google/wiki40b huggingface dataset:
אוקשיה

תולדות היישוב

היישוב אוקשיה נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15 כקהילה אדמיניסטרטיבית כנסייתית. בעליו, האציל מאצ'יי גרוטה, הקים בו את הכנסייה הראשונה בשנת 1464. במאה ה-16 עברה הבעלות על היישוב לידי האציל מיקולאי סמבוז'יצקי. באמצע המאה ה-17 נכבש הכפר לזמן מה בידי הפולשים השוודים, והוא נחרב כליל.

יהודי אוקשיה

בשנת 1921 התגוררו בכפר 133 יהודים, שעסקו במלאכה וברוכלות בכפרי הסביבה. עם כיבוש האזור בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, נאסר על היהודים לצאת מהכפר, ויהודים בגילאים 12 עד 65 נלקחו לעבודות כפייה בחקלאות ובניקוז בסביבת הכפר. יהודי הכפר סבלו מתנאי תת-תזונה, ובחורף 1941 פרצה בקרבם מגפה שרבים נספו בה.
ככל הנראה פונו רוב יהודי הכפר ללוקוב, ואחר כך מצאו את מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה, יחד עם יתר יהודי הסביבה. מקצת היהודים שהושארו בכפר לצורכי עבודה נרצחו בו בנובמבר 1942.
סאטון (רובע)

היסטוריה

רובע סאטון הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המוניציפלי של סאטון וצ'ים עם הרובע המוניציפלי של בדינגטון והרובע העירוני של קארשאלטון שהיו חלק ממחוז סארי.

ממשל מקומי ופוליטיקה

מאז שנת 1986 למפלגה הליברל-דמוקרטית רוב במועצת הרובע. קודם לשנה זו היה למפלגה השמרנית רוב במועצה.
בעקבות בחירות 2006, למפלגה הליברלית הדמוקרטית 32 מושבים במועצה, ואילו לשמרנים 22 מושבים. למפלגת הלייבור אין מושבים במועצת הרובע. בשנת 2007 פרש מהמפלגה השמרנית חבר מועצה ועבר למפלגה העצמאית של הממלכה המאוחדת וחבר מועצה אחר פרש מהמפלגה הליברלית הדמוקרטית ונשאר לשבת במועצה כמועמד עצמאי.
רובע סאטון מחולק לשני אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: סאטון וצ'ים (Sutton and Cheam), וקארשאלטון ווולינגטון (Carshalton and Wallington).

השכלה

ברובע פועלת מכללת קארשאלטון.

ספורט

ברובע פועלים מועדוני הכדורגל סאטון יונייטד וקארשאלטון אתלטיק. במרכז הספורט שבקארשלטון מתקני ספורט רבים, שתיברכות שחייה, מגרשי סקווש ואולמות ספורט. בוסטקרוטפט פועלת קבוצת הכדורסל סאטון פומז.
פשפש (דלת)

פִּשְׁפָּשׁ כינוי לפתח קטן בדרך כלל בתוך חומה, קיר או דלת.
הפשפש לרוב שימש כדלת לכניסה ויציאה ללא צורך לפתוח את הדלת הראשית, שלרוב הייתה גדולה וכבדה והצריכה יותר מאדם אחד כדי לפותחה.
טוביה כץ (צייר)

קורות חייו

טוביה כץ נולד בפולין למשפחה מסורתית. כבן חודשיים היגרה משפחתו לארגנטינה, בשנות הארבעים אמו, והוא בעקבותיה, הפסיקו לשמור על המסורת, זאת בניגוד לאביו. בילדותו הצטרף לתנועת הנוער של הקיבוץ המאוחד בארגנטינה וכבן 19 מונה למזכיר התנועה במדינה. למד ציור אצל הצייר הארגנטינאי דמטריו אורוצ'ואה, אנרכיסט בעל תפיסה פוליטית שמאלית ויוצר בסגנון סוציאל-ריאליסטי.
בשנת 1960 עלה לישראל עם אשתו פנינה והתיישב בקיבוץ חוקוק. במקביל למד אצל הציירים אביגדור סטימצקי ויוסף זריצקי. בשנת 1970 שהה באנגליה במסגרת מלגת אמן. בגיל ארבעים חזר בתשובה ולמד במכון מאיר. לאחר מכן שהה עם משפחתו בברזיל כשליח הקיבוץ המאוחד.
כץ הוא אמן מופשט, וציוריו מופיעים בתערוכות שונות לאורך השנים, אחת התערוכות הייתה במוזיאון ישראל. ייסד ועמד בראש התוכנית 'אמנות ואמונה' ב'מכללה ירושלים', בשכונת בית וגן, ירושלים. הוא מעיד על עצמו כי הושפע רבות מעבודותיו של מארק רותקו. שאיפתו היא לטפח "תרבות אמונית" כהגדרתו. הוא סולד מהתרבות האקדמית המבוססת לדבריו על תרבות אירופאית ש"תוקפה המוסרי והאנושי נקבר באושוויץ וטרבלינקה".
כץ מתגורר בירושלים ואב לשלושה. בתו, ענבל, נשואה לרב אליעזר מלמד, רב היישוב הר ברכה וראש הישיבה במקום.
אהרן דוד מרקסון

אהרון דוד מַרקסון (1885 – 1933) היה מחנך וסופר יהודי אמריקאי ממוצא ליטאי.

תולדות חייו

מרקסון נולד ב-1885 בעיירה פִּילוִוישוֹק שבפלך סובאלק שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא). העיירה הייתה סמוכה לקו הרכבת שבין סנקט פטרבורג לברלין, וכך אפשרה לתושביה לקיים קשרי סחר נוחים, וחלק מיהודי המקום עסק ביצוא סחורות לגרמניה. אביו, יצחק, אדם דתי, היה אחד הסוחרים המצליחים בעיירה, אולם בקיץ 1887 פרצה בעיירה שרפה גדולה מאוד, שבעקבותיה התרוששו כ-300 משפחות יהודיות, ובהן גם משפחת מרקסון, ואביו החל לעבוד כדוור.
את חינוכו היסודי בעברית ובלימודי הדת קיבל כרגיל ב"חדר", וכבר שם התבלט במוחו החריף. עם הגיעו למצוות, שלחו אותו הוריו לישיבה בעיר סמוכה, שם למד גמרא, הלכה ופוסקים. במהרה התחבר לקבוצת משכילים יהודים צעירים שהונהגה בידי שמואל ליב גורדון, שהכיר את ידיעתו המקיפה של אהרון דוד בעברית והעריך אותה, והפקיד בידיו את ניקוד תרגומו ל"המלך ליר". מרקסון עבר לווילקי (Vilkija) הסמוכה לקובנה, שם גר עם אחיינו בנימין נחום סילקינר, שלימים היגר לארצות הברית והיה שם למשורר עברי בולט ומפורסם. בצימאונו הגדול לידע החליט מרקסון לעבור למרכז גדול יותר, לעיר וילנה, והקדיש את זמנו ללימודי דת וספרות יהודית ועולמית. הוא התפלל בבית הכנסת הגדול "שטאדטשול", שם שימש גרשון סירוטה כחזן. מרקסון הושפע מאד משירתו של סירוטה, ותוך זמן קצר למד את ניגוניו והיה שר אותם בכל הזדמנות. לאחר זמן החליט לחזור לעיר הולדתו, ונעשה שם לפעיל בתנועת הנוער הציונית "דגל ציון".
בשנת 1904 היגר לארצות הברית. תחילה התיישב בניו יורק ולימד עברית בבתי ספר שונים, אולם לא שבע נחת מעבודתו. בשנת 1912 קיבל משרת הוראה באינדיאנפוליס, שבה פתח שנה קודם לכן הרב יצחק אלחנן נויישטט את בית הספר היהודי המאוחד. מרקסון מצא שפה משותפת עם הרב, ושניהם פעלו לקידום החינוך העברי לילדי היהודים בעיר. לאחר מותו של נויישטט עבר מרקסון לשיקגו. בשנת 1914 נשא לאשה את חנה אסתר כץ, גם היא ילידת פילווישוק, שהתגוררה בשיקגו. לזוג נולדה בת, חמדה. מבחינה מקצועית לא היה מרקסון מרוצה בשיקגו, ומאחר שידידו סילקינר התגורר בניו יורק, הוא החליט לחזור לשם. בניו יורק התאכזב מרמתם הנמוכה של הלימודים בבתי הספר העבריים, ועבר לדטרויט, שם נשאר עד מותו.
כמורה הצליח לרתק ולעניין מאד את תלמידיו והיה אהוב עליהם. הוא היה מפורסם ומוערך גם בקרב אנשי קהילתו בשל ידענותו וכישרון ההוראה שלו.
בשנת 1933, בגיל 48, חלה מרקסון ונפטר לאחר זמן קצר. הוא נקבר בדטרויט.

פרסומיו

בשנת 1937 ארגון דוברי עברית בעירו "קבוצת עברית", פרסם לזכרו ספר שנערך בידי דב בֶּר אייזיקס ודניאל פרסקי. בספר שלושה חלקים: בחלק הראשון, הקדמה מאת העורכים, ותולדות חייו שנכתבו על ידי ב. אייזקס. החלק השני מכיל את מרבית עבודותיו של מרקסון שפורסמו במקומות שונים, ועותק של תרגומו ל"בן המלך והעני" מאת מרק טוויין, שיצא לראשונה בוורשה בשנת 1923. החלק השלישי מכיל הערכות והספדים של תלמידיו וחבריו.
ריפלי מתחת למים

תקציר העלילה

כשהוא חי באזורים כפריים בצרפת עם אשתו הלויס (Heloise), טום ריפלי מוטרד על ידי זוג אמריקני מרגיז, דייוויד פריטצ'ארד ואשתו ג'ניס, ששכר בית בקרבתו ונראה נחוש בדעתו לחקור חלקים מעברו של ריפלי. ללא מניעים אישיים גלויים, הזוג מתעניין בסוחר של אמנות אמריקנית בשם מרצ'יסן שנעלם באורח מסתורי מספר שנים לפני כן לאחר שביקר את ריפלי. ריפלי רצח את אותו סוחר כדי למנוע את חשיפתה של תוכנית לזיוף אמנות ולאחר מכן השליך את גופתו לתעלה בקרבת מקום; בעקבות החקירות והבירורים חרדתו גוברת, ופריטצ'ארד מתחיל לערוך חיפושים בתעלות המקומיות.
את סוף מעלליו של טום ריפלי מסיימת הסופרת הייסמית' באווירה נינוחה, כשהיא מתארת את שגרת חייו בטיפוח פרחי הדליה שברשותו, ניגון יצירות שוברט על הצ'מבלו, התענגות על ארוחותיו ובילוי זמן שקט ושליו עם אשתו הלויס ומנהלת משק הבית מאדאם אנט. הוא מתואר כג'נטלמן המושלם, אדיב, מתחשב, מנומס - אך מתחת לכל זאת, קטלני לסביבתו.
העתק (פיזיקה)

במכניקה קלאסית, העתק הוא הווקטור הקצר ביותר המחבר בין נקודת מדידה התחלתית של מיקומו של גוף לנקודת מדידה סופית של מיקומו של גוף. כיוונו של ווקטור ההעתק הוא ככיוון ישר דמיוני המחבר את שתי הנקודות וגודלו כאורך הישר. דרך נוספת להגדיר העתק היא להגדירו כהפרש בין וקטור מיקום הגוף בסוף התנועה לוקטור מיקומו בתחילת התנועה, ווקטור ההעתק אינו מושפע מהדרך בין נקודות המדידה בה עבר הגוף, אלא רק ממיקומו הסופי וההתחלתי של הגוף. כלומר אם מיקום הגוף בזמן  היה  וב-  היה  הרי שההעתק  הוא  מכאן שדרך היא סכום כל ההעתקים שהגוף עובר מנקודת ההתחלה עד לנקודת הסיום. 
העתק הוא גודל וקטורי אשר עשוי להשתנות על-פי הזמן (מיקום הגוף יכול להשתנות בזמן אף הוא), על כן לעיתים קרובות מתייחסים להעתק כפונקציה של פרמטר הזמן 
מהירות ממוצעת של תנועת גוף בעל מהירות משתנה מוגדרת כיחס בין ההעתק שעבר הגוף לזמן: . ככל שהזמן בין שתי המדידות קטן, הדיוק בין המהירות הממוצעת של סך התנועה, למהירות בה עבר הגוף ברגע הנבחן גדל, וכך מגדירים את וקטור המהירות הרגעית.
בשפה העברית המלה מהירות משמשת גם לציון גודל סקלרי (speed) וגם לציון גודל וקטורי (velocity). שימוש במהירות כסקלר המתייחס לדרך שעבר הגוף בלבד מכיל רק מידע על השינוי הכמותי בכמות הדרך שהגוף עובר, ואילו שימוש במהירות כשינוי וקטורי מכיל גם את גודל המהירות וגם את כיוונה.

באופן דומה וקטור התאוצה מוגדר כוקטור שינוי המהירות הרגעית של הגוף ביחס לזמן.
בתהליך ההופכי כדי למצוא את וקטור המהירות מבצעים סכימה (אינטגרציה) על וקטור התאוצה, וכדי למצוא את ההעתק מבצעים סכימה על וקטור המהירות.

גוף קשיח

כאשר מנתחים תנועה של גוף קשיח וקטור ההעתק צריך להכיל גם את התנועה הסיבובית אותה עבר הגוף, ולכן במקרה כזה ההעתק לאורך הדרך יקרא ההעתק הליניארי של הגוף, ההעתק הסיבובי (המתאר את הזווית אותה עבר הגוף) יקרא העתק זוויתי וההעתק הכולל יהיה הצירוף הליניארי של שניהם.

מערכות ייחוס

עקרון היחסות של גלילאו קובע שחוקי הפיזיקה הם זהים בכל שתי מערכות ייחוס הזזות במהירות קבועה זו יחסית לזו, ולכן אין אפשרות להבדיל בין מערכות הייחוס מי מהן נעה ומי מהן ניצבת, אלא ניתן לדבר רק על הפרש המהירויות בין שתי המערכות. מכאן שאין שום משמעות למיקום ללא מערכת ייחוס, ובהתאמה אין משמעות להעתק ללא מערכת ייחוס. לדוגמה: רכבת נעה במהירות  ונוסע הולך בתוך הרכבת במהירות , אם מערכת הייחוס היא הרכבת עצמה, ההעתקו של האדם יבוטא לפי סכימה של מהירות הליכתו כלומר,  אך אם מערכת הייחוס היא מערכת אינרציאלית יחסית לרכבת אזי וקטור העתקו יבוטא על ידי סכימה של מהירות הרכבת בנוסף למהירות הנוסע כלומר,  מכאן שבמערכות ייחוס שונות יהיו העתקים שונים לאותו הגוף שנע, ושיש חשיבות רבה לבחירת מערכת הייחוס ממנה מודדים את המיקום וההעתק של הגוף. באופן דומה ניתן להראות זאת תוך שימוש בעקרונות היחסות הפרטית המכליל את עקרון היחסות של גלילי למהירויות הקרובות למהירות האור.

יחידות ההעתק

יחידת ה-SI של הערך הסקלרי של ההעתק, כמו גם של דרך, היא המטר.
לורטה לין

ביוגרפיה

לורטה ווב, נולדה למלווין ולקלרה־מארי (לבית ראמי) וב, ילדה שנייה מתוך שמונה ילדים. שמה של לין ניתן לה על שמה של כוכבת הקולנוע לורטה יאנג. אביה של לורטה נפטר ב-22 בפברואר 1959 ולא זכה לראות בכוכבה דורך, שנה לאחר מכן כשפרסמה את להיטה הראשון "אני נערת הונקי־טונק". שלושה מאחיה של לין התפרסמו בשדה מוזיקת הקאנטרי: אחותה הצעירה ביותר ברנדה־גייל (התפרסמה כקריסטל־גייל), אחותה פגי־סו, ואחיה ג'יי לי. זמרת הקאנטרי פאטי לבלס, שנולדה בשם פטרישיה ראמי היא קרובת משפחה של לין מצד אמה, כמו גם ונוס ראמי, מיס אמריקה לשנת 1944.
לין גדלה בעיירת הכורים בוצ'ר הולו, היום חלק מוואן ליר במבואות העיר פיינטסוויל שבמחוז ג'ונסון בקנטקי שבארצות הברית. מוצא אמה של לין היה סקוטי־אירי וצ'רוקי. אביה היה כורה פחם, זבן וחוואי. שבעת אחיה הם: מלווין ווב הבן, הרמן, ג'יי לי, דונלד, פגי ווב רייט, בטי רות' וברנדה גייל.
לין נישאה לאוליבר ונטה לין ב-10 בינואר 1947. אוליבר היה בן עשרים ואחת באותה עת ולורטה בת חמש עשרה. בניסיון להתנתק מגורלם כמשפחת כורים, עבר הזוג הצעיר לעיירה קאסטר שבצפון מזרח מדינת וושינגטון, בהיותה של לין בחודש השביעי להריונה.
בגיל 19 היו ללין כבר שלושה ילדים, ובגיל 20 ילדה את בתה הרביעית קלארה־מארי. ב-6 באוגוסט 1964 ילדה תאומות בשם פגי ג'ין ופטסי איליין. פטסי איליין נקראה על שם זמרת הקאנטרי פטסי קליין.
שניים מששת ילדיה של לין נפטרו עוד בחייה. בנה ג'ק בני, נפטר ב-2 ביולי 1984 בגיל שלושים וארבע עת ניסה לחצות את מעבורת הנהר ג'ק ליד החווה המשפחתית בטנסי. בתה הבכורה, בטי סו, נפטרה ב-29 ביולי 2013, בגיל ששים וארבע, מסיבוכים של נפחת.
לין הפכה לסבתא בגיל עשרים ותשע, בשנת 1961, שלוש שנים לפני הולדת התאומות פגי ג'ין ופטסי איליין. ללין 21 נכדים שנולדו בין השנים 2002-1961. טרם נישואיה שרה לין בקביעות בכנסיות ומופעים מקומיים בבוצ'ר הולו וכן במסגרת משפחתית. לאחר נישואיה חדלה לין לשיר בציבור.
חמישים שנות נישואיה לדונלד, עד מותו בשנת 1996, ידעו זעזועים רבים. באוטוביוגרפיה שלה משנת 2002, "עדיין מספיק אשה", ובראיון לחדשות CBS באותה שנה, סיפרה לין אודות בגידותיו התכופות של בעלה, ועל נטישתו פעם בעת שכרעה ללדת. לין ובעלה התקוטטו תכופות, אולם כדבריה של לין "מעולם לא הכה אותי בלי שהחזרתי לו מנה אחת אפיים". לין הגדירה את נישואיה כ"אחד מסיפורי האהבה הקשים ביותר".
בשנת 2006 עברה לין ניתוח בכתפה אחרי שנפצעה בנופלה. במהלך הניתוח עברה החייאה על ידי רופאיה. הניתוח הושלם בהצלחה במועד מאוחר יותר.
הסרט בתו של כורה פחם משנת 1980 נושא את שמו של אחד מלהיטיה הגדולים ומגולל את סיפור חייה. בתפקיד לין שיחקה סיסי ספייסק. על תפקידה זכתה ספייסק בפרס האוסקר.

פרסים והכרה

לין היא האישה זוכת הפרסים המרובים ביותר במוזיקת הקאנטרי. פרסיה כוללים ארבעה פרסי גראמי, שבעה פרסי המוזיקה האמריקאית, שמונה פרסי BMI, שלושה עשר פרסי מוזיקת הקאנטרי, שמונה פרסי אגודת מוזיקת הקאנטרי, ועשרים ושישה בחירות הקהל בפרסי מיוזיק סיטי ניוז. היא הייתה האישה הראשונה במוזיקת הקאנטרי לקבל אלבום זהב ב-1967 עבור אלבומה "‏(With Lovin' on Your Mind) ‏Don't Come Home A' Drinkin'"
בשנת 1988 הוכנסה לין להיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי, וב-8 באוגוסט 2013 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה.
מחלת אדיסון

סיבוכים

משבר אדיסוניאני (Addisonian crisis) – מצב רפואי מסכן חיים שנובע מחסר חמור בקורטיזול ובאלדוסטרון. המאפיינים הקליניים כוללים: חום, הקאות, כאבי בטן, שינויים במצב ההכרה ובהיעדר טיפול תתרחש קריסה של פעילות מערכת הדם.
הטיפול במשבר אדיסוניאני כולל מתן מיידי של 100 מ"ג קורטיזול במשך 5–10 דקות ולאחר מכן מתן עוד 300 מ"ג במהלך 24 השעות הבאות. כמו כן החולה יקבל נוזלים ותחליף אלדוסטרון לצורך תיקון לחץ הדם.
אופל אולימפיה

אופל אולימפיה 1937–1940 וגם 1947–1949

מנוע חדש הורכב באופל בשנת 1937 בעל נפח 1.5 ליטר אשר הביא את המכונית למהירות מרבית של 112 קמ"ש.
בזמן מלחמת העולם השנייה חברת אופל, שהייתה בבעלות ג'נרל מוטורס, הולאמה על ידי הנאצים וייצרה כלי רכב צבאיים בלבד. רק לאחר סיום המלחמה ונפילתם של הנאצים חזרה החברה לבעלות ג'נרל מוטורס. הדגם הראשון שיצא לחברה לאחר המלחמה הוא אופל אולימפיה.

אופל אולימפיה 1950–1953

בשנת 1950 קיבלה אופל אולימפיה מראה חדש ומודרני אך מבוסס על האוטו המקורי. בשלוש שנות יצור נמכרו 160,000 רכבים.

אופל אולימפיה רקורד 1953–1957

בשנת 1957 קיבלה אופל אולימפיה מראה חדש ושונה לגמרי מאולימפיה המקורית. הרכב נקרא בשם חדש 'אופל אולימפיה רקורד'. הדגם הספציפי הצליח מאוד ובעקבותיו נולד דגם חדש: 'אופל רקורד' אשר לא היה קשור יותר למודל אולימפיה ויוצר עד שנת 1989.

אופל אולימפיה A

אופל אולימפיה A יוצרה לראשונה בשנת 1967. הדגם היה סוג משופר ומאובזר יותר של אופל קדט B. המודל נכשל ותוך שלוש שנים ירד מפס היצור כאשר הוחלף על ידי אופל אסקונה.
נמל התעופה הבינלאומי קאזאן

היסטוריה

בניית נמל התעופה הושלמה ב-15 בספטמבר 1979 והוא נקרא אז "קאזאן 2". הוא יועד להחליף נמל תעופה אחר ששכן קרוב מדי למרכז העיר. ב-28 בספטמבר 1984 נסגר נמל התעופה הישן ושמו של זה החדש שונה ל"נמל טיסות פנים קאזאן". ב-21 בפברואר 1986 הממשלה הסובייטית פתחה את נמל התעופה לטיסות בינלאומיות.
בנובמבר 2013 התרסקה בעת הגישה לנחיתה בשדה התעופה טיסה 363 של טטרסטן איירליינס שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי דומודדובו. באסון נהרגו חמישים בני אדם.
מוזיאון העיצוב (לונדון)

תצוגות ומבנה המוזיאון

מבנהו המקורי של המוזיאון באזור סאות' בנק היה על גדתו הדרומית של נהר התמזה בקרבת גשר טאוור. מבנה המוזיאון, שימש בשנות ה-40 של המאה ה-20 כמחסן בננות. המבנה שופץ במהלך הפיכתו למוזיאון לבלי הכר, וכיום הוא בנוי כמבנה בסגנון הבינלאומי. בקומת הקרקע של המוזיאון מצויים חנות ובית קפה, וכן תאי שירותים (היחידים במוזיאון) שעוצבו על ידי מעצב המוצר האוסטרלי מארק ניוסון המהווים בעצמם חלק מתצוגת המוזיאון.
בקומה הראשונה מוצגות תערוכות מתחלפות ורטרוספקטיבות. בין התערוכות שהוצגו הייתה הרטרוספקטיבה של עבודותיו של פיטר סוויל ושל נעליו של מנולו בלאניק.
בין הקומות נמצא שטח המשמש למתן הרצאות ואירועים. שטח זה מעוצב כולו בצבע כחול בהיר ונועד להוות מיצג של "בריכת שחייה".
בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת התערוכה הקבועה של המוזיאון הדנה בהיסטוריה של העיצוב התעשייתי. תערוכה זו מציגה את התפתחות העיצוב לפי סדר כרונולוגי. בקומה זו מצוי גם המרכז החינוכי של המוזיאון.
ב-2016 עבר המוזיאון למשכנו החדש בקנזינגטון.

מחלוקות בהנהלת המוזיאון

הנהלת המוזיאון ידועה במחלוקות בין חבריה. כבר עם פתיחת המוזיאון בשנת 1989 התפטר מנהל המוזיאון הראשון, סטפן ביילי. בשנת 2004 התפטר ג'יימס דייסון מתפקידו בחבר הנאמנים של המוזיאון בשל התנגדותו לתערוכות הרבות במוזיאון הדנות בצורה ובהיעדר תערוכות הדנות בהיבט השימושיות של החפצים. מנהלת המוזיאון אליס ראווסת'ורן התפטרה אף היא בשנת 2006 בשל מחלוקות עם חבר הנאמנים.

פרס "מעצב השנה"

מאז שנת 2003 מעניק המוזיאון את פרס "מעצב השנה" בשווי 25,000 ליש"ט. מטרתו של פרס זה לעורר את הדיון הציבורי בנושאים עיצוביים ולעורר את הציבור להשפעה של העיצוב על איכות החיים ועל היכולות לשפר את איכות החיים. טקס מתן הפרס שודר בערוץ השני של ה-BBC. בשנת 2003 זכה בפרס ג'ונתן אייב, סמנכ"ל בכיר במחלקת העיצוב של חברת אפל, והאחראי על עיצובי האיפוד ו-iMac. בשנת 2005 הוענק הפרס לראש מועצת העיצוב הבריטית, הילרי קוטאם, ולא למעצב או מעצבת - החלטה שעוררה מחלוקת. בשנת 2006 הוענק הפרס למעצב הגרפי ג'יימי היולט, מעצב סרטוני המוזיקה (וידאו קליפים) של להקת גורילז. היולט זכה על פני מועמד אחר - האדריכל קמרון סינקלייר הפועל לשיקום קהילות של נפגעי אסונות טבע (גם החלטה זו ספגה ביקורת).
זאב סגל

ביוגרפיה

זאב סגל נולד בתל אביב, להוריו לאה (לבית צ'צ'יק) ולאביו עו"ד צבי סגל (יקיר תל אביב). 
למד בבית-הספר היסודי "הכרמל" ובתיכון עירוני א' במגמה מזרחנית.
בשנים 1965–1968 שירת בצה"ל ככתב צבאי בעיתון במחנה גדנ"ע.
במרץ 1973, מספר חודשים לפני פטירתו של דוד בן-גוריון, ערך איתו את הראיון המקיף האחרון.
סיים בהצטיינות לימודי בוגר ומוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב.  
עבד כעוזרו של שמעון פרס, שהיה אז שר התקשורת והתחבורה.
סגל היה פרופסור חבר למשפטים בחוג למדיניות ציבורית בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב. לימד גם בפקולטה למשפטים. הוא עסק במשפט חוקתי ובמשפט מנהלי, אתיקה ציבורית ודיני תקשורת.
במלאת שנה לפטירתו נחנך בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה תל אביב אולם זאב סגל.
היה נשוי לצלמת לילי סגל ואב לבן, הדר סגל.
האקדמיה של סן לוקא

האקדמיה של סן לוקא (באיטלקית: Accademia di San Luca) היא איגוד של אוֹמָנים שנוסד ברומא בשנת 1593 במטרה לשפר את מעמדם של אוֹמנים: ציירים, פסלים וארכיטקטים וליצור אבחנה בינם לבין סתם אוּמנים ובעלי מלאכה. האיגוד עדיין (2017) פעיל ושמו כיום האקדמיה הלאומית של סן לוקא (Accademia Nazionale di San Luca).

רקע

במהלך המאות ה-16 וה-17 התקבצו ברומא אוֹמָנים רבים מכל רחבי איטליה ומשאר אירופה. הם באו לקחת חלק בתנופת הבנייה הגדולה של העיר. אחרים באו להכיר את העתיקות הקלסיות שהלכו ונחשפו או ללמוד מגדולי האמנים שכבר פעלו שם. רבים מהם, בעיקר הצעירים, נתקלו בקשיים של מציאת מקומות דיור, עבודה ומורים. גם למנוסים יותר לא היה קל למצוא פטרונים ולהקים סדנאות משלהם. מכאן הצורך בהקמת "איגוד מקצועי" של אוֹמָנים.

הקמת האקדמיה

את הרעיון  הציע האפיפיור גרגוריוס ה-13 כבר ב-1577. הכוונה הייתה לארגון שידאג לצרכים "החינוכיים, החברתיים, והמקצועיים של הציירים, הפסלים והארכיטקטים של רומא". השלב הבא היה פרסום, בשנת 1588, של בולה אפיפיורית, על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי, בולה שהורתה על פירוק גילדת הציירים (Università dei Pittori) הקיימת ועל הקמת האקדמיה. ניתן לה השם ה"אקדמיה של סן לוקא" על שם  לוקאס הקדוש שלפי המסורת הנוצרית היה צייר האיקונות הראשון ולכן נחשב לפטרון של האומנים.
בסופו של דבר האקדמיה הוקמה ב-1593 על ידי פדריקו צוקרי ששימש גם כמנהלה הראשון.

התבססות האקדמיה

הקמפוס של האקדמיה הוקם בתוך הפורום סביב כנסיית "הקדושים לוקא ומרטינה" (Santi Luca e Martina). כבר ב-1588 קיבלה האקדמיה את הכנסייה,  ששמה עד אז היה "כנסיית סנטה מרטינה". לאחר הקמתה בפועל, ב-1593, האקדמיה שיפצה את הכנסייה, שינתה את שמה, ובנתה לעצמה מספר מבנים סביב לה.
ב-1620 קיבלה האקדמיה, מהאפיפיור  אורבנוס השמיני, את הסמכות לקבוע מי יחשב לאוֹמן ברומא. ב-1630 קיבלה סמכות לגבות מס מכל האומנים ומכל סוחרי האומנות.

האקדמיה כיום

ֹהאקדמיה נקראת כיום "האקדמיה הלאומית של סן לוקא". היא ממוקמת ברומא, בפלצו קרפניה (Palazzo Carpegna), ארמון מהמאה ה-16, הנמצא בכיכר האקדמיה של סן לוקא (Piazza dell'Accademia di San Luca). היא כוללת מוזיאון ובו אוסף ייחודי של תמונות, פסלים ורישומים וגם כ-500 תמונות דיוקן של נשיאי האקדמיה לדורותיהם.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בצפון-אפריקה

בית הקברות

בית הקברות ממוקם כ-15 קילומטרים מצפון-מזרח למרכזה של העיר תוניס, בסמוך לחופו של מפרץ תוניס. הוא ניצב בקרבת אתר העתיקות של העיר הפיניקית-רומית קרתגו.
מתחם בית הקברות הוא מלבן ששטחו כ-109 דונם, המוקף עצים ומשופע בדשאים וצמחייה.
תשע חלקות הקבורה המלבניות בבית הקברות ערוכות בתבנית של שלוש לאורך ושלוש לרוחב, כששבילים סלולים מפרידים ביניהן. בארבע הצטלבויות השבילים נבנו גינות שבהן ספסלים ובמרכז כל אחת מהן מזרקת מים. הן נועדו להוות מעין נווה מדבר באקלים המקומי החם.
בפינה הדרום-מזרחית של האתר, ליד הכניסה אליו, ניצב מרכז המבקרים, ולידו בריכת מים שפסל מוצב על שפתה. בסמוך לה ניצב תורן הדגל האמריקני. בניין האנדרטה ניצב בפינה הדרום-מערבית של האתר. ביניהם, בפאת שטח הקבורה, משתרעת שדירה (Mall), ששורות עצים ניצבות משני צידיה.

האנדרטה

בניין האנדרטה הוא בעל חצר פנימית מרכזית – "חצר הכבוד" (Court of Honor), שמסדרונות הפתוחים אל החצר מקיפים אותה, בדומה לאכסדרה של מנזר (Cloisters). בחצר ניצבת אבן מלבנית כהה, היא "אבן הזיכרון" (Stone of remembrance). על גבי קירות הבניין נקבעו מפות מוזאיקה, המתארות את המבצעים הצבאיים והלוגיסטיים של ארצות הברית בצפון אפריקה ובמפרץ הפרסי במהלך המלחמה. מפות נוספות מתארות את המבצעים הצבאיים נגד גרמניה שנערכו בזירות אחרות ואת המלחמה נגד יפן. הכיתוב על קירות האנדרטה הוא באנגלית, צרפתית וערבית.
בפינת הבניין הפונה אל שטח הקבורה נמצא בית תפילה (Chapel). הוא מעוטר בשיש, פסלים ודגלים.
לאורך השדירה המובילה מן הכניסה לבית הקברות אל בניין האנדרטה נבנה כותל מאבן גיר, 111 מטר אורכו, המעוטר בפסלי שיש. נחרתו עליו שמות החללים האמריקניים בצפון-אפריקה שמקום קבורתם לא נודע – 3,724 במספר. ציון מיוחד נחרת ליד שמות הנעדרים שמקום קבורתם אותר לאחר הקמת כותל הזיכרון. על גבי הקיר נחרתו גם שמות הקרבות שבהם נטלו חיילי ארצות הברית חלק בזירה זו.
.

החללים בבית הקברות

מרבית החללים שנקברו בבית הקברות נפלו בקרבות במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה בחדשים נובמבר 1942 עד מאי 1943. אחרים נפלו במהלך שירותם בארצות אחרות בצפון אפריקה וכן בפרס.
240 מן הקברים בבית הקברות הם קברי אלמונים. שלושה זוגות של אחים נקברו בו זה בצד זה.
בבית הקברות נקבר חייל אחד אשר עוטר במדליית הכבוד של הקונגרס, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית – טוראי ניקולס מינו (Nicholas Minue) מן הדיוויזיה המשוריינת ה-1.
כור תרבית

כור תרבית (או כור דוגר) הוא כור גרעיני המייצר איזוטופים בקיעים בכמות גדולה או שווה לכמות שהוא צורך. איזוטופים אלה יכולים לשמש דלק להפעלת כורים חדשים.
כור תרבית צריך להיות מתוכנן באופן כזה שתגובת השרשרת מייצרת נייטרונים עודפים בכמויות גדולות. בגרעין הכור או מסביבו צריכים להימצא איזוטופים בני-תרבית כגון אורניום-238 או תוריום-232. איזוטופים אלו הופכים על ידי בליעת נייטרונים לאיזוטופים הבקיעים פלוטוניום-239 ואורניום-233, בהתאמה, שיכולים לשמש כדלק גרעיני או לבניית פצצות גרעיניות. בנוסף לעודף נייטרונים, דרישות נוספות הן שהנייטרונים יפגעו בחומרים בני-התרבית במהירות האופטימליות בשביל להגדיל את הסיכויים לבליעה וכן שלא יבלעו יותר מדי נייטרונים במבנה הכור, חומרי הקירור, מוטות בקרה וכדומה. תגובות דומות מתרחשות בכל כור גרעיני אולם הכמות של חומר בקיע חדש שמיוצר בדרך כלל קטנות, יחסית.
בשל האחוז הנמוך של האיזוטופ הבקיע אורניום-235 באורניום טבעי הדעה השלטת בשנות השישים והשבעים הייתה שכורי תרבית הכרחיים על מנת לספק מספיק דלק לכורים גרעיניים עתידיים על ידי הפיכת האיזוטופ הנפוץ אורניום 238 לדלק גרעיני (פלוטוניום). לשם כך הושקעו משאבים רבים בפיתוח כורי תרבית. לאחר שבניית כורים גרעיניים חדשים כמעט נעצרה בשנות השמונים עקב השינויים בדעת הקהל נגד אנרגיה גרעינית, צריכת הדלק הגרעיני ירדה. מקורות האורניום הקיימים בתוספת חומרים בקיעים מפצצות גרעיניות שפורקו לאחר סוף המלחמה הקרה מספיקים לעת עתה. השימוש העיקרי של המספר הקטן של כורי תרבית שפעלו או פועלים בעולם הוא ייצור פלוטוניום לצורך בניית נשק גרעיני.
בשנות האלפיים החלה בהדרגה חזרה לבניית כורים גרעיניים עקב הדאגה מפליטת פחמן דו-חמצני ממקורות האנרגיה המקובלים אשר עשויה להוביל להתחממות גלובלית. לשם אספקת דלק לכורים אלה צפוי שיהיה בסופו של דבר צורך לחזור ולבנות כורי תרבית וזאת למרות החשש שהדלק שמיוצר בהם יכול לשמש גם לבניית נשק גרעיני.
קבוצת כלבי הטוי של מועדון הכלבים הקנדי

קבוצת כלבי הטוי היא קבוצה של גזעי כלבים המשמשת את רוב מועדוני הכלבים המורכבת כמעט לחלוטין מכלבי טוי בלבד. ראה קבוצת כלבי הטוי למידע המקושר לרוב מועדוני הכלבים.
מועדון הכלבים הקנדי ממיין את גזעי הכלבים בתוך הקבוצות בסדר אלפביתי כדלקמן:
חזית הערבה

היסטוריה

ב-9 ביולי 1943 הוקמה חזית הערבה על בסיס פיקוד הערבה, בתור עתודה לכוחות הלוחמים בקרב קורסק, ולמפקדה מונה איוואן קונייב. החזית לחמה בקרב קורסק, וכוחותיה הכריעו את קרב פרוחורובקה לטובת הסובייטים. לאחר מכן השתתפה החזית במבצע בלגורוד-חרקוב ובקרב דנייפר, וב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית הערבה לחזית האוקראינית השנייה.
ג'ונתן קלרמן

ג'ונתן קלרמן (באנגלית: Jonathan Kellerman; נולד ב-9 באוגוסט 1949) הוא פסיכולוג קליני וסופר יהודי אמריקאי. ספריו עוסקים בתעלומות רצח והיו לרבי-מכר.

קורות חיים

נולד בניו יורק וגדל בלוס אנג'לס, קלרמן למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אז התפרנס כקריקטוריסט, כותב, עורך ומוזיקאי. בשנתו האחרונה בקולג' זכה בפרס "Samuel Goldwyn" על כתיבה. קלרמן קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה (התמחות בטיפול בילדים). הוא התמחה בבית החולים לילדים לוס אנג'לס, שם גם עשה את עבודת הפוסט דוקטורט שלו בפסיכולוגיה והתפתחות אנושית וייסד וניהל את התוכנית הפסיכו-סוציאלית במחלקה לאונקולוגיה והמטולוגיה. שני ספריו הראשונים של קלרמן היו בתחומו - פסיכולוגיית ילדים. 
ב-1985 פרסם את ספרו "When the Bough Breaks", הרומן הראשון שלו והספר הראשון בסדרת אלכס דלוואר. הספר זכה בפרס אדגר אלן פו בקטגוריית הרומן הראשון הטוב ביותר ועובד לסרט טלוויזיה. אלכס דלוואר, פסיכולוג ילדים מלוס אנג'לס, הוא דמות בדיונית שמופיעה ב-23 רומנים של קלרמן. בשל הצלחת הרומן הראשון התמסר קלרמן לכתיבת ספרים ועד כה פרסם 31 רומנים ו-36 ספרים בסך הכול.
קלרמן משמש כפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא נשוי לסופרת פיי קלרמן, והשניים אף שיתפו פעולה בכתיבת שני ספרים. הם יהודים אורתודוקסים ולהם ארבעה ילדים. בנם הבכור ג'ס קלרמן הוא סופר ומחזאי.