google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדר ומפילוב

ביוגרפיה

אלכסנדר ומפילוב נולד ביישוב קוטוליק שבאזור העיר אירקוטסק ב-19 באוגוסט 1937. אביו היה פדגוג בולט. אמו הייתה מורה למתמטיקה והייתה לה השפעה מכרעת על עיצוב אישיותו של בנה.
בשנת 1955 התקבל לאוניברסיטת אירקוטסק ללימודי היסטוריה ופילולוגיה.
את הסיפור הראשון שלו - "צירוף מקרים" - כתב בשנה השלישית באוניברסיטה. סיפור זה נתן שם לספרו הראשון שיצא לאור ב-1961 וכלל סיפורים וסצנות קומיים.
בהיותו סטודנט התחיל לעבוד בעיתון "נוער סובייטי" ועבד שם עד פברואר 1964 בתפקיד בכיר. 
בסתיו 1965, לאחר סמינר לסופרים צעירים, זכה ומפילוב להתקבל לאגודת הסופרים הכלל רוסית.
במהלך עבודתו הספרותית כתב קרוב ל-70 סיפורים, סצנות, כתבות, מאמרים ופליטונים.
ב-1962 כתב מחזה חד-מערכתי "20 דקות עם מלאך".
ב-1963 כתב קומדיה "בית עם חלונות לשדה" וב-1964 כתב מחזה גדול ראשון - קומדיה "פרידה ביוני".
ב-1965 כתב קומדיה "הבן הבכור". המחזה הפך מהר לפופולרי ואף צולם סרט על פיו אשר זכה בפרס בקטגוריה "התסריט הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפראג ב-1976.
בישראל ומפילוב מוכר לאוהבי תיאטרון לפי המחזה "הבן הבכור" שבוים בתיאטרון גשר עם משה איבגי בתפקיד הראשי. המחזה זכה להצלחה רבה וביקורות טובות ממבקרים המקומיים.
ב-1968 סיים ומפילוב את המחזה "ציד הברווזים" אשר גם הוא בוים בהרבה תיאטראות ברחבי רוסיה וצולם לפיו סרט.
ב-17 באוגוסט 1972, יומיים לפני יום הולדתו ה-35, נהרג ומפילוב בתאונה בימת באיקל (סירה ממונעת שהיה בה התהפכה ואלכסנדר טבע).
על שולחן העבודה שלו נשארה עבודה לא גמורה – מחזה מוזיקלי.
ג'ורג' טופו החמישי, מלך טונגה

ביוגרפיה

ג'ורג' טופו החמישי נולד בטונגה לטאופאאהאו טופוו הרביעי. הוא למד באוניברסיטת אוקספורד ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-2006 עלה לכס המלוכה לאחר מות אביו המלך טופו הרביעי וכעבור כמה ימים מינה את אחיו הצעיר אהואטו טוקוהאו ליורש העצר. המלך ג'ורג' טופו החמישי ספג ביקורת מצד אזרחי המדינה על המצב הכלכלי הקשה במדינה ואף דרשו לבטל את המלוכה ולהפוך את המדינה לרפובליקה, בשנת 2008 קיצץ ג'ורג' טופו החמישי בסמכויותיו האבסולוטיות למען הדמוקרטיה ואמר שישאיר את ניהול המדינה לממשלה.
רוזנות הנאו

יצירה

ב-1429 הקיסר זיגיסמונד, שליט האימפריה הרומית הקדושה, הכריז על ריינהרד השני, מהנאו כרוזן, וכך למעשה הפכה הפייף הנאו לרוזנות הנאו, חלקה המרכזי של הרוזנות שכן מצפון לנהר המיין, המשתרע ממזרח פרנקפורט שעל המיין, אל הרי ספסרט עד לפארנשטיין. לעיתים רוזנות הנאו משמשת ככינוי שגוי אף לפייף של הנאו שקדמה לה.

חלוקה

שנה אחת בלבד לאחר מות ריינהרד השני, בנו וממשיכו, ריינהרד השלישי מת אף הוא, והותיר את בנו בן הארבע פיליפ הראשון (הצעיר). לא הייתה כל ודאות בכך שהוא ישרוד מספיק על מנת להוליד יורש זכר חדש, היה זה איום נוסף למשפחת הרוזנים, הגבר היחיד האחר במשפחה היה פיליפ הראשון (המבוגר), אחיו של ריינהרד השלישי ודודו של פיליפ הראשון (הצעיר), על פי החוק משנת 1375 רק בן בכור של רוזן מכהן יכול להביא צאצאים הרשאים לרשת את הרוזנות, דבר זה גרם לעימות במשפחה בין שני הצדדים: אמו של פיליפ הצעיר, מרגרט, רוזנת מוסבך, ואביה אוטו הראשון, רוזן מוסבך, המצדדים בחוק המדובר ודורשים את כל הרוזנות כולה לפיליפ הצעיר, לעומת פיליפ המבוגר ועמו רוב אנשי הכוח במחוז על ארבע עיירותיו, הסכסוך נמשך עד למות הרוזנת מרגרט בשנת 1457, כאשר שנה לאחר מכן התקבל הפתרון לו יחל פיליפ המבוגר, המחוז המנהלי של באבנהאוזן שמדרום לנהר המיין, הופרד וניתן לשליטתו של פיליפ המבוגר, והפך לגרעין מחוז הנאו ליכטנברג, המחוז הנותר שמצפון נקרא לצורך הבדלת מחוזות מחוז הנאו-מינצברג.

כלכלי

פרידריך קזימיר ניסה ליישם את גישתו המרקנטילית במחוזו החרב, כתוצאה ממלחמת שלושים השנים, תפקיד זה הוא הועיד ליועצו יוהאן יואכים בכר, שהקים מפעל ליצור חרסינות ראשון בגרמניה, לעומת זאת ניסיונו לחכור את גיאנה מחברת הודו המזרחית ההולנדית היה כושל ביותר וכמעט והביא לפשיטת רגל של המחוז, כך שב-1670 ניסו קרובי משפחתו של פרידריך קזימיר לסלקו מן הכס, זה לא עבד אך הקיסר לאופולד הגבילו תחת אפוטרופסות של קרוביו ואפשרויות הרוזנות לבצע ניסויים חדשים הופחתו באופן חמור.
ליס טאפו

ביוגרפיה

טאפו נולדה בטרטו וב-1990 זכתה בתואר מיס אסטוניה.
היא גם זכתה בתחרות מיס הים הבלטי והייתה נציגת אסטוניה בתחרויות מיס אירופה ומיס גלוב (Miss Globe).
ב-1992 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "אלה אותיות האהבה הישנות" (Need vanad armastuskirjad) שהוצע על ידי אסטוניה לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2006 החלה לשמש כחברה ב"מפלגת המרכז האסטונית" (Eesti Keskerakond) והביעה את תוכניותיה לקידום המדיניות הסוציאלית במדינה את ערכי המשפחה, היא גם הייתה מועמדת לשמש כחברה בפרלמנט אך לא זכתה במספר קולות שעובר את אחוז החסימה.
בשנת 2012 השתתפה בתוכנית המציאות "רוקדים על הקרח".
היא יושבת ראש הקרן לזכר איינו יארבסו (Aino Järvesoo) שהיה אתנוגרף אסטוני.
היא נשואה ולה ארבעה ילדים.
לותר ברבנק

ביוגרפיה

ברבנק נולד בשנת 1849 במשק ליד לנקסטר שבמסצ'וסטס. אביו היה נשוי 3 פעמים, ולותר היה ה-13 מתוך 15 אחים. בילדותו למד בבית ספר בן כיתה אחת, בו לימדה אחותו החורגת.
בגיל 15 נכנס לאקדמיה של לנקסטר ושם הרחיב את השכלתו. התעניינותו בצמחים התפתחה כתוצאה מן החיים במשק ומן הקריאה המרובה בספרייה הציבורית שבעיר. שם קרא, בגיל 19, את ספריו של חוקר הטבע האנגלי צ'ארלס דרווין. לימים, אמר כי זו הייתה נקודת המִפנה בחייו. מדרווין למד כיצד יכול האדם לפתח סוגים משופרים של צמחים.
כעבור שנים אחדות, ניסה ברבנק הלכה למעשה את העיקרון של דרווין על הברירה הטבעית. בכסף שירש מאביו קנה שטח אדמה והתחיל לגדל בו את "יצירותיו", כפי שכינה את הצמחים שלו. הוא ביקש לגדל תפוחי אדמה גדולים וחזקים יותר. לשם כך זרע תפוחי אדמה, ולאחר שהבשילו בחר את הטובים שבהם. אחר-כך חזר וזרע אותם וקיבל יבול של תפוחי אדמה גדולים וחזקים יותר. המין שטיפח עודנו נקרא על שמו.
בינתיים התיישבו בקליפורניה שלושה מאחיו הגדולים, ובשנת 1875 החליט להצטרף אליהם. הוא מכר את ביתו והעתיק את מעונו לסנטה רוזה. שם הקים משתלה קטנה, גידל בה תפוחי אדמה ומכר אותם כדי לממן את מחקריו. אחר-כך החל לעשות בצמחים רבים את מה שעשה בתפוחי האדמה. הוא אסף סוגים רבים, ובחר את אלה שתכונותיהם היו רצויות ביותר בעיניו. הוא אף יצר צמחים חדשים, כשהכליא בין מינים שונים. לשם כך נדרש לו שטח אדמה גדול. לכן קנה שטחים נוספים והקים חוות ניסיונות שהתפרסמה בעולם. את מחקרו ניהל בשיטות מדעיות, אך תכליתו הייתה מעשית ביותר. אורחים רבים ביקרו במשק והתפעלו ממעשיו.
ברבנק עבד ללא לאות עד ליום מותו ב-11 באפריל בשנת 1926.
דיסקוס (דג)

גידול הדיסקוס

דיסקוסים הם דגים רגועים יחסית. הם רגישים ביותר ללחץ ומחסור בהגנה, לכן מומלץ לגדלם במקומות שקטים כגון בית או משרד, ולספק להם צמחייה ואבנים להסתתר מאחוריהם.
יש להקפיד על טמפרטורת מים בין 26 ל-30 מעלות צלזיוס. טמפרטורה של 29 מעלות היא מיטבית לגידול דגים בוגרים, ואילו לדגים צעירים מומלצת טמפרטורה של כ-31 מעלות. מי האקווריום צריכים להיות מעט חומציים. חומציות (pH) של 5.5-6.5 מעולה עבור דיסקוס מהטבע. עבור דיסקוס שגדל בשבי חומציות בטווח 6.4-6.8 נחשבת טובה מאוד.
בעקבות התערבות של מגדלים רבים נוצרו הכלאות רבות.
הלהיים

הלהיים (Helheim) הוא אחד מתשעת העולמות המרכיבים את היקום של המיתולוגיה הנורדית. 
הלהיים נמצא בתחתית עץ היגדראסיל הנושא עליו את עולמות המיתולוגיה הנורדית. הלהיים משמש כארץ מתים ביחד עם ניפלהיים שמשמש באותו התפקיד, ושניהם מצויים יחדיו בתחתית העץ. לא כל המתים מגיעים להלהיים אלא רק המתים שמתו מזקנה, מחולי או שמתו בקרב אך לא זכו להגיע לוולהאלה. בנוסף מתואר כי אנשים רעים גם כן מגיעים להלהיים במותם. 
ההלהיים מתואר כמקום חשוך, קפוא ומלא ערפל. את הלהיים מקיף נהר גיול (Gjoll) שמונע מן המתים להימלט מן השאול. 
ההלהיים נשלט על ידי הל (Hel), בת הזקונים של לוקי, הל מתוארת כשראשה ופלג גופה העליון הוא של אישה ופלג גופה התחתון הוא של גופה מרקיבה. 
על הלהיים שומרים מודגוד (Mudgud), השומרת על הגשר מעל נהר הגיול וגרם (Garm), כלב מפלצתי בעל שלושה ראשים המזכיר את קרברוס מן המיתולוגיה היוונית, תפקידו של גרם הוא לקרוע לגזרים במלתעותיו את כל המבקשים להיכנס להלהיים ללא רשותה של הל.
לודוויג קוגל

קריירת מועדונים

קוגל החל לשחק כדורגל בקבוצות בוגרים בשנת 1983, במינכן 1860, שם שיחק עונה אחת. בשנת 1984 עבר לבאיירן מינכן, שם זכה בחמש אליפויות הבונדסליגה, מתוכן שלוש ברצף בין השנים 1985-1987, ובגביע מקומי אחד. קוגל העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה 2-1 לפורטו, כשקוגל כובש את שער היתרון של באיירן מינכן, שלא הספיק. קוגל שיחק בבאיירן מינכן הכל שש עונות, בהן צבר 149 הופעות והבקיע שמונה שערים. 
בקיץ 1990 חתם קוגל בשטוטגרט, גם שם שיחק שש עונות, והוביל את הקבוצה לאליפות הבונדסליגה בשנת 1992. סך הכל צבר קוגל 139 הופעות וכבש 18 שערים בתקופתו בשטוטגרט.
בשנת 1996 עבר קוגל ללוצרן מליגת העל השווייצרית, בה שיחק שלוש עונות, צבר 94 הופעות והבקיע 13 שערים.
בשנת 1999 חתם קוגל באונטרהאכינג מליגת הבונדסליגה השנייה, ובעונתו הראשונה בקבוצה היה שותף להעפלתה לבונדסליגה. אונטרהאכינג שרדה עונה אחת בלבד בבונדסליגה, ולמרות ניצחון יוקרתי על באיירן מינכן במהלך העונה, ירדה בחזרה לליגת המשנה, ומיד בתום עונה זו, בקיץ 2001, פרש קוגל ממשחק פעיל בגיל 35.

קריירה בינלאומית

לקוגל שתי הופעות בנבחרת גרמניה המערבית, אך מעולם הוא לא שיחק בטורניר גדול.
קתדרלת ולדימיר הקדוש

בניית הקתדרלה

ב-1852 החליט פטריארך מוסקבה ורוס כולה להקים קתדרלה מרכזית בקייב לציון 900 שנה להתנצרות רוס של קייב על ידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב, הוא ולדימיר הקדוש. עד 1859 גויס מן הציבור סך של 100,000 רובל שאיפשרו את הקמת המבנה, לצד תרומה של מיליון לבנים מאת לאוורת קייב-פצ'רסק. הקתדרלה נחנכה בשנת 1882, אך עבודות הפנים לא הסתיימו עד 1896.
סגנון הבנייה הוא נאו-ביזנטי. הקתדרלה כוללת שש ספינות ושלושה אפסיסים ומכוסה בשבע כיפות. גובה הצלב המוצב על הכיפה המרכזית הוא 49 מטרים מעל פני האדמה. פנים הקתדרלה מכוסה בפסיפסים מרהיבים בשלל צבעים, שנעשו על ידי אמנים מונציה וציורי פרסקו שנעשו על ידי אמנים כמיכאיל נצרוב , מיקולה פימוננקו, ויקטור וסנצוב, מיכאיל ורובל ואחרים. דלתות הכניסה מעוטרות בעיטורי ברונזה ובהם תמונות מחיי אולגה הקדושה. האיקונוסטאזיס עשוי שיש לבן מקרארה.

במאה ה-20 וה-21

הקתדרלה סבלה נזקים ב-1920, בעת המלחמה הפולנית-סובייטית. בעת השלטון הסובייטי שימש המקום כ"מוזיאון לדת ולאתאיזם". הכנסייה שבה לתפקד כמבנה דת לאחר מלחמת העולם השנייה והייתה למרכז הדתי של קייב ואוקראינה כולה ואחת הכנסיות האורתודוקסיות הפעילות היחידות בברית המועצות שהיו פתוחות ללא הגבלה לציבור. ב-1988 נחגגו בה חגיגות המילניום להתנצרות רוס של קייב.
עם התפרקות ברית המועצות ב-1991 ניטש מאבק על השליטה בכנסייה בין פלג הכנסייה האוקראינית שביקש להשאר כפוף לפטריארך מוסקבה ורוס כולה לבין הפלג הלאומני שביקש להשתחרר ולהפוך לכנסייה אוטוקפלית (בלתי-תלויה). פלג זה, "הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית - פטריארכיית קייב" ניצח בהתמודדות והפך את הכנסייה לקתדרלה הראשית שלו ומקום מושבו של פטריארך אוקראינה האוטוקפלי. בשנת 2018 התאחדו הפלגים העצמאיים של הכנסייה האוקראינית והכריזו על הקמת הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית, ועל הקתדרלה כמקום מושבו של הפטריארך, לצד קתדרלת סופיה הקדושה.
איימי מורטון

השכלה

מורטון נולדה ב-1 בינואר 1958 בכפר אוק פארק הצמוד לווסט סייד בשיקגו. בתיכון למדה באוק פארק אנד ריבר פורסט, לאחר מכן עברה ללמוד במכללת טריטון ובאוניברסיטת קלארק אולם נשרה מלימודיה. משנת 1997 חברה משמעותית בצוות השחקנים של תיאטרון שיקגו שם העבירה את רוב קריירת המשחק שלה, הופיעה בהפקות במה רבות ביניהם "איש הכריות", "פארק קליבורן", "באפלו אמריקאי", "דבלין קרול", "עורו ושירו", ועוד.
מילטון קייטימס

חייו

קייטימס היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיאטל במשך 22 שנים (1954 - 1976). בתקופה הזו הוסיף לרפרטואר התזמורת יותר מ-75 יצירות, הקליט, ניצח על ביצועי בכורה של יצירות חדשות ולקח את התזמורת לסיורים אחדים. הוא הרחיב את סדרות הקונצרטים למשפחה ולפרברים מרוחקים. 
קייטימס נולד בברוקלין להורים שהיגרו מרוסיה ומן האימפריה האוסטרו-הונגרית. שמו של אביו היה במקור קטימסקי, אך שונה באליס איילנד כאשר הגיע לארצות הברית בגיל 12. אמו של קייטימס הייתה שרה ומנגנת בפסנתר ודאגה לחינוך מוזיקלי לילדיה, למרות האמצעים המועטים שעמדו לרשות המשפחה. קייטימס למד פסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר בוגר בשנת 1929. 
בראשית דרכו היה קייטימס כנר, אך לאון בארזין, ויולן, מנצח ומחנך ממוצא בלגי אותו פגש באוניברסיטת קולומביה, יעץ לו לעבור לויולה. קייטימס ניגן במספר הרכבי מוזיקה קאמרית, ביניהם רביעיית הפסנתר של ניו יורק, והיה ויולן נוסף ברביעיית בודפשט הנודעת, שעמה עמד בקשר במשך 15 שנים. ששת התקליטים שהקליט עם הרביעייה החל בשנת 1941 התקבלו בהערכה רבה. הוא ניגן בפסטיבלים שונים, כגון פסטיבל קזאלס בפוארטו ריקו. קייטימס הצטרף לתזמורת NBC בשנת 1943 כמחליפו של ויליאם פרימרוז כויולן ראשי. במשך עשור השנים שלו עם התזמורת, פיתח קייטימס קשר קרוב עם המנצח ארטורו טוסקניני והיה לעוזרו. הוא אף השתמש בשרביט, שהיה שייך לטוסקניני.
קייטימס ניצח גם על תזמורות כגון הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של בוסטון, הפילהרמונית של לונדון, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של מונטריאול וגם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא אירגן סדרה של קונצרטים למוזיקה קאמרית בשם "מפגשי מוזיקה לאור נרות" ב"אולם הנשפים הספרדי" של מלון אולימפיק, שם הופיעו סולנים אורחים כמו הכנר אייזיק שטרן, הצ'לן ליאונרד רוז והפסנתרנים לאון פליישר וקלאודיו אראו. קייטימס השתתף לעיתים קרובות במפגשים אלה בנגינת ויולה ואשתו, וירג'יניה, ניגנה בצ'לו.
קייטימס הגיש כיתות אמן בסין ובישראל, לימד בבתי ספר למוזיקה כגון ג'וליארד בניו יורק ונורת'ווסטרן בעיבורי שיקגו ובאוניברסיטת וושינגטון. כן עיבד וערך מוזיקה לוויולה.
אחד מהישגיו הגדולים של קייטימס בסיאטל הייתה הסבתו של האודיטוריום העירוני לבית אופרה. הנהגתו הייתה בעלת חשיבות מכרעת בהשגת המימון לפרויקט. האולם נועד לשרת במשותף את האופרה של סיאטל, את בלט נורת'ווסט פאסיפיק ואת התזמורת הסימפונית של סיאטל.
בנוסף להיותו מוזיקאי, קייטימס היה מספר מעשיות. בשנת 2004 הוציא עם אשתו ספר זכרונות משותף, בשם "העונג כולו שלנו" בו ניכר כישרונו בסיפור מעשיות. 
בשנת 1966 נבחר קייטימס לאיש השנה של סיאטל, ודיוקנו התנוסס על כריכת מדריך הטלפון.
כנס סולווה

כנסי סולווה (Solvay) הם בין הכנסים החשובים בתחומי הפיזיקה והכימיה.
כנס סולווה הראשון שנערך בשנת 1911, היה הכנס הבינלאומי הראשון בתחום הפיזיקה. הכנס נערך ביוזמת ולטר נרנסט ובתמיכת התעשיין הבלגי ארנסט סולווה. הצלחת הכנס הובילה לארגון כנסים נוספים.
הכנסים נערכים כל כמה שנים במכון סולווה לפיזיקה וכימיה בבריסל, ומשתתף בהם מספר מצומצם (כ-25) של מדענים מובילים בתחומם.

הכנס החמישי (1927)

אחד הבולטים בכנסים היה הכנס החמישי שנערך ב-1927. 17 מבין 29 באי הכנס זכו בפרס נובל. הכנס עסק בתורת הקוונטים, תחום מחקרי "לוהט" באותן שנים. במרכז הכנס עמד העימות בין אלברט איינשטיין ונילס בוהר על הפרשנות ההסתברותית לתורת הקוונטים.
מעצמי אל עצמי

על הספר

הספר מכיל ביוגרפיות על מרטין בובר גרשם שלום, וזלמן שוקן. אזכורים של דמויות מפורסמות מן העלייה השנייה כגון י"ח ברנר, ברל כצנלסון, ואחרים. ואזכור  
להיכרותו של עגנון עם הרב קוק.
בנוסף הספר כולל פרקים אוטוביוגרפיים – סיפור עלייתו ארצה, ימיו במינכן אחרי מלחמת העולם הראשונה, ימי פרעות תרפ"ט ונאומו בטקס הענקת פרס נובל. כמו כן כלולים בספר מסות ונאומים.
ארנסט הקל

חייו

ארנסט הקל נולד ב-16 בפברואר 1834, בפוטסדאם (שהייתה אז חלק מפרוסיה). בשנת 1852, הקל סיים את לימודיו בתיכון הקתדרלי של מרסבורג. לאחר מכן למד רפואה בברלין, גרמניה. ב-1857, הקל קיבל תואר דוקטורט ברפואה (M.D.), ולאחר מכן קיבל רישיון להיות רופא באופן מעשי. אולם, מקצוע הרפואה התברר להקל כלא-משתלם, לאחר שבא במגע עם פציינטים מיוסרים.
הקל למד במשך שלוש שנים באוניברסיטת ינה, אצל  קרל גגנבאור (Karl Gegenbaur) פרופסור לאנטומיה משווה . במסגרת לימודיו אלו התקדם בתארים והגיע לתואר דוקטורט לזואולוגיה. לאחר מכן זכה למינוי בתואר פרופסור למורפולוגיה. באוניברסיטת ינה לימד והרצה במשך 47 שנים, בין השנים 1862-1909. בין השנים 1859 ו-1866, הקל עסק בחֶקֶר חסרי חוליות, במהלכו חָקַר את מערכות ה-Radiolarian, הספוגיים וה-Annelids.‏

פילוסוף, אמן ואיש ציבור

הקל תמך בלמרקיזם וראה את עקרון הברירה הטבעית ככח המניע את בני האדם וראה במאבק לחיים את שורש הפעילות של כל המרכיבים בעולם, החל באלמנטים פיזיקליים, וכלה בבני האדם. 
הקל התנגד לדת וראה בה גורם מעכב להתפתחות מדעית. הוא הטיף לכך שהמדינה תכוון את השבחת הגזע האנושי בהתאם לעקרונות האאוגניקה ושיבח את הספרטנים שדאגו לקיומם של הילדים הבריאים והחזקים בלבד וכך היו תמיד בכושר מעולה. הוא ראה את הגרמנים כגזע עליון ואת היהודים והשחורים כנמצאים בתחתית סולם הגזעים. רעיונותיו אלו זכו לפופולריות רבה והטילו אצל קוראיו ספק בדת, בהשכלה, בהומניזם ובליברליזם.
עבודות האמנות שלו כוללות מעל 100 איורים מפורטים וצבעוניים של בעלי חיים ויצורי ים, שרובן פורסמו בספר האיורים Kunstformen der Natur, "צורות אמנות של הטבע", שפורסם בין השנים 1899 ו-1904. כפילוסוף, הקל כתב את הספר Die Welträthsel, "חידת היקום", בין השנים 1895-1899, שמהווה את המקור למושג World riddle (חידת היקום); ואת הספר "חופש במדע והוראה" ב-1877, אשר נועד לתמוך בהתפתחות ההוראה. 
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פרסם הקל ביחד עם רודולף אאוקן ביקורת חריפה על אנגליה המאשימה את גרמניה בלחימה לצד הסלאבים הברברים במלחמה בלתי צודקת, שכן לטענתם רוסיה פתחה במלחמה ואנגליה ליבתה אותה לממדי מלחמת עולם מתוך קנאה בגרמניה ורצון למנוע ממנה את הרחבת מרחב ההשפעה שלה ברחבי העולם. כמו כן היה בין החותמים על מנשר התשעים ושלושה.
יוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג

ביוגרפיה

יוהאן לודוויג נולד ב-4 במאי 1656 בצרבסט שהשתייכה לנסיכות אנהלט-צרבסט, ליוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ולסופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת מסקסוניה.
בשנת 1667 מת אביו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ובעקבות כך חולקה נחלתו בין בניו: קרל ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט, אנטון גינטר ירש את נסיכות אנהלט-מיהלינגן, ואילו יוהאן לודוויג ירש את נסיכות אנהלט-דורנבורג.
בשנת 1672 החל יוהאן לודוויג בטיול הגדול עם אחיו הבכור קרל ברגנסבורג, שם הם התאחדו עם האחים האחרים שלהם אנטון גינטר ויוהאן אדולף, שחזרו זה עתה ממסע לאיטליה. ארבעת הנסיכים נסעו לווינה, שם הם היו אורחים נכבדים של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואף הורשו לנשק את ידו. במהלך שהותם בחצר הקיסרית, יוהאן לודוויג ואחיו ניצלו את ההזדמנות כדי ליצור קשרים ולהרחיב את הידע שלהם, ולאחר מכן חזרו האחים הצעירים לצרבסט.
מסע נוסף שתוכנן עבור יוהאן לודוויג בשנת 1674 לאיטליה עם הנסיך אוגוסט פרידריך, בנו הבכור ויורשו של אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בוטל, משום שיוהאן לודוויג שבר את רגלו. בשלוש השנים הבאות הוא סבל מכאב חמור, הרופאים לא הצליחו לקבע את עצמותיו כראוי ורק נתנו לו משככי כאבים, אולם לבסוף, הנסיך התאושש לחלוטין. בינתיים השתלט אחיו קרל וילהלם על ממשלת אנהלט-צרבסט, ועל משמורתם של האחים והאחות שעדיין היו קטינים.
במהלך שהייתו בווינה טייל יוהאן לודוויג גם בהונגריה, שהייתה חלק מממלכת הבסבורג, שם הוא בחן את מבצרי ראב (כיום גיור, צפון-מערב הונגריה) וקומורה (כיום קומארום, בגבול עם סלובקיה). מווינה הוא נסע דרך זלצבורג וטירול לוונציה ורומא, שם הוא נפגש עם כמה קרדינלים, ואף עם האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר. בשנת 1678 ביקר יוהאן לודוויג בנאפולי, סיציליה, ומלטה, שם הוא מונה לראש מסדר יוחנן הקדוש, ובנובמבר אותה שנה הוא חזר לביתו. בדרכו הוא עבר בליוורנו ובפירנצה, שם פגש את קוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה. לאחר מכן הוא עבר שוב בוונציה, ולאחר מכן הוא ביקר במנטובה, מודנה, פארמה וג'נובה. לאחר מכן הוא ביקר במונפראטו ובטורינו, שם נפגש עם מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לאחר שבילה שנתיים באיטליה חזר יוהאן לודוויג לצרבסט, שם התקבל על ידי אחיו הבכור קרל בהתלהבות. בתחילת שנת 1681 הוא ביקר בהולנד ובצרפת, וכעבור שנתיים חזר הביתה. בשנת 1684 הוא הצטרף לצבא הקיסרי בדרגת קפטן. הוא שירת ברגימנט בפיקודו של גנרל פון שרפנברג, והשתתף במלחמה נגד העות'מאנים בהונגריה. כעבור זמן קצר הוא חזר לביתו, שם הוא החל לבנות את ארמון דורנבורג.
ב-23 ביולי 1687 התחתן יוהאן לודוויג עם כריסטינה אלאונורה פון צויטש, בתם של גאורג וולראט פון צויטש וכריסטינה פון וייסנבאך, ממנה היו לו 7 ילדים. בשנת 1689 השיג יוהאן לודוויג אישור מהקיסר, המכיר בילדיו כיורשים לגיטימיים, ובשנת 1698 אף אושרה זכותם לרשת את נסיכות אנהלט-צרבסט. ב-1 בנובמבר 1704 מת יוהאן לודוויג בדורנבורג, ובניו ירשו את נחלתו במשותף. נכדתו של יוהאן לודוויג הייתה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
לאוטיכידס השני

לאוטיכידס השני (ביוונית: Λεωτυχίδας) היה מלך ספרטה בין השנים 491 לפנה"ס-469 לפנה"ס. נודע בין היתר כמנצח בקרב מיקאלה.

ביוגרפיה

לאוטיכידס היה צאצא רחוק של בית המלוכה האֵירוּפּוֹנְטִידִי, ולכן לא היה לו סיכוי רב לרשת את הכתר ביום מן הימים. אולם כאשר הסתכסך המלך האַגִיאַדִי (בספרטה היו תמיד שני מלכים משני בתי מלוכה) קלאומנס הראשון עם המלך האירופונטידי דמרטוס השתנה המצב. קלאומנס תכנן להדיח את דמרטוס, אך היה זקוק למלך אירופונטידי חדש, על כן כרת ברית עם לאוטיכידס, והשניים הדיחו את דמרטוס בטענה שהוא אינו בנו של המלך אריסטון. 
בשנת 479 לפנה"ס יצא העוצר האגיאדי פאוסניאס לקרב מול הפרסים שנותרו על אדמת יוון אחרי קרב סלמיס, במקביל הפליג לאוטיכידס עם הצי הספרטני אל חופי אסיה הקטנה, והתנגש שם עם הצי הפרסי בקרב מיקאלה. לפני הקרב לאוטיכידס נשא נאום מפורסם בפני החיילים האיונים שלחמו בצבא הפרסי:
אנשי איוניה, אלה מכם ששומעים את דברי, הקשיבו לי, כי הפרסים לא יבינו את אשר אודיע לכם. כשנתנגש, על כל אחד לזכור קודם כל את החירות, ואחרי כן את ססמתנו - הֵרָה, מיסרו את דברי לכל מי שלא הצליח לשמוע אותי.
— הרודוטוס, ספר תשיעי, 98.
הפרסים, שחשדו כי לאוטיכידס מנסה לגרום לעריקה בשורותיהם, פרקו בתגובה את בני סאמוס מנשקם, ושלחו את המיליטים לשמור על העורף ודרכי המילוט. לאחר המלחמה נשלח להעניש מספר שבטים מתסליה שסייעו לפרסים, אולם קיבל מהם שוחד ונטש את המערכה. הדבר התגלה, והוא נאלץ להימלט לטיגיאה שם מת. את מקומו ירש נכדו ארכידמוס השני.
הוא נישא בחייו לשתי נשים, הראשונה ילדה לו בן בשם זאבכסידימוס, שמת והותיר אחריו בן בשם ארכידמוס השני שירש את לאוטיכידס. מהאשה השנייה נולדה לו בת שנישאה לארכידמוס.

לאוטיכידס בתרבות

לאוטיכידס נזכר בספרו של קרולין דל סנידקר "הספרטאי". וכן בסרט "300 הספרטנים".
המחפשים

היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 1960 על ידי ג'ון מקנלי עם חבריו מייק פנדר וכריס קרטיס, אליהם הצטרף הזמר טוני ג'קסון. שם הלהקה נלקח מהמערבון של ג'ון פורד המחפשים בכיכובו של ג'ון ויין.
הלהיט הראשון של הלהקה בחברת Pye היה Sweets for my sweet שבמקור הושר על ידי הלהקה האמריקאית הדריפטרס. הלהיט הבא Sugar and spice נכתב על ידי המפיק שלהם טוני האץ'. להיט ענק שלישי היה Needles and pins שנכתב על ידי ג'ק ניצ'ה וסוני בונו עבור ג'קי דה-שנון ואחריו הלהיט Don’t throw your love away של השירלס והלהיט Someday we’re gonna love again של ברברה לואיס. להיט כיסוי נוסף של ג'קי דה-שנון היה When you walk in the room. בשנת 1964 עזב טוני ג'קסון את הלהקה, פרנק אלן הצטרף במקומו ומייק פנדר הפך לסולן. פרט ללהיטי רוק, ביצעו המחפשים גם שירי עם כמו What have they done to the rain ו-Where have all the flowers gone. להיט מתוך תקליט EP של הלהקה משנת 1965 Love potion #9, במקור של הקלוברס, הצליח כסינגל במצעד בארצות הברית.
לקראת סוף שנת 1967 דעכה הלהקה. במשך 6 שנים הקליטה בחברות Liberty ו-תקליטי RCA אך ללא הצלחה. בתחילת שנות השמונים החיה ג'ון מקנלי מחדש את הלהקה שקיבלה חוזה הקלטה בחברת Sire, אך לא חזרה למצעדים. הלהקה מקליטה ומופיעה עד היום.
מרטון

היסטוריה

בשנת 1236 נפגש מלך אנגליה הנרי השלישי עם בארוניו במנזר באזור מורטון והסכים לצו מורטון - אחד מבסיסי המשפט המקובל האנגלי. בשנה זו שב המלך עם רעייתו אלינור מפרובנס למנזר מרטון ובו הוכתרה כמלכת אנגליה.
בשנת 1437 הוכתר הנרי השישי כמלך אנגליה במנזר מרטון (והיה המלך היחיד מבין מלכי אנגליה שהוכתר שלא במנזר ווסטמינסטר מאז כיבוש אנגליה בשנת 1066).
במנזר מרטון למדו תומאס בקט וניקולס ברייקספיר (לימים האפיפיור אדריאנוס הרביעי), וכן וולטר דה מרטון (לימים הלורד צ'נסלור של אנגליה, בישוף רוצ'סטר ומייסד מכללת מרטון באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1264).
מנזר מרטון נהרס בשנת 1538 במסגרת הוראתו של הנרי השמיני לפירוק המנזרים.
עם פירוק המנזר הפך אזור מרטון למרכז מסחר, בשל מיקומו על נהר וונדל שאיפשר העברת סחורות במורד הנהר ולעבר התמזה. לצד הנהר נבנו טחנות קמח, וכן מפעלי ייצור צבע, עיבוד עורות ונפחיות.
בשנות ה-50 של המאה ה-18 הפך אזור מרטון למרכז ייצור קאליקו, ובשנת 1803 נבנתה במקום מערכת הרכבת הציבורית הראשונה - שנמשכה על ידי סוסים.
בשנת 1801 הקים הוריישו נלסון בית כפר ברחוב הראשי של מרטון, והפך את האזור לפופולרי.
בשנת 1881 הקים ויליאם מוריס מפעל לייצור בדים מודפסים, ריהוט וזכוכית במורטון.
הקמת מסילות ברזל לאזור מרטון איפשרו למעמד הגבוה של לונדון לעבור ולהתגורר ברובע, ובשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 נפתחו ברובע חנויות שמכרו מוצרים לאנשי החברה הגבוהה. בשנת 1868 נוסד מועדון הקריקט "All England Croquet Club" הפועל עד ימינו.
בראשית המאה ה-20 חשמליות נבנו באזור מיטצ'ם (בשנת 1906) ווימבלדון (בשנת 1907) שברובע, ובשנת 1914 הוקם קו אוטובוס בין הרובע ורחוב ליברפול.
ב-1926 הגיעה הרכבת התחתית של לונדון אל הרובע.
התפתחות התחבורה איפשרה את פיתוח האזור, ומ-1,000 תושבים בשנת 1900 התגוררו בו 12,618 בשנת 1926.
במלחמת העולם השנייה, במהלך הבליץ נפגעו מבנים רבים ברובע, ושיקומו לאחר המלחמה ארך זמן רב, והושלם רק בשנת 1956.
רובע מרטון הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המוניציפלי של מיטצ'ם, הרובע המוניציפלי של וימבלדון והרובע העירוני של מרטון ומורדן שהיו חלק ממחוז סאריי.

שלטון מקומי

בראשות הרובע עומדת מועצה בת 60 חברים. מאז הקמת המועצה, בשנת 1965 ועד שנת 1990 להמפלגה השמרנית היה רוב במועצה (למעט תקופה קצרה בין 1971–1974 בו הייתה למפלגת הלייבור רוב). בין השנים 1990–2006 הייתה למפלגת הלייבור רוב במועצה, ובשנת 2006 התהפך שוב הגלגל, וכיום למפלגה השמרנית 30 מושבים, למפלגת הלייבור 27, ולמפלגה מקומית - "תושבי פארק מרטון" - 3 מושבים במועצה.
תוצאות הבחירות למועצה זהות לתוצאות הבחירות לפרלמנט הבריטי בהתאם לשני אזורי הבחירה הפרלמנטריים מהם מורכב הרובע (באחד האזורים רוב לשמרנים ובשני רוב למפלגת הלייבור).
ב-23 במאי 2007 בחרה מועצת הרובע את חבר המועצה ג'ון דהני ממפלגת הלייבור כראש עיריית הרובע.