google/wiki40b huggingface dataset:
קילי הוז

ביוגרפיה

נולדה בשם קלייר הוז בשכונת מרליבון שבלונדון לאב נהג מונית. היא למדה בבית הספר למשחק Sylvia Young Theatre School. עוד לפני סיום לימודיה עבדה הוז בקזינו ושם צדה את עינו של צייד כישרונות בתחום האופנה.
בתחילת הקריירה שלה כיכבה בוידאו קליפים של השירים "Saturday Night" של להקת סווייד, "Marvellous" של "Lightning Seeds", ‏"Come Around" של הלהקה הניו זילנדית The Mutton Birds ו"She's a Star" של להקת ג'יימס.
בטלוויזיה התפרסמה לראשונה בשנות התשעים בסדרה "Troublemakers" ובדרמה התקופתית "אבן הירח", עיבוד לרומן באותו שם מאת וילקי קולינס. מאז הופיעה בדרמות טלוויזיוניות נוספות, בהן "קריוקי" מאת דניס פוטר (1995), "Heartbeat" ‏(1995), "אותלו" (2001), "הודעה על רצח" (2005) ו"אחרי תומאס" (2006).
הוז הופיעה בעיבודים טלוויזיוניים לרומנים קלאסים ומודרניים כגון "מגעים אסורים" (2002) על פי הרומן לגעת בקטיפה, "רעיות ובנות" (1999) על פי ספרה של אליזבת גסקל, "ידידנו המשותף" (1998), עיבוד לרומן מאת צ'ארלס דיקנס, ו"תחת העץ הירוק" (2005) מאת תומאס הרדי.
היא הופיעה בסדרת הריגול הבריטית "ספוקס" בתפקיד זואי ריינולדס בשלוש העונות הראשונות של הסדרה (2002–2004). ב-2003 השתתפה בסדרה של עיבודים מודרניים לסיפורי קנטרברי יחד עם ג'ון סים, בילי פייפר וג'ולי וולטרס. ב-2005 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מקבת'" במסגרת סדרת עיבודים מודרניים למחזות שייקספיריים. הוז גילמה את אלה, אשתו של מקבת' (ג'יימס מקאבוי).
ב-2006 הופיעה הוז בסדרה הקומית "הכומר מדיבלי" בכיכובה של דון פרנץ'. ב-2007 שיחקה בקומדיה "למות בלוויה" שבה גילמה את ג'יין, אשתו התומכת של מת'יו מקפדיין (שהוא בעלה בחיים), אשר לוויית אביו מתבררת כאסון משפחתי.
ב-2007 לוהקה הוז לתפקיד אלכס דרייק בסדרה "מאפר לעפר", סדרת ספין-אוף של סדרת המשטרה המדע הבדיוני "חיים על מאדים". הסדרה מגוללת את סיפורה של שוטרת במשטרת לונדון אשר נפגעת מירי בשנת 2008 ומתעוררת בשנת 1981. הסדרה, ששודרה החל מפברואר 2008, עוקבת אחרי מאמציה לחזור מהעולם של 1981 לעולמה הנוכחי כדי להציל את בתה מולי. הוז כיכבה לצדו של פיליפ גלניסטר, שגילם את דמותו של השוטר ג'ין האנט (אותה דמות שגילם בסדרה הקודמת "חיים על מאדים"). היא זכתה ב-Glamour Awards בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה הבריטית". בספטמבר 2008 החלה הסרטת העונה השנייה של הסדרה "מאפר לעפר", והיא שודרה בתחילת 2009. בסוף 2009 שיחקה בעונה האחרונה של הסדרה.
ב-2008 הופיעה הוז בסדרה "חברים משותפים". היא השתתפה גם בתוכנית המערכונים "That Mitchell and Webb Look" שזכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה. ב-2010 הייתה חלק מהפנל של שעשועון הטלוויזיה "Would I Lie to You?".
ב-2010 כיכבה הוז בסדרה משטרתית "Identity" של רשת ITV בתפקיד מפקחת המשטרה מרתה לוסון. עוד ב-2010 שיחקה בעיבוד מחודש לסדרה הקלאסית "על אדונים ומשרתים" בתפקיד ליידי אגנס הולנד.
בקולנוע הופיעה הוז בסרטים "הנוקמים" (1998), "ספטמבר האחרון" (1999), "שותף לפשע" (2000), "טריסטרם שנדי" (2006) ו"הג'וב הבריטי" (2008). עוד ב-2008 כיכבה בסרט הקולנוע "Flashbacks of a Fool" עם דניאל קרייג.

חיים אישיים

להוז שלושה ילדים. הבכור, מיילס, הוא בנו של צייר הקומיקס ספנסר מק'קלום, שאיתו החלה לצאת ב-1995 ולו נישאה ב-2001, כאשר מיילס היה בן 20 חודש. השניים נפרדו כמה שבועות אחרי נישואיהם בעקבות רומן שניהלה הוז עם מת'יו מקפדיין, שותפה לסדרה "ספוקס". הוז ומקפדיין התחתנו באוקטובר 2004, בתם מגי נולדה חודשיים אחר כך וילדם השני, ראלף, נולד בספטמבר 2006.
הוז פעילה בארגון הצדקה "CHASE Hospice Care for Children".
ועדת מור יוסף

ועדת מור יוסף הוא כינויה של ועדה ציבורית שמונתה על ידי מנכ"ל משרד הבריאות בתאריך 7 ביוני 2010, על מנת לבחון את ההסדרה החקיקתית של נושא הפריון וההולדה בישראל.
הוועדה התבקשה להגיש את המלצותיה עד לחודש יוני 2011, אך בשל היקף ומורכבות הנושאים שנידונו ובהתאם לבקשת הוועדה, הוארך המועד להגשת ההמלצות ואלו הוגשו לבסוף במהלך חודש מאי 2012. הרקע המיידי להקמת הוועדה היה עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק של בני זוג שביקשו הכרה כ"הורים מיועדים" במסגרת הליך פונדקאות.
נוכח המורכבות של סוגיית הפונדקאות בכללותה, הודיעה המדינה לבית המשפט הגבוה לצדק כי בכוונתה להקים מיוזמתה ועדה לבחינת מכלול נושא הפריון וההולדה בישראל, ובמסגרת זאת תיבחן גם סוגיית הפונדקאות על כל היבטיה.

תהליך עבודת הוועדה

עבודת הוועדה נמשכה כשנה וחצי ובמהלכה התכנסה מליאת הוועדה 22 פעמים. בשל היותה של הוועדה ועדה ציבורית, האמורה להגיש המלצותיה בנושאים אשר חלקם שנויים במחלוקת, הוועדה הסכימה בישיבתה הראשונה  כי יש לפנות אל הציבור הרחב ולהזמינו להשמיע בפני הוועדה את עמדותיו והצעותיו בנושאים שעמדו על הפרק. במסגרת הפניה לציבור, הגיעו אל הוועדה כ-80 פניות, מתוכן 16 פונים הוזמנו להופיע בפני הוועדה.

עקרונות מנחים לעבודת הוועדה

הוועדה ציינה כי המלצותיה ניתנו על יסוד מספר עקרונות כלליים שונים אותם פירטה בדוח, כאשר כל החלטה של הוועדה להמליץ על הסדר מסוים התבססה על נימוקים בדבר העדיפות שיש לתת להסדר המומלץ על פני הסדרים חלופיים.
הוועדה ציינה כי שני עקרונות שימשו כעקרונות מובילים בנושאים השונים. הראשון שבהם הוא הזכות להורות למול שיקולי טובת הילד. השיקול המנחה השני הוא הבטחת קיומו של קשר גנטי לפחות עם אחד מההורים שיגלו את הילד, או לחלופין קשר הנוצר על ידי נשיאת ההיריון על ידי האם וזאת על מנת למנוע מצב בו הליכי פיריון ישמשו להולדת ילד שלא יהיה בינו לבין הוריו המגדלים כל זיקה ביולוגית אליו- בין גנטית או מכוח נשיאת ההיריון.
מגדל המים ברחוב מזא"ה

ההיסטוריה של המגדל

שכונותיה הראשונות של העיר תל אביב, שהוקמה בשנת 1909, חוברו למגדל המים הראשון בעיר שהוקם בקצה שדרות רוטשילד מעל בית הוועד. בשנות ה-20, עם התרחבות העיר נוצר צורך להרחיב את מערכת אספקת המים לבתי התושבים ולשם כך הוחלט לבנות מגדל מים חדש על גבעת כורכר מצפון לשטח הבנוי (לימים רחוב מזא"ה 36). המשרד של הארכיטקט ארפד גוט נבחר לתכנן את המגדל וב-1924 הוא נחנך והחל לספק מים.
לאחר שנים רבות שהמגדל שימש לאספקת מים לא היה בו עוד צורך והוא נותק ממערכת המים, תחזוקתו נפסקה ומצבו התדרדר כך שבשנות ה-90 הוכרז כמבנה מסוכן והשטח מסביב גודר. בשנת 2011, לאחר שהוגדר כאתר מורשת, נבחר משרד אדריכלים אמנון בר אור לשפץ את המגדל. השיפוץ הושלם ב-2013
עוד משנותיו הראשונות שימש המגדל למטרות ביטחוניות. ארגון ההגנה השתמש המגדל קדי ליצור קשר (בקוד מורס או סמפור) עם יישובים שכנים. על מנת להסוות פעילות זו פעל בחלקו התחתון מועדון צופים ותיקים.
בגלל גובהו הרב הוצבה בראש המגדל חנוכייה שהודלקה בחג.

תיאור המבנה

גובה המגדל כ-16 מטר. הוא נבנה מבטון מזוין ולבני סיליקט על גבי משטח מוגבה מהרחוב. בראש המגדל בריכת בטון עגולה בנפח של כ-400 מ"ק הנתמכת על ידי שמונה עמודי בטון. לאורכו של המגדל נבנו 3 מרפסות תצפית מגודרות כשהעלייה אליהן דרך גרם מדרגות במרכז המבנה. המגדל נבנה בסגנון האקלקטי. בחלקו התחתון נבנו קירות בין עמודי התמך על מנת ליצור מרחב סגור ומוגן. לאחר סיום השיפוץ נבנה שביל גישה ספירלי ממפלס הרחוב עד לדלת הכניסה לחלקו התחתון של המגדל. המגדל מוקף מסביבו בבניני מגורים מחודשים בני 6–7 קומות לכן אינו בולט יותר בקו הרקיע של העיר.
יוהאן פרידריך אגריקולה

חייו

יוהאן פרידריך אגריקולה נולד בדוביצ'ן (כיום תורינגיה).
במקביל ללימודי משפטים בלייפציג, למד אגריקולה מוזיקה אצל יוהאן סבסטיאן באך. בשנת 1741 נסע לברלין, שם המשיך בלימודי הלחנה אצל יוהאן יואכים קוונץ.
תוך זמן קצר הוכר כאחד מנגני העוגב המוכשרים ביותר של תקופתו. הצלחת האופרה הקומית שלו, Il Filosofo convinto in amore שבוצעה בפוטסדם ב-1750 הוביל למינוי כמלחין החצר אצל פרידריך הגדול. ב-1759, עם מותו של קרל היינריך גראון, התמנה אגריקולה למנצח התזמורת המלכותית. הוא נשא לאישה את הסופרן האופראית הנודעת בנדטה אמיליה מולטני, נישואים שהיו כנראה למורת רוחו של המלך.
אגריקולה מת בברלין.

יצירותיו

אגריקולה כתב מספר אופרות איטלקיות, לידר, פרלודים כוראליים, יצירות שונות לכלי מקלדת ומוזיקה כנסייתית, בעיקר אורטוריות וקנטטות. המוניטין שלו נובעים בעיקר מכתביו התאורטיים והביקורתיים בנושאים מוזיקליים. בשנת 1754 כתב מאמר לזכר יוהאן סבסטיאן באך יחד עם בנו, קרל פיליפ עמנואל באך. ה"מבוא לאמנות השירה" Anleitung zur Singekunst 
שלו משנת 1757 הוא חיבורו של פרנצ'סקו טוזי משנת 1723, "דעות על שירה עתיקה ומודרנית" Opinioni de' cantori antichi e moderni עם הערות רבות ומקיפות של אגריקולה.
פרויקט שמיכת הזיכרון

"פרויקט שמיכת הזיכרון לנפטרים ממחלת האיידס" (באנגלית: AIDS Memorial Quilt) הוא פרויקט אמריקאי במסגרתו נתפרת שמיכת טלאים המציינת את חייהם של אנשים אשר נפטרו ממחלת האיידס. פרויקט הנצחה זה שימש מודל לפרויקטים דומים במדינות שונות בעולם.
השמיכה מורכבת ממלבני בד ברוחב של כ-76 ס"מ ובאורך של כ-150 ס"מ. כל מלבן בד מציין את חייו של אדם אחר. מלבני הבד נתפרים על ידי קרוביו של האדם והוא נתרם לקרן "פרויקט השמות" (The NAMES Project Foundation), אשר מצרפת את הבדים לכדי יריעות ריבועיות בגודל של כ-3 מטר, המכילות בדים של שמונה אנשים.
העבודה על השמיכה החלה בשנת 1987 בעיר סן פרנסיסקו בידי קליב ג'ונס (Cleve Jones) וקבוצת מתנדבים. באותה תקופה, מרבית האנשים שנפטרו מן המחלה ומן המחלות הקשורות בה לא זכו לטקסי קבורה בשל סרובם של בתי לוויות ובתי עלמין לטפל בגופם מפחד נגיף האיידס. השמיכה שימשה לעיתים כהזדמנות היחידה של קרובים ובני משפחה להנציח את יקיריהם. כל שמיכה עשויה בטכניקה ובסגנון שונה מעט, בהתאם ליוצריו ולחייו של האדם אותה היא מנציחה. בדרך כלל השמיכה מכילה כתובות המציינות את שמו של הנפטר וכן פריטים אישיים שונים כגון בגדים, בובות של חיות, תכשיטים שהיו שייכים לנפטר וכן עיטורים העשויים חרוזים או ריקמה.
השמיכה הוצגה במלואה בפעם האחרונה בשנת 1996, אז נפרשה לאורכה של המול, השדרה המרכזית של העיר וושינגטון הבירה. הצגה נוספת של 1000 ריבועי בד נוספים, של אנשים שנפטרו מאז התצוגה בשנת 1996, התקיימה בשנת 2004 בוושינגטון.
צבי לוין

צבי לוין (30 במאי 1911 - 26 באוקטובר 2000) היה פעיל ציבור, תעשיין וחזן ישראלי. הוא כיהן פעמיים כנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של הבונים החופשים בישראל, שימש עורך "הבונה החופשי" במשך 17 שנים, וחיבר את הספר "הבניה החפשית היא דרך חיים". לוין הוא יקיר העיר תל אביב-יפו.

ביוגרפיה

לוין נולד בירושלים בג' בסיוון ה'תרע"א לאביו אליהו מיכל בן-ציון שעלה מרוסיה בסוף המאה ה-19 ולאמו דבורה מצאצאי הגאון מווילנא, שמשפחתה התגוררה בארץ ישראל מאז אמצע המאה ה-19. בילדותו התגורר בשכונת אבו בסל, למד בחדר בבית ישראל ולאחר מכן בתחכמוני, כולם בירושלים. בעת מלחמת העולם הראשונה היגר עם משפחתו לדמשק, שם למד בבית הספר העברי בהנהלת יהודה בורלא ובבית הספר אליאנס הצרפתי. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והשיבה לתל אביב נמנה עם מייסדי "חוגי הנוער הלאומי" בתל אביב (שהצטרפו אחר כך לבית"ר). ערך את העיתונים "אבוקה" ו"משואות", ואת מדור הספורט בעיתון "המשקיף". סייע לאביעזר ילין בעריכת העיתון "המכבי", וייסד את שבועון הספורט הראשון בישראל "הספורט הלאומי". במקביל היה פעיל בתנועת "מכבי", וכמזכיר הסניף התל אביבי של התנועה סייע רבות בהכנות למכבייה הראשונה.
הצטיין מילדותו במוזיקה, הן בנגינה והן בזמרה. בבית-הספר היסודי ניגן בחצוצרה בתזמורת בית הספר ושר במקהלה. בבית-הספר התיכון החל לעבור לפני התיבה, ותוך כמה שנים היה לחזן, במשך השנים עסק בזמרה ובחזנות כמקצוע משני. הוא למד אצל המנצח ליאו ליוב, החזן זבולון קוורטין ואחרים, ונודע בקול הבריטון שלו ובסגנונו המיוחד בתפילה. במקביל למד פיתוח קול וזמרה.
כששהה המנצח המפורסם ליאו ליוב בארץ הצטרף, יחד עם אחיו הצעיר דב לוין, למקהלה שלו, והיה הסולן שלה כל שנות קיומה. שימש כחזן שני לחזנים קוורטין ויצחק מן שהתפללו בתל אביב. שנים רבות עסק בחזנות והופיע בתפילות בתל אביב ובירושלים והיה חבר פעיל בוועד ארגון החזנים בישראל.
ב-1947 יצא לארצות הברית, שם הופיע כחזן וכזמר וזכה להצלחה.
כאשר זכה בתואר יקיר העיר תל אביב בשנת 1984, נתבקש לשאת דברים בטקס, אך בחר לשיר את יצירתו של קוורטין ל"אבינו מלכנו זכור כי עפר אנחנו".
עיקר מקצועו היה ענף הדפוס, אליו נכנס בשנת 1940, בדפוסו של משה שהם בתל אביב. תוך זמן קצר היה למנהל הדפוס ובמשך השנים נחשב לאחד המומחים הראשונים במעלה במקצוע הדפוס.
הקים וייסד את דפוס "אבוקה" שהתמחה בהוצאה לאור של ספרי חוק ומשפט וספרים בערבית.
לוין היה אחיו של שופט בית המשפט העליון וחבר מסדר הבונים החופשים, דב לוין. בשנת 1935 נישא לבת שבע לבית פלדמן. לשניים נולדו בת ובן. בנם הוא המתרגם והמשורר עמשי לוין. 
נפטר בתל אביב בכ"ז בתשרי ה'תשס"א.

בניה חפשית

את אידאולוגיית הבנייה החפשית קיבל מאביו - אליהו מיכל בן-ציון לוין, שקודש למסדר בדמשק והיה ממקימי לשכת חירם. הוא הצטרף לבונים החופשיים ב-17 בנובמבר 1937, בלשכת חירם, יחד עם אחיו אריה. בשנת 1958 נבחר לנשיא לשכת חירם. והוא נבחר לנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל בפעם הראשונה באוקטובר 1974 ובפעם השנייה באפריל 1976. כמו כן ערך במשך 17 שנים, את העיתון הרשמי של המסדר, "הבונה החופשי", והגה ויזם את הקמת לשכת הלואיסים "עלומים" (ב-1968) והיה אף נשיא בה בתחילת דרכה (1969-1970).
אצטדיון גבעת רם

מבנה

האצטדיון ממוקם במתחם הספורט של האוניברסיטה העברית, בסמוך לכנסת ולקריית הממשלה. באצטדיון היו במקור מעל 16,000 מקומות ישיבה בשני יציעים אליפטיים, המזרחי והמערבי. היציעים נבנו על סוללת עפר ובטון בגובה של כ-8 מטר, עלייה הותקנו ספסלים מאזבסט. האצטדיון הוקם לפי תכנון כללי של האדריכל יוסף קלארווין ותכנונה המפורט של מ.ע.צ. (מחלקת עבודות ציבוריות) שגם הקימה אותו. באצטדיון נסלל מסלול אתלטיקה, משטח דשא לאתלטיקה וכדורגל, ובמה מצידו המערבי.
לקראת מופע פעמוני היובל, הותקנו כ-4,000 מושבים מפלסטיק ב-1998 ביציע המערבי, הספסלים מאזבסט הוצאו וחלק מהסוללה שהקיפה את האצטדיון יושרה. בשנים 2016 - 2017 עבר האצטדיון שיפוץ בעלות משוערת של כ-50 מיליון ש"ח לקראת תחרויות האתלטיקה במכביה העשרים בקיץ 2017. במסגרת השיפוץ נהרס היציע המזרחי הישן לטובת מסלול חימום לתחרויות בעוד היציע המערבי נהרס והוחלף ביציע מודולרי זמני המכיל כ-3,500 מקומות. סמוך ליציע הוקם גם "מגדל תוצאות" עם מערכות המדידה לתוצאות תחרויות האתלטיקה. כמו כן הוקמו גם עמודי זרקורים חדשים בפינות המגרש. מאז מתפקד המתחם כמתקן לאימוני אתלטיקה בו מסלולי ריצה אולימפיים ומשטח דשא, אך אין בו יציעים קבועים לאירועים המוניים.

היסטוריה

הסכם על הקמת האצטדיון במימון משותף של הממשלה והאוניברסיטה העברית נחתם במרץ 1957. המדינה הקצתה לטובת האצטדיון שטח של 100 דונם בחכירה ל-99 שנים, והוא נועד לשמש כמתקן לאומי למצעדים ואירועים לאומיים לצד מרכז ספורט לסטודנטים. מיקום האצטדיון בעמק בין קמפוס האוניברסיטה לקריית הממשלה כך שהמדרונות הטבעיים מסביב יכולו להחיל צופים נוספים בעת הצורך, מעבר ליציעים שנבנו, כך שעד 60,000 איש יכלו לצפות באירועים במקום. האצטדיון הוקם במהירות ונחנך ביום העצמאות, 24 באפריל 1958, עת שנערך מצעד צה"ל השנתי שכונה "מצעד העשור". במצעד נכללו טנקים מסוג "שרמן", ו-AMX 13. זה היה בניגוד להסכמי שביתת הנשק, ולפני המצעד גברה המתיחות בקו הגבול בירושלים בין ישראל לממלכת ירדן, בגלל מחאות ירדן על עריכת המצעד. באצטדיון היו כ-15,000 צופים וכ-10,000 צופים נוספים ישבו על המדרונות סביבו. אירוע הספורט הראשון נערך באצטדיון היה ב-4 ביוני 1958, יום ספורט של הסטודנטים באוניברסיטה (באותה תקופה הייתה התעמלות מקצוע חובה לסטודנטים). 
בשנות ה-70 וה-80 נעשה שימוש מועט באצטדיון, והוא נשקל כאתר חלופי להקמת אצטדיון כדורגל חדש לקבוצות העיר, במקום אצטדיון ימק"א ומגרש קטמון. 
בעבר שיחקו באצטדיון קבוצות הכדורגל אס"א ירושלים ומכבי ירושלים. בעונת 2009/10 אירח האצטדיון את משחקי הכדורגל הביתיים של הפועל קטמון ירושלים בליגה ג'. וכן שימש כמגרש האימונים של הפועל קטמון ירושלים ואף אירח את משחקיה הביתיים של בית"ר נורדיה ירושלים.
לוסי (סרט)

תקציר העלילה

לוסי (סקרלט ג'והנסון) היא סטודנטית אמריקאית בת 24 המתגוררת בטאיפיי שבטאיואן. חבר שלה משכנע אותה למסור חבילה עבורו אך היא מגלה שהחבילה היא עבור עבריין סמים אשר חוטף אותה. היא מורדמת וחבר שלה נהרג. כשהיא מתעוררת היא מגלה כי הוחדרה לגופה חבילה של סם חדש ונסיוני מסוג "CPH4". היא ועוד שלושה קורבנות נשלחים להפיץ את הסם ביעדים שונים באירופה אך לוסי חוטפת מכה לבטן מהשובה שלה, מה גורם לסם להתפזר בגופה. תופעות הלוואי הן שהסם גורם לה לנצל יותר ויותר אחוזים מהיכולת המוחית שלה. היא מצליחה להוציא את יתרת השקית מגופה ובעזרת השוטר פייר דל ריו (אמר וואקד) היא מצליחה לאתר את שאר החבילות ולהגיע לפרופסור סמואל נורמן (מורגן פרימן) שעוזר לה לחקור את החומר החדש לפני שתמות.
אוי-טה-רנג'יאורה

אוּי-טֶה-רַנְג'יאוֹרָה (במאורית: Ui-te-Rangiora) היה, על פי הסברה, ספן מאורי בן המאה השביעית, מן האי רארוטונגה. אגדה מאורית מספרת, שאוי-טה-רנג'יאורה הפליג דרומה ונתקל במצופי קרח ובהרי קרח צפים באוקיינוס האנטארקטי. הוא קרא לאזור הזה של האוקיינוס הדרומי טאי'אוּקָה-א-פִּיָה (ים מקציף כמו מרנטת הקנה), משום שמצופי הקרח היו דומים לאבקת מרנטת הקנה.

אותנטיות

אמיתות הגעתו של אוי-טה-רנג'יאורה אל מימי אנטארקטיקה הייתה מוטלת בספק, עד שבשנת 1886 התגלו שברי חרס לאפיטה באיי האנטיפודה, קו רוחב 49°41′S 178°46′E, ראיה לכך שהפולינזים אכן הרחיקו עד כדי כך דרומה.

גילוי אפשרי של אנטארקטיקה

מעט מאוד ידוע על רנג'יאורה, או בכלל על פולינזיה הקדומה, אבל באגדות מאוריות מסופר, שבסביבות שנת 650, הוביל אוי-טה-רנג'יאורה צי של סירות ואקה (קאנו) דרומה באוקיינוס הדרומי, עד שהגיעו אל "סלעים שגדלו מתוך הים, במרחב שמעבר לראפה". זה עשוי להיות תיאור של קרח ים והרי קרח צפים.
יצחק אייזיק ספרין

תולדות חייו

היה בנו של רבי אלכסנדר סנדר אייכנשטיין, רב בזידיטשוב ובקומרנו. לאחר שהתייתם מאביו בגיל 12, גדל אצל דודו רבי צבי הירש מזידיטשוב ולאחר חתונתו עבר לגור בעיירה פינטשוב שם כיהן חמיו, רבי אברהם מרדכי, כרב. מאוחר יותר עבר לגור בעירו של אביו, קומרנו, שבה חי עד סוף ימיו.
את תורתו קיבל מרבי אברהם יהושע השל מאפטא ומדודו, אחי אביו, רבי צבי הירש מזידיטשוב. למד גם אצל צדיקים נוספים. התפרסם כבעל מופתים וקהל חסידיו היה רב. רבי יצחק אייזיק נחשב לאדמו"ר המרכזי בתולדות חסידות קומרנא.
נפטר בי' באייר ה'תרל"ד. את מקומו מילא בנו רבי אליעזר צבי.
יוסף בן-פורת

ביוגרפיה

בן-פורת נולד בלודז' שבפולין בשם יוסף מידז'ירלצקי, בן למשפחה מרובת ילדים. אביו היה בעל דוכן לעיתונות וכרטיסי לוטו. 
בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" והיה מראשי התנועה בעירו לודז'. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. היה בין מייסדי קיבוץ עין שמר וחבר הקיבוץ. באותן שנים הוא הצטרף לארגון "ההגנה".
כחבר "ההגנה" מילא בן-פורת תפקידים שונים, בהן מפקד גוש הרצליה (1938–1940) ומפקד מחוז חיפה (1947). בשנים 1938–1940 שירת בן-פורת גם כנוטר  במסגרת משטרת המנדט.
עם קום המדינה ביקש יעקב דורי מבן-פורת להצטרף למטה הארצי של משטרת ישראל ולסייע בהקמתה. שימש ראש אגף מנהלה. ב-1950 השתחרר ומונה למנכ"ל שחם. בהמשך חזר לשירות במשטרה, שימש עוזר למפכ"ל המשטרה, משנת 1959 בדרגת ניצב, והיה אב בית הדין המשמעתי. בשנת 1968 הושאל למשרד המשטרה, ושימש מנכ"ל המשרד עד 1975.
היה נשוי לרחל (ספירו), שעלתה יחד עמו ארצה בשנת 1925, ואב לשלושה: עמוס בן-פורת (שהיה הילד השלישי למניין ילדי קיבוץ עין-שמר, שירת בפלמ"ח ונהרג בקרב על צפת בתש"ח, מלחמת השחרור), גיורא בן-פורת (ארכיטקט) וורדה בן-פורת.
סקי סלאלום

סקי סלאלום (מהמילה הנורווגית: Slalåm שפירושה "שביל לאורך מדרון") הוא ענף תחרותי של סקי אלפיני בו המתחרים צריכים לגלוש במורד בזיגזג בין זוגות דגלים קרובים אחד לשני (במרחקים של בין 4 ל-15 מטרים) בפריסה צפופה, מה שמחייב פניות חדות מאוד כדי לעבור בין הדגלים תוך כדי שליטה מבוקרת במהירות הגוברת באופן טבעי בזמן המקצה. בשל הצפיפות של הדגלים זהו ענף הסקי האלפיני עם אחוז הפסילות הגבוה ביותר. הקושי הרב לשמר את המהירות בד בבד עם שימור היכולת לזגזג בין השערים מאלצת את הגולש להפעיל את כל יכולתו הפיזית בצורה מתפרצת כל שער מחדש, ובפרץ אנרגיה כזה כל אי דיוק בתזמון עלול להוציא את הגולש מהמסלול ללא שליטה. בכל תחרות בדרך כלל נפסל אחוז גבוה מהגולשים בגלל אי מעבר בין זוג דגלים.
מסלולי סלאלום למתחרים גברים כוללים בדרך כלל בין 55 ל-75 דגלים, בעוד שמסלולי סלאלום לנשים כוללים בדרך כלל בין 40 ל-60 דגלים.
תחרויות של סקי סלאלום נערכות במשחקי החורף האולימפיים.

היסטוריה

הכללים של סקי הסלאלום המודרני פותחו על ידי סר ארנולד לון בשנת 1922 עבור אליפות הסקי הלאומית הבריטית והענף אומץ בהמשך באולימפיאדת החורף של 1936.
תקשורת ניהולית

תקשורת ניהולית היא השם הכולל לתהליך השיטתי של תכנון, יישום, פיקוח ובקרה בכל ערוצי התקשורת בתוך ארגון נתון ובין ארגון אחד למשנהו. המושג "תקשורת ניהולית" כולל בתוכו גם את מלאכת ההכנה וההפצה של הנהלים החדשים בנוגע לממשק שבין הארגון לבין הרשת החברתית של הארגון ובין אמצעי התקשורת השונים הפועלים בו.
ב"תקשורת ניהולית" כלולים גם פיתוח אסטרטגיות תקשורת עסקיות, תכנון נוהלי התקשרות פנימיים וחיצוניים וניהול של שטף המידע הזורם בארגון לרבות תקשורת מקוונת; שכן, בעקבות הטכנולוגיות החדשות הופכת ההתחדשות המתמדת בתקשורת לעיקרון מנחה למנהלים. 
לפי תפיסת התקשורת הניהולית, כל מנהל באשר הוא חייב לעמוד בקשר ישיר ואישי עם העובדים הכפופים לו, לזהות את החסמים המקשים על התקשורת ביניהם ולעשות ככל יכולתו כדי למנוע את הישנותם. כל זאת, כדי להבטיח את קיומה של תקשורת אפקטיבית בכל דרגי הארגון. המנהל הוא גם זה שאחראי לגלות האם עובדיו משתייכים לאחת מבין שש הקטגוריות הבאות: מגיבים, מכורים לעבודה, עקשנים, חולמים, מרדנים או מקדמים.

שיטת הדיווח השבועי

אחת השיטות המקובלות והנפוצות ביותר בתחום התקשורת הניהולית היא שיטת הדיווח השבועי: בשיטה זו מעביר כל עובד באמצעות דואר אלקטרוני דוח שבועי לממונים הישירים עליו. הדוח כולל סיכום של כלל פעילות העובד בשבוע שחלף, תוכניותיו המקצועיות לשבוע הקרוב וכל מידע נוסף שעשוי להיות רלוונטי לממונים. 
הממונים שמקבלים את הדיווח, מסכמים אותו ושולחים אותו בתורם למנהלים הישירים שלהם, כך שבסופו של דבר מקבל המנכ"ל דוח מסכם מכל המנהלים ומעביר אותו לבעלי המניות של החברה. אחרי שהמנכ"ל מקבל את ההערות מבעלי המניות מתחיל למעשה תהליך העברת תקשורת בכיוון ההפוך, וראש הפירמידה מעביר את ההערות לסמנכ"לים הכפופים לו – עד שהדברים מגיעים לאחרון העובדים הזוטרים.
בסופו של דבר, יקבל כל עובד דואר אלקטרוני ארוך הכולל את מכלול הסיכומים שהועברו מכלל דרגי הארגון. קריאת כל הסיכומים אינה חובה לעובד, אך סביר להניח כי העובדים הסקרנים יותר יקראו את כל החומר, בעוד שהעובדים הממוקדים יותר לא יעשו כן.
מעבדנות רפואית

נקרא גם: מדעי המעבדה רפואית תחום העוסק במדעי הרפואה ובתחום המעבדה הרפואית בפרט.
התחום כולל ענפים כגון: כימיה, ביולוגיה, מיקרוביולוגיה, גנטיקה, המטולוגיה, פרמקולוגיה ותחומי מחקר רבים נוספים.
הענף חדש יחסית והוקם עקב הביקוש לאנשי מקצוע מוסמכים בסביבת המעבדה אך גם לייעול הבדיקות הרפואיות ולמינוף התפתחות המחקר.
אדם הרשאי לעסוק במעבדנות רפואית בעל תואר B.Med.L.Sc לאחר שקיבל  רישיון ממשרד הבריאות.
העוסק בתחום יוכל להשתלב במעבדות בתי חולים, בתעשייה הרפואית ובתועמלנות רפואית.
מדעי המעבדה הרפואית נלמדים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בטכניון, במכללת הדסה ירושלים ובמכללה האקדמית צפת .
תוכנית 17

תוכנית 17 (בצרפתית: Plan XVII) הייתה תוכנית הלחימה האסטרטגית של צרפת אל מול גרמניה בתחילת המאה ה-20, כפי שהייתה אמורה להתבטא במלחמה בין שתי המדינות. התוכנית אומצה על ידי המטה הכללי הצרפתי בשנת 1913, והייתה למעשה תוכנית מתאר לניוד כוחות וריכוזם יותר מאשר תורת לחימה.

רקע

בעקבות ההפסד הצרפתי במלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1871, החל הצבא הצרפתי להסתגל למאזן כוחות חדש באירופה. עלייתה של הקיסרות הגרמנית מעברו המזרחי של נהר הריין, יחד עם אובדן חבלי אלזס-לורן, החלישו בצורה משמעותית את מעמדה האסטרטגי של צרפת.
בשנת 1898 אימץ המטה הכללי הצרפתי את תוכנית 14, שהתאפיינה באסטרטגיה מגננתית לאורך גבול צרפת-גרמניה בשל נחיתותו המספרית של הצבא הצרפתי. בנוסף, התוכנית כללה פיתוח של תשתית מסילות ברזל לאור היכולת הגרמנית לניוד הכוחות ולפריסתם, במיוחד של כוחות המילואים, אשר ניכרה במלחמת צרפת-פרוסיה. למרות זאת, התוכנית לא התייחסה לסוגיית מספר חיילי המילואים בחזית.
בשנת 1903 אימצו הצרפתים את תוכנית 15, שאף שעדיין הייתה מגננתית באופיה, היא כן עשתה שימוש במערכי המילואים, אם כי בתפקיד משני. במרץ 1909 התקבלה תוכנית 16, ששמה דגש חזק יותר על מתקפה גרמנית דרך בלגיה.
במקביל לתוכניות הצרפתיות, התגבשה תוכנית הלחימה הגרמנית, תוכנית שליפן, שטענה כי על הגרמנים לאגף את פריז מימין (מערב) ולמשוך את הצבא הצרפתי באלזס-לורן, ובכך ללפות את הצבא הצרפתי בתנועת מלקחיים, תוך כיתור פריז.

עיקרי התוכנית

בשנת 1913 הציע הגנרל ז'וזף ז'ופר, רמטכ"ל הצבא הצרפתי, את תוכנית 17, אשר נהגתה על ידי פרדיננד פוש. בניגוד לתוכניות אסטרטגיות אחרות, הייתה תוכנית זו תוכנית לריכוז כוחות עם הוראות לכמה אפשרויות התקפה עבור כל ארמייה, ללא תורת לחימה סדורה וללא מטרות נתונות, במטרה לאפשר גמישות בעניין מתקפה דרך בלגיה, או מן העבר השני, דרך לורן. זאת כחלק מהיותה של התוכנית תוכנית תגובה כנגד מתקפה גרמנית שאת פרטיה לא צפו הצרפתים מראש.
מתוך מחשבה וידיעה שהגרמנים ישקיעו כוחות ומאמצים באיגוף מימין, הייתה המגמה הכללית של הצרפתים לפרוץ לעבר נהר הריין ולבודד את הכנף הימנית הגרמנית. על מנת להשיג מטרה זו, הוצבו חמש הארמיות הצרפתיות לאורך גבולה הצפוני-מזרחי של צרפת עם גרמניה ושליש מגבולה עם בלגיה. בגזרת שני השלישים הנותרים של הגבול עם בלגיה לא הציבו הצרפתים כוחות.
בנוסף, התבססה התוכנית על ה"אלאן" (élan), רוח הגייסות של הצבא הצרפתי. האלאן שאבה את כוחה, בין היתר, מזיכרון אובדן חבלי אלזס ולורן ב-1871.

יישום התוכנית

כאשר הכריזה גרמניה מלחמה על צרפת ב-1914, החלה צרפת להוציא לפועל את תוכנית 17 עם ארבעה מהלכים שהיו חלק מהמערכה על הגבולות: קרב מילוז, קרב לורן, קרב הארדנים וקרב שרלרואה. יישום התוכנית התבטא במתקפה צרפתית על אלזס-לורן, אך ההגנה הגרמנית על אזור זה הייתה חזקה מהמצופה וה"אלאן" התבררה כחסרת משמעות יותר ויותר במלחמות בין צבאות מודרניים וענקיים של מדינות מתועשות.
תוך מספר שבועות, חזרו הצרפתים לעמדות הפתיחה שלהם, בעודם סופגים אבדות רבות. במקביל, התקדמו הגרמנים לתוך בלגיה וצפון צרפת ואף איימו על פריז, אך היעדר תיאום בין הארמיות הגרמניות אפשר לצרפתים ולבריטים להתארגן מחדש ולבלום את המתקפה הגרמנית בקרב על המארן.
אלופון

אָלוֹפוֹן הוא מונח בפונטיקה או בפונולוגיה שמשמעותו: אחד הביצועים הפונטיים (אופני ההגייה) לפונמה בשפה מסוימת, המותנים בסביבה. המונח בא מן היוונית: ἄλλος - אחר ו- φωνή - קול, צליל. המונח הוטבע על ידי הבלשן האמריקאי בנג'מין לי וורף
למשל בעברית אין הבדל בין ר' המבוצעת בקדמת הפה לבין ר' אחורית ושתיהן מסמלות את אותה הפונמה, אולם בערבית אלה שתי פונמות שונות (ر, غ), וניתן למצוא זוגות מינימליים המבחינים ביניהן.
יש לשים לב שמושג ההתניה הוא הכרחי להגדרת האלופון - האלופון הוא ביצוע של הפונמה המותנה בסביבתו. מכאן, שני אלופונים של אותה הפונמה נמצאים בהכרח בתפוצה משלימה. במלים אחרות, בסביבה פונטית נתונה (לדוגמה, תחילת מילה) לא נמצא שני אלופונים של אותה פונמה. לעומת זאת, ביצועים שונים של אותה פונמה שאינם מותנים בסביבה הפונטית (אלא, לדוגמה, במבטאו של הדובר) נקראים "וריאנטים חופשיים" (לדוגמה, יש המבטאים את הר' העברית כעיצור מכתשי, מקיש, כדוגמת הר' הערבית, ויש המבטאים אותה כעיצור ענבלי, חוכך, קולי, כדוגמת הר' הצרפתית).