזורי בחירה (Wards) למועצת הרובע: אלפרטון (Alperton), בארנהיל (Barnhill), ברונדסבורי פארק (Brondesbury Park), גבעת דוליס (Dollis Hill), גבעת דאדן (Dudden Hill), הארלסדן (Harlesden), ולש הארפ (Welsh Harp), ומבלי סנטרל (Wembley Central), וילסדן גרין (Willesden Green ), מייפסבורי (Mapesbury), נורת'וויק פארק (Northwick Park), סאדבורי (Sudbury), סטונברידג' (Stonebridge), פריינט (Fryent), פרסטון (Preston), קווינס פארק (Queen's Park), קווינסבורי (Queensbury), קנטון (Kenton), קילבורן (Kilburn), קנסאל גרין (Kensal Green).
רובע ברנט מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: צפון ברנט (Brent North), מזרח ברנט (Brent East), ודרום ברנט (Brent South), אולם קיימת תוכנית לשינוי חלוקת הרובע לשני אזורי בחירה פרלמנטריים: מרכז ברנט וצפון ברנט, וחלק מהרובע יצורף לאזור הבחירה המפסטד וקילבורן (Hampstead and Kilburn) הנמצא ברובו ברובע קמדן. חלוקה זו צפויה להיכנס לתוקף בשנת 2009.
טום בללייקה

טוּם-בַּלַלַייקָה (נכתב לעיתים כמילה אחת: טומבללייקה; באנגלית: Tumbalalaika; ברוסית: Тум балалайка; בפולנית: Tum-bałałajka) הוא שיר עם יהודי רוסי נודע, ושיר אהבה בשפה היידית. הבחור בשיר מציג בפני העלמה חידות, והיא בתורה עונה עליהן.
עם המבצעים הישראליים לשיר (בגרסה היידית) נמנים דודו פישר, הפרברים ועוד. להקת המטאל הישראלית Gevolt ביצעה גרסת כיסוי לשיר היידי באלבום AlefBase, שיצא ב-2011.
בשפה הווייטנאמית קיים שיר-עם בעל מנגינה זהה.
מרדכי אמיתי

מרדכי אמיתי (וַורְהַפְט) (8 ביוני 1914 – 18 ביוני 1993) היה סופר עברי, סופר ילדים, מתרגם ועורך. מחייה ההגדה של פסח בצורתה החילונית.

ביוגרפיה

נולד בשם מרדכי וורהפט (ורהפט; בהמשך עברת את שמו לשם עברי בעל משמעות דומה, "אמיתי", לעיתים נכתב "אמִתי") בבסרביה בשנת תרע"ד (1914), ובילדותו עבר עם הוריו לרומניה. הצטרף לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", ועם סיום לימודיו התיכוניים הדריך בתנועה זו במסגרות ארציות. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ שריד שבעמק יזרעאל המערבי. שילב בעבודת החקלאות שלו עיסוקי עריכה וחינוך. היה רועה צאן בקיבוץ, נוטר בחיל הנוטרים המנדטורי, ובשנות מלחמת העצמאות היה קצין חינוך בצה"ל הצעיר.
בשנת 1943 הצטרף למערכת היומון "על המשמר", והיה עורכו הראשון של מוסף הילדים "משמר לילדים". נתן מחילו גם למדור ספרות הילדים של הוצאת הספרים של קיבוצי "השומר הצעיר", "ספרית פועלים". מרדכי אמיתי פרסם שירים סיפורים ותרגומים לילדים ב"משמר לילדים". את רשימות ההווי מהעמק שכתב בעיתונות כינס לספרים, "עמק עמק", ו"אנשי-יחד". הוא היה מתרגם מצוין מיידיש, וגולת הכותרת של תרגומיו הם "שירי המגילה" של איציק מאנגר.
מרדכי אמיתי זכור בעיקר כמי שהקדיש שנים רבות מחייו לניסיון לחדש את ההגדה המסורתית של פסח, ולתת לה צביון חילוני חלוצי מודרני. הוא ערך והכין את המהדורות הראשונות של "הגדת הקיבוצים" של קיבוצי "השומר הצעיר". ההגדה הזו יצאה לאור בכמה מהדורות, עוטרה בידי כמה ציירים, ושימשה שנים רבות כהגדה המקובלת של הקיבוצים בפסח. שיתוף הפעולה של מרדכי אמיתי עם כמה ציירים חשובים הביא ליצירת מהדורות מעניינות של הגדת הקיבוצים. בין הציירים ששיתף עמם פעולה: שרגא וייל, משה פרופס, יוחנן סימון, שמואל כץ ואחרים.
מרדכי אמיתי נפטר בקיבוצו, שריד, בשנת 1993, בגיל 79.
גוטהלף ברגשטרסר

תולדות חייו

ברגשטרסר נולד באוברלוזה שבסקסוניה, גרמניה. הוא למד באוניברסיטת לייפציג פילוסופיה, שפות קלאסיות ושפות שמיות. 
לאחר שסיים את לימודיו עבד מספר שנים כמורה לשפות קלאסיות בדרזדן ובלייפציג. בשנת 1912 קיבל מינוי של מרצה לשפות שמיות באוניברסיטת לייפציג. בשנת 1915 הוזמן לשמש פרופסור באוניברסיטת קונסטנטינופול, ושם נשאר ארבע שנים. כקצין קישור גרמני לצבא הטורקי נתבקש בשנת 1918 לערוך סיור מחקרי באזור סוריה וארץ ישראל, סיור שאותו ניצל למחקריו על הארמית והערבית.
בשנת 1919 חזר לגרמניה, ובמהלך עשר השנים הבאות שימש כפרופסור באוניברסיטאות קניגסברג, ברסלאו, היידלברג ומינכן, כשהוא מתקדם ממוסד למוסד עם התפשטות המוניטין שלו.
בזמן התגברות הזרמים האנטישמיים בגרמניה היה מן המרצים הבודדים שהרים את קולו נגדם. הוא אף עזר לסטודנטים ומרצים למצוא מקומות עבודה מחוץ לגרמניה, ובכך לברוח מהתופת העתידה להתרחש עליהם.
ברגשטרסר מת כתוצאה מתאונה בעיירה ברכטסגאדן שבגרמניה בשנת 1933, והוא בן 47.

מחקרו המדעי

ברגשטרסר הקדיש את מירב זמנו לחקר הערבית. בין מחקריו החשובים בתחום זה יש לציין את ספרו "חֻנין אבן אסחאק והאסכולה שלו", האטלס של הערבית המדוברת בסוריה ובא"י, את עבודותיו על תולדות נוסח הטקסט של הקוראן, ואת מחקרו על הדיאלקט הערבי בדמשק.
ספר בעל חשיבות מיוחדת היה "מבוא לשפות שמיות" שכתב בשנת 1928. ספר זה נועד לשמש את תלמידי התואר הראשון לשפות שמיות, אבל האופן הברור והתמציתי שבו הוא מציג את משנתו, והתובנות המעמיקות המפוזרות לכל אורכו הפכו אותו לספר יסוד לדורות. הוא תורגם לאנגלית ומשמש גם בימינו. 
ברגשטרסר לא משך ידו גם מארמית, ובין מחקריו הרבים ניתן לציין במיוחד את עיסוקו באוצר המילים של הארמית המערבית החדשה, בעיקר זו המדוברת בכפר הסורי מעלולה.

ספרו "דקדוק הלשון העברית"

עבודתו החשובה ביותר של ברגשטרסר היא ספרו "דקדוק העברית המקראית". ראשיתו של החיבור בניסיון לעדכן ולהשלים את הדקדוק הטוב ביותר שהיה קיים באותה עת – המהדורה ה-28 של הספר "דקדוק עברי" של וילהלם גזניוס בעריכת אמיל קאוטש. מהדורה זו הוכנה בשנת 1909 ותורגמה לאנגלית בשנת 1910 על ידי ארנס קאולי ( Gesenius' Hebrew Grammar) אולם בשל התפתחות המדע היא הייתה מיושנת כבר בשעת הדפסתה, ועל ברגשטרסר הוטל להכין את המהדורה ה-29.
לברגשטרסר התברר עד מהרה כי אין די בעדכון והשלמה, ועליו לכתוב חלקים רחבים מהספר מראשיתם. עובדה זו, וכן הקשיים שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שחלקו הראשון של הספר יצא רק בשנת 1918 (תורת ההגה) וחלקו השני בשנת 1926 (הפועל). ברגשטרסר לא הספיק לסיים את יתר חלקי הספר המתוכננים בשל מותו הבלתי צפוי.
הספר תורגם לעברית בידי מרדכי בן אשר בשנת 1972, ומהדורה שנייה, מתוקנת, יצאה בשנת 1977.
קיינאן מארו

קיינאן מארו (ביפנית: 開南丸) הייתה אוניית מפרשים עשויה עץ של הצי הקיסרי היפני. האונייה שימשה את המשלחת היפנית לאנטארקטיקה.
האונייה הייתה בתחילה בבעלות פרטית ונקראה אזארה מארו. היא נרכשה בידי הצי היפני באוקטובר 1910, ובהוראתו של מרשל הצי היהאצ'ירו טוגו שונה שמה לקיינאן מארו. האונייה עברה התאמה לתנאי קור ונוספו לה מנועי עזר של 18 כוח סוס, אשר לא יכלו לספק סיוע של ממש במהלך ההפלגה אלא רק להקל את היציאה מהנמל. אורכה הכולל היה 33.48 מטר ורוחבה 7.85 מטר.
בדצמבר 1910 הפליגה הקיינאן מארו מטוקיו כשעל סיפונה המשלחת היפנית לאנטארקטיקה בפיקוד נובו שיראזה. היא הגיעה אל הקרח ב-26 בפברואר 1911 והפליגה הלאה, אל תוך ים רוס. בגלל המועד המאוחר מאוד בעונה האנטארקטית, לא יכלה האונייה להתקדם מעבר לאי קולמן, וחזרה לסידני, אוסטרליה לחרוף שם.
במהלך העונה הבאה נעשה ניסיון שלישי להגיע לטווח ראייה של יבשת אנטארקטיקה, במטרה מוגדרת לחקור את ארץ אדוארד השביעי. קבוצה קטנה ירדה לחקור את הארץ שם נתקלו אנשיה בתנאי מזג אוויר קשים, שאילצו אותם לשוב על עקבותיהם. קיינאן מארו חזרה ליפן; היא הגיעה ליוקוהמה ב-20 ביוני 1912.
זנבזיפים

מאפיינים

אורך בוגר: 10-30 מ"מ 

מספר ביצים בהטלה: 20-50 

התפתחות: גלגול חסר 

מזון: קמח, נייר, בד, סוכר, עמילן, תאית 

תפוצה בטבע: לרוב בקני נמלים וטרמיטים
הזנבזיפים הם חרקים פרימיטיביים ביותר. גופם שטוח ומכוסה קשקשים מבריקים בצבע כסף. בראשם זוג מחושים ארוכים, אותם מנקים באופן קבוע, כדי לשמור שחוש הריח לא ייפגע. יש להם זוג עיניים מורכבות וזוג עיניים קטנות רגילות. גפי הפה שלהן לועסות והן בולטות מהראש. מקצה בטנם יוצאים שלושה זיפים דקים, ארוכים וגמישים. הם פעילים בעיקר בלילה. הנקבה מטילה את ביציה בצרורות במקומות חשוכים ולחים. מינים אחדים מצויים במקומות אפלים בבית: מזווה, מחסן מזון, פינות לחות, בין דפי ספרים, מאחורי תמונות התלויות על הקיר.
סטארגייט

סקירה

במציאות המתוארת בסרט ובסדרות, מתגלה בחפירות ארכאולוגיות במצרים בשנות ה-20 של המאה ה-20, עצם טבעתי גדול ממתכת שמקורה אינו בכדור הארץ (להלן: "סטארגייט"), עליו מוטבעים סמלים לא מוכרים (להלן: תגליפים), יחד עם טבלית אבן גדולה שגם בה סמלים דומים. לאחר שנים של מחקר מתגלה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית מהותו של העצם - שער - דרכו ניתן לעבור אל כוכבי לכת מרוחקים בגלקסיה, באמצעות "חיוג" כתובת בת שבעה סמלים, המציינים מסלול אל מיקומו של כוכב הלכת עליו מצוי שער מאותו סוג (שער היעד). הזרמת אנרגיה רבה אל השער בשעת החיוג יוצרת "חור תולעת" בין השער לבין שער היעד, שדרכו יכולים לעבור יצורים חיים וחפצים דוממים. 
ממשלת ארצות הברית שומרת את קיומו של הסטארגייט בסוד, וצוות מחקר בראשות ג'ק או'ניל נשלח לחקור את עברו השני של השער, תוך שהוא נתקל בתרבויות שונות ובאויבים שונים. לפי עלילת הסרט, סיפורי מיתולוגיה רבים בהיסטוריה האנושית מתבססים על אירועים בהם חייזרים שלטו בבני האדם בעבר הרחוק. אותם חייזרים התגלו בסדרה "סטארגייט SG-1" כ"גואולד" (Goa'uld), אשר הגוף המאורגן שלהם היה קולקטיב אדוני המערכת, אך בהמשך נוספו לסיפור העלילה גזעים נוספים. הגאולד התחזו לאלים ושיעבדו את תושבי מצרים העתיקה. כך יצרו את התרבות והדת שלהם והשתמשו בשערי הסטארגייט כדי להעביר אנשים ממקום למקום. בעקבות מרד של בני האדם, גורשו החייזרים מכדור הארץ והשער נקבר עד לגילויו מחדש בשנות העשרים.

מדע

הסרט, בניגוד לסדרה שנוצרה בעקבותיו, אינו מנסה להתמודד עם סוגיות מדעיות הקשורות בהפעלת השער למעבר בין כוכבי הלכת, ויש בו עניינים רבים הנותרים ללא הסבר (בסדרה "סטארגייט SG-1" ישנה התייחסות רבה יחסית, לסוגיות מדעיות, ואחת הדמויות החשובות החברה בצוות החוקרים בסדרה היא אסטרופיזיקאית).
מודל האינדקס היחיד

מודל האינדקס היחיד (Single Index Model) הוא מודל כלכלי מקובל לחישוב התשואה הנדרשת על הסיכון שבנכסי חברות ומניותיהן. על פי המודל ניתן לשייך את התשואה  של נכס i כלשהו לשלושה מרכיבים: רכיב התלוי בביצועי הנכס המכונה , רכיב התלוי בתשואת השוק, , המכונה  ורכיב אקראי המכונה ריבית שיאורית או . באופן מתמטי ניתן לתאר את המודל כך: . 
ניתן להוכיח שבתוחלת לאורך מספר שנים הריבית השיאורית מתאפסת: .
השימוש במודל להערכת התשואה הנדרשת על נכסים הוא נפוץ ועל פי ממצאים אמפירים הוא מתקיים בקירוב טוב.
ג'יימס קליס

ילדותו ולימודיו

קליס נולד וגדל בלונדון ב-4 ביוני 1971, שם הוריו ניהלו אכסניה. קליס הוא יהודי, נצר למהגרים מרוסיה ופולין. קליס למד באוניברסיטת יורק בה רכש תואר בספרות בשנת 1993. בזמן לימודיו היה שחקן רוגבי נלהב בד בבד עם משחק, תסריטאות ובימוי. קליס היה חבר באגודת גילברט וסאליבן ואפילו הופיע בהפקות של אוניברסיטת קיימברידג' כולל מחזה של הרולד פינטר - מסיבת יום הולדת.

קריירה

קליס למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון אותה סיים בשנת 1996. באותה השנה הוא זכה בפרס ג'ייק טינקר בתואר השחקן העולה המבטיח ביותר במחזה "Old Wicked Songs" לצד בוב הוסקינס.
קליס הופיע במגוון הפקות תיאטרון, רדיו וטלוויזיה. הוא גם היה מעורב בכתיבה ובימוי. בכורתו בבימוי הייתה בסרט מזל של מתחילים, בו היה גם שותף בכתיבה. לצד ניק כהן. קליס גם כיכב בסרט לצד כוכבים רבים כגון: ג'ולי דלפי, סטיבן בקרוף וכריסטופר קזנובה. הביקורות קטלו את הסרט, אך למרות זאת זכה להצלחה קטנה.
קליס הופיע בסרט יומנה של ברידג'ט ג'ונס לצד רנה זלווגר ויו גרנט בקיץ 2001. עד דצמבר 2002 השתתף במחזות בתיאטרון סוהו והופיע במספר תפקידים בטלוויזיה. בשנת 2003, השתתף קליס במיני סדרה בטלסטאר גלקטיקה ובסדרה בטלסטאר גלקטיקה שמהוות רימייק לסדרה מ 1978 - בטלסטאר גלקטיקה בתור ד"ר גאיוס בלאטר - מדען מבריק ומפורסם המנוצל על ידי הסיילונים כדי לעזור להם לפרוץ את הגנות 12 הקולוניות של קובול. על משחקו בסדרה הוא זכה בשנת 2006 בפרס סטורן עבור שחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס מכון הסרטים האמריקאי.

חייו האישיים

קליס נשוי לנהה משנת 1998 ויש להם שלושה ילדים: ג'ושוע, סשה ואניקה.
בדרך אל האושר

איך הוא שר - המיתוס

בשיר "איך הוא שר" דבק סיפור לפיו, הוא נכתב על חייו ומותו של הזמר זוהר ארגוב. את השיר פרסם רובס כשנתיים לאחר מותו של ארגוב. סמיכות זו ומילות השיר, המגוללות את סיפורו של זמר הנישא על כנפיי אהבת הקהל עד לנפילתו לסמים ומותו, חיזקו את ההשערות שהשיר אכן נכתב על ארגוב. השורה מתוך השיר "מה נשאר מהזוהר, מכל השירים שהוא שר" לא הותירה מקום לספק (זאת בעקבות השם "זוהר" אשר הופיעה בשורה). המיתוס נולד עם יציאת השיר כאשר במסגרת התוכנית "ציפורי לילה", אמר המוזיקאי אביהו מדינה: "תראו תראו איך גם זמרים אשכנזים יכולים לכתוב שירים כל כך יפים על זוהר ארגוב", ואף השמיע את השיר מספר פעמים במהלך התוכנית. רובס השיב בתגובה שהמשפט של מדינה מכיל שלוש טעויות: "לא התכוונתי שזה יהיה שיר על זוהר ארגוב, אני לא אשכנזי - לא שזה משנה משהו ואיך תראו? זה רדיו".
רובס מספר בהופעותיו כי כלל לא חשב על ארגוב בעת כתיבת השיר, אלא על מוזיקאים שאהב בנעוריו, כגון אלביס פרסלי, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס וג'ים מוריסון, שלא הצליחו להתמודד עם ההצלחה, נפלו לסמים ומצאו את מותם בגיל צעיר. עוד הוא מציין כי כתב את השיר בשלב שהיה יוצר צעיר (עוד לפני ההצלחה הגדולה) כמעין תמרור אזהרה אישי, כדי שזה לא יקרה לו. לאחר שפורסמה הפרשנות על ארגוב הוא שב למילות השיר ונוכח לראות שהן אכן מתאימות להפליא, ומבחינתו מי שרוצה לראות בכך שיר על ארגוב מוזמן לעשות כן, מאחר שהשיר שייך למאזינים וכל אחד יכול לקחת אותו למקום האישי שלו.
המשפחה הקדושה

המשפחה הקדושה הוא הכינוי בנצרות למשפחתו הקרובה של ישו - מרים אימו, ויוסף, אביו המאמץ.

חג המשפחה הקדושה

חג המשפחה הקדושה הוא חג דתי נוצרי הנחוג על ידי נוצרים קתולים לכבוד שלושת בני המשפחה הקדושה.
החג נקבע על ידי האפיפיור ליאו ה-13 בשנת 1893. עד שנת 1969 נחוג החוג ביום ראשון בשבוע שחל באוקטבה (שמונת הימים) שלפני חג ההתגלות (היינו יום ראשון בשבוע שבין ה-7 בינואר ל-13 בינואר כולל שני ימים אלה).
מאז שנת 1969 נחוג החג ביום הראשון בשבוע שחל בין חג המולד וראש השנה הנוצרית (היינו בין ה-25 בדצמבר ל-1 בינואר). בשנים בהם אין יום ראשון בשבוע זה (דבר המתרחש כאשר הן חג המולד והן ראש השנה הנוצרית חלים ביום ראשון - נחוג חג המשפחה הקדושה ביום שישי בשבוע שבין שני חגים אלה. החג הוזז על מנת לאפשר את חגיגת "חג הטבלת האדון" ביום בו נחוג קודם לכן חג המשפחה הקדושה.
החג עצמו אינו חג חובה בקרב הקתולים, אולם חובה להשתתף במיסה מיוחד הנערכת ביום זה בכנסייה.

שימושים תרבותיים

קתולים אדוקים נוהגים לרשום בראשי מכתביהם את האותיות "J.M.J" - ראשי תיבות שמות בני המשפחה הקדושה (בדומה לנוהג לכתוב "בס"ד" בקרב יהודים מסורתיים ודתיים).
הגל החדש הצרפתי

הגל החדש (בצרפתית: נוּבֵל וָאג Nouvelle vague) של הקולנוע הצרפתי היה תנועה קולנועית בשנות השישים של המאה ה-20. הכותבים במגזין "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) החליטו להציג את תאוריית האוטר (auteur) שלהם – הבמאי כמרכז העשייה בסרט – על ידי בימוי סרטים בעצמם. הם היללו את סרטיהם של ז'אן רנואר וז'אן ויגו. כותבים לשעבר של המגזין כמו פרנסואה טריפו עם סרטו "400 המלקות" (1959) וז'אן לוק גודאר עם סרטו "עד כלות הנשימה" (1960) סימנו את תחילת עידן זה. במאים אחרים מהזרם הם קלוד שברול, ז'ק ריווט, אריק רוהמר ולואי מאל.
סרטי הגל החדש הצרפתי נשאו לרוב אופי אקזיסטנציאליסטי ועסקו בנושאים כמו הדגשת תפקידו של היחיד בקבלת האבסורדיות שבקיום האנושי. המסרים עצמם לא הועברו רק בעזרת תוכן הסרטים ועלילתם, אלא גם בעזרת טכניקות בימוי וצילום שונות וחריגות יחסית (למשל, צילום מעקב בשוט רציף שנמשך שבע דקות) ששימשו כאמצעי אמנותי להעברת מסרי היצירה המוסרטת. הבמאים צילמו ברחובות, כשהם דוחים את רעיון הצילום באולפן. אמצעי תאורה והקלטה היו המצאות ששימשו את הבמאים בהצלחה יתרה, ביניהן מצלמות קלות משקל (או 'מצלמות עט' - ביטוי הנטבע על ידי אלכסנדר אסטרוק. מבחינתו המצלמה היא כמו עט: הן בנוחיות ובקלות השימוש בה, והן בהיותה כלי ביטוי אישי לבעליה). סרטי גל חדש רבים מתאפיינים בתנועות הזורמות שבהם, אשר בדרך כלל עוקבות אחר דמויות הסרט לאורך רחובות פריז.
רבים מסרטי הגל החדש הופקו בתקציבים מצומצמים מאד; בדרך כלל צולמו בבתי חברים של יוצרי הסרט. אותם חברים שימשו במקרים רבים כשחקנים וכצוות צילום, ואילתרו בעזרת מה שהיה נגיש במקום (למשל, השתמשו בעגלת קניות כבסיס למצלמה נעה). גם מחירו של סרט הצילום היווה שיקול, שהניב תוצאות ייחודיות: בסרטו של גודאר "עד כלות הנשימה", לדוגמה, קיימת תחושה של "קפיצות", מעין הפרעות ברציפות, בחלק מהסצנות בשל העובדה שהן אמנם צולמו כרצף אחד, אבל על שולחן העריכה פשוט נחתכו חלקי סצנות שלא התאימו, לעיתים אף מאמצע סצנה.
לסגנון הגל החדש הייתה השפעה על הקולנוע האמריקאי. לאחר סרטו של ארתור פן "בוני וקלייד" (1967) החלו במאי "הוליווד החדשה" (New Hollywood) כמו רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, בריאן דה פאלמה, ומרטין סקורסזה לביים בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים סרטים שהושפעו מעמיתיהם האירופים. גם הבמאי האמריקאי הבולט, קוונטין טרנטינו, הודה שהושפע מהגל החדש הצרפתי וכינה את חברת ההפקה שלו A Band Apart על שם סרטו של גודאר משנת 1964.
שחקן וטו

שחקן וטו (Veto Player) הוא שחקן במשחק בצורה קואליציונית כאשר שוויה של כל קואליציה שאינה מכילה אותו הוא אפס.

הגדרה

שחקן  הוא שחקן וטו  במשחק בצורה קואליציונית  אם:
כלומר, השווי של כל הקואליציות שאינן מכילות את כל שחקני הווטו הוא אפס.

שימושים ודוגמאות לשחקני וטו

• אם נרצה להציג  משחק בצורה קואליציונית שבו חלק מהשחקנים חייבים להיכלל בכל קואליציה נבחרת, אזי שחקנים אלה הם שחקני וטו.
• דוגמה למשחק עם שחקני וטו, היא קבלת החלטה במועצת הביטחון של האו"ם. שכן, הצבעה של כל אחת מחמש המדינות בעלות זכות הווטו (ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת וסין) נגד הצעת החלטה של המועצה, מונעת את קבלתה.
•  הליבה של משחק פשוט, המקיים  מכילה את כל  וקטורי התשלומים  המקיימים  לכל שחקן  שאינו שחקן וטו, ורק את הווקטורים הללו.
• משחק פשוט נקרא נשלט וטו אם קיים בו שחקן וטו.

דוגמה

נסתכל על המשחק הבא:
במשחק זה שחקן 3 הוא שחקן וטו, מכיוון שהשווי של כל קואליציה שאינה מכילה אותו הוא 0.
ATR 42

פיתוח

פיתוח המטוס החל בשנת 1981 טיסת הבכורה שלו בוצעה באוגוסט 1984, יצור סדרתי של המטוס החל בספטמבר 1985, המטוס הראשון נמסר לחברת התעופה הצרפתית Air Littoral בדצמבר 1985.
אוגנדה הבריטית

היסטוריה

בשנותיה הראשונות של מדינת החסות היו סכסוכים דתיים רבים בין פרוטסטנטים, קתולים, ומוסלמים. בסופו של דבר, החל משנת 1890, שלטו מנהיגים פרוטסטנטיים. בחוזה בשנת 1900, הבריטים מינו שבט פרוטסטנטי שישלוט על אוגנדה. הבריטים העדיפו שבט זה גם בשל דתו וגם בשל יכולותיו השלטוניות המרשימות, מה שנתן אוטונומיה יחסית גבוהה לאוגנדה הבריטית, בניגוד לקולוניות שוכנות. עדיין, לשליטה הזרה, שנבעה ממניעים כספיים זרים, הייתה השפעות שליליות רבות על אוגנדה.
בשנות החמישים המוקדמות, מעמד השלטון החל להתערער. בשנת 1952 רפורמות שלטוניות הקימו אב טיפוס למערכת השלטונית של היום באוגנדה. בריטניה העניקה לאוגנדה ממשלה עצמאית לראשונה ב-1961, הבחירות נערכו ב-1 במרץ. בנדיקטו קיוואנוקה מהמפלגה הדמוקרטית נבחר לשר הראשי הראשון. אוגנדה שמרה על חברותה בחבר העמים הבריטי.
ב-25 באוקטובר 1962 הצטרפה אוגנדה לאומות המאוחדות כחברה ה-110. המלכה הבריטית, אליזבת' השנייה, נשארה ראש המדינה בתפקיד מלכת אוגנדה עד לניתוק הקשר עם המלוכה הבריטית ב-9 באוקטובר 1963, והקבאקה (מלך) של אוגנדה, אדוארד מוטסה השני, נהיה לנשיא הראשון של אוגנדה.