google/wiki40b huggingface dataset:
משה בכרך

רבי משה בן מנדל בָּכרָך, שנודע בכינויו ר' משה ר' מֶנדֶל'שׂ (="בן מנדל"; בגרמנית: Moses Mendels;‏ ? - י"א באלול ה'ש"ף, 9 בספטמבר 1620), היה רב, פרנס דיין וראש ישיבה בגרמניה. מנהיג קהילת פרנקפורט וראש הישיבה בעיר.

ביוגרפיה

נולד בפרנקפורט לרב מנחם מנדלן בכרך. אביו נפטר בב' באלול ה'שנ"ט, 23 באוגוסט 1599 ונקבר בפרנקפורט.
הוא נעשה פרנס ומנהיג בקהילה היהודית בעיר הולדתו, ושימש כדיין בבית דינו של רבי ישעיה בן אברהם סגל אב"ד פרנקפורט. עיקר עיסוקו הייתה ישיבתו הגדולה בעיר שאת תלמידיה הרבים פרנס מכספו הפרטי.
בספר המנהגים של קהילת יהודי פרנקפורט "יוסף אומץ" נזכר כי הקפיד על מנהג פרנקפורט הישן לאכול סעודה שלישית לפני תפילת מנחה של שבת, בניגוד למקובל בכל קהילות ישראל לאכול סעודה זו לאחר התפילה, וגזר בחרם על שמש בית הכנסת בעיר לדאוג לביצוע המנהג. בעקבות פעילותו התקבל המנהג בקהילת פרנקפורט.
נותרו מפרי עטו רק הסכמות שנתן לספרים רבים. הוא נפטר בי"א באלול ה'ש"ף, 9 בספטמבר 1620 ונקבר בפרנקפורט.
בנו היה הרב יששכר בער בכרך המכונה "החסיד כהר"ר בער גנז בכרך", נפטר בו' באלול ה'תל"ח. הוא היה מחותנו של ר' שמואל קאיידנובר. בנו של ר' בער, ר' נפתלי הירץ גנז בכרך, היה גם הוא פרנס ומנהיג בקהילת פרנקפורט, והוא אחד מכותבי ההסכמות לספר "חות יאיר".
צ'ינגיז אייטמטוב

חייו

אייטמטוב נולד ב-1928 לנגינה וטורקול אייטמטוב שהיו עובדי ציבור ואחזו במשרות שונות במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, בשנת 1937 בזמן שלטון האימים של סטלין נאסר אביו במוסקבה נאשם ב"בורגנות לאומנית" והוצא להורג. כשהיה בן 14 הפסיק אייטמטוב את לימודיו והחל לעבוד בעבודות שונות בן השאר היה עוזר המזכיר של סובייט הכפר, גובה מיסים, עוזרו של מהנדס, סבל ועוד.
ב-1951 נשא לאישה את קרס שאמשיבב (Keres Shamshibaev), ואיתה נולדו לו שלושה בנים ובת אולם נישואיו לא נמשכו זמן רב והוא נישא בשנית ב-1981 למריה אורמטוב.
אייטמטוב סיים את הפקולטה לזוֹאוֹטכניקה במכון לחקלאות בקירגיזסטן והחל לעבוד כמומחה לחיות משק, בין 1956 ל-1958 למד במכון גורקי לספרות במוסקבה, ב-1958 החל לכתוב בפראבדה וכתב שם עד 1966. ב-1959 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והמשך דרכו רצופה בתפקידים בשדה הפוליטיקה והרוח בין השאר מילא את התפקידים הבאים: יושב ראש אגודת הקולנועים (1964–1985) ויושב ראש אגודת הסופרים בקירגיזסטן (החל מ-1985), חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומנוניסטית בקירגיזסטן, ציר בסובייט העליון של ברית המועצות, חבר מועצת הנשיאות ויועץ למיכאל גורבצ'וב נשיא ברית המועצות, שגריר רוסיה ללוקסמבורג ועוד
בערוב ימיו שימש אייטמטוב כשגריר קירגיזסטן בבלגיה, באיחוד האירופי, בנאט"ו, באונסק"ו, בהולנד ובלוקסמבורג, והתגורר בבריסל.
אייטמטוב היה חבר האקדמיה האירופית לאמנות ומדעים, וחבר באקדמיה למדעים של קירגיזסטן.
הוא נפטר ב-10 ביוני 2008.

דרכו האומנותית

אייטמטוב החל את עבודתו האמנותית בתרגום מספר ספרים מרוסית לקירגיזית, לעוגמת נפשו גילה לאחר התרגום שאלו כבר תורגמו לפני כן, בין 1952 ל-1954 פרסם אייטמטוב שני ספרים ברוסית: "נער העיתונים דיזיניו" ו"אשים" ב-1954 פרסם את סיפורו הראשון בקירגיזית "גשם לבן". בשנת 1958 פרסם את סיפורו "ג'מילה" וזכה בזכותו לפרסום והערכה גם בארצות המערב. הסופר והמשורר הצרפתי, לואי אראגון אף הגדיל וכינה את הסיפור: "סיפור האהבה היפה בעולם". ב-1963 זכה בפרס לנין על קובץ סיפוריו "סיפורי ערבה והר" שהכיל בין השאר את "ג'מילה", כמו כן זכה בפרס המדינה על הנובלה שלו "שלום גלוסארי". ב-1993 זכה בפרס אוסטריה לספרות אירופאית. אייטמטוב כתב הן בקירגיזית והן ברוסית, אך עם השנים קטן נפח הכתיבה שלו בקירגיזית.
קולה (יישוב)

היסטוריה

במקום שוכנת בריכת אגירה ביזנטית בעומק של 2.5 מטרים. בשנת 1181 הקימו אבירים ממסדר ההוספיטלרים מרכז מנהלי בכפר שכלל מגדל ומבנה מקומר. הכפר הוקם על חורבות השרידים הצלבניים, מסגד הכפר הוקם בסמוך לשרידי המגדל הצלבני וב-1596 מנו תושביו 380 נפשות; תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, ועסקו בעיקר בחקלאות. רוב שטחי הכפר היו מעובדים. במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1931 נמנו בכפר 697 תושבים.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה ערבית לפי החלטת החלוקה של האו"ם מ-29 בנובמבר 1947. לאחר ההחלטה יצאו מקולה לוחמים שהשתתפו במאבק האלים מול היישוב היהודי, ובהם חסן סלאמה, בן הכפר, ששימש כמפקד בכיר של הכוחות הערביים.

קרבות קולה

ב-10 ביולי 1948, לאחר סיום ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, החל צה"ל ב"מבצע דני" - מתקפה על הערים הערביות רמלה ולוד במטרה להרחיב את השטח בשליטת ישראל שבין תל אביב לירושלים על ידי כיתור רמלה ולוד וכיבוש הכפרים שמצפון וממזרח ללוד. במסגרת המבצע נכבשו בשעות הבוקר על ידי יחידות של חטיבת אלכסנדרוני כפרי האזור רנתיה, וילהלמה, אל-יהודייה, ואילו טירה נכבשה על ידי פלוגה א' מגדוד 89 מחטיבה 8 בשעות הבוקר המוקדמות וקולה נכבשה על ידי פלוגה ב' מאותו גדוד בשעות אחרה"צ. על הכפר הגנו לוחמים מקומיים בלבד, ותושביו נמלטו ממנו בעקבות כישלונם להגן על היישוב.
ב-15 ביולי נכבש הכפר על ידי גדוד 1 של הלגיון הערבי (צבא עבר הירדן), בקרב שגרם לכוחות חטיבת אלכסנדרוני אבדות רבות. בהמשך נכבש הכפר מחדש על ידי כוח ישראלי, עבר שוב לידי הלגיון, ולבסוף נכבש סופית ב-18 ביולי על ידי חטיבת אלכסנדרוני מתוגברת בפלוגת טנקים מגדוד 82 של חטיבה 8.
ישנה אי התאמה במספר הנופלים בקרבות קולה. לפי נתוני ענף היסטוריה בצה"ל נהרגו שם 32 לוחמים ואילו על מצבת הזיכרון במקום חקוקים שמותיהם של 31 נופלים.

לאחר כיבוש הכפר

מבני הכפר נהרסו ככל הנראה בחלקם בעקבות בקשה שהגיש ב-13 בספטמבר 1948 ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ל"ועדת השרים לענייני הרכוש הנטוש". ב-2 ביולי 1950 הוקמה בשטח הכפר הנטוש עצמו מעברת גבעת כ"ח (לזכרם של 28 חיילי צה"ל שנפלו בקרב) שהועברה תוך זמן קצר כשני קילומטרים מערבה והפכה למושב גבעת כ"ח.

פארק "מבצר קולה"

בימינו מצוי בשטח פארק קק"ל "מבצר קולה" ו"יער קולה" שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל. ביער ניתן להבחין בשרידי הכפר – בהם שרידי בתים, בורות מים, מגדל צלבני, מסגד, מבנה מקושת, בריכת האגירה וגדרות הצבר שסימנו את גבולות השטח הבנוי של קולה. עוד ביער חווה חקלאית, ובצידו המזרחי אנדרטת זיכרון לחללי חטיבת אלכסנדרוני הניצבת בגבעת כ"ח המתנשאת לגובה של 6.6 מטרים.
בדצמבר 2017 נפצעו מספר נערים ביער מפיצוץ נפל פגז.
הרמיוני נוריס

ביוגרפיה

נוריס נולדה ב-12 בפברואר 1967 בלונדון. היא הבת השנייה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח. הוריה, מייקל והלן נוריס, התגרשו כשהייתה בת ארבע. אז עברה לגור אצל סבתהּ בדרבישייר יחד עם אמהּ ואחיה. אחרי שנים אחדות המשפחה חזרה להתגורר בלונדון. היא קבלה מלגת לימודים לבית ספר לבלט (Elmhurst Ballet School) בסארי. בתקופת לימודיה הצטרפה לחוג דרמה, והשתתפה בו עד גיל 17 בנוסף לשיעורי הריקוד שלה. אחר כך במשך שנתיים עבדה בעבודות פקידותיות.
בגיל 19 נרשמה ל"אקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" (LAMDA). היא הופיעה בתפקיד נינה במחזה "השחף". אחרי סיום לימודיה בקולג' גרה עם עוד ארבעה שחקנים בבריקסטון. באותה עת התמודדה עם מותו הפתאומי של אביה.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה ב-1989 במחזה "חלום ליל קיץ" אשר הקנה לה חברות באיגוד השחקנים הבריטי. בטלוויזיה הופיעה לראשונה ב-1991 בסדרה "The Men's Room" בו גילמה את בתו של פרופ' מארק קרלטון (ביל ניי). תפקידים נוספים בראשית הקריירה שלה בטלוויזיה היו בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, במיני סדרה "קלאריסה", ובפרק בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey". עוד הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "בין השורות" ו"חדר מיון". כשנשארה חסרת עבודה התפרנסה מעבודה בסופרמרקט וכמוכרת במרכז מסחרי.
כשהייתה מובטלת שקלה לעזוב את המשחק וללמוד משפטים במטרה לעסוק בעריכת דין. אך היא לוהקה לסדרה "רגליים קרות" בתפקיד קארן מרסדן, אישה מהמעמד הבינוני המרגישה לכודה בסגנון החיים שלה. היא הופיעה בכל אחד מפרקי הסדרה וב-2001 הייתה מועמדת ל"פרס הקומדיה הבריטית" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
במקביל להשתתפותה בסדרה "רגליים קרות" כיכבה בדרמה Berkley Square של ה-BBC לצידו של כריסטופר אקלסטון, ובסרט הטלוויזיה "Falling Apart" בתפקיד אישה הנמצאת במערכת יחסים אלימה. ב-2002 שיחקה יחד עם רובסון גרין בסדרה "מחשבות רצחניות" (Wire in the Blood) כבלשית במשטרה, והופיעה בסדרה עד 2005 אז החליפה אותה השחקנית סימון להביב. היא שיחקה בסרטים "לאקי ג'ים" עיבוד לספרו של קינגסלי אמיס וב-" Born Romantic" של דייוויד קיין.
בסוף 2005 לוהקה נוריס לתפקיד רוז מאיירס בסדרת הריגול "ספוקס", והשתתפה בה בשנת 2006. ב-2007 הופיעה בשמונה מתוך עשרה פרקים, אחר כך יצאה לחופשת לידה. ב-2008 חזרה להופיע בסדרה והמשיכה להופיע בה גם ב-2009. על תפקידה זה זכתה ב-2008 ב-Crime Thriller Awards (פרס מותחן הפשע) של רשת ITV3 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. היא הייתה מועמד לפרס גם שנה אחר כך.
בשנים 2007 עד 2009 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "קינגדום". היא גילמה את אחותו למחצה של פיטר קינגדום (סטיבן פריי) עורך דין בעיירה קטנה. ב-2010 שיחקה ב-"Bouquet of Barbed Wire", עיבוד מחדש לסדרת דרמה מ-1976, יחד עם טרוור איב. עוד ב-2010 שיחקה בדרמת מדע בדיוני "Outcasts".
נוריס השתתפה במספר פרסומות טלוויזיה עבור חברות שונות.

חיים אישיים

ב-2002 החלה נוריס במערכת יחסים עם סיימון וילר התסריטאי של "מחשבות רצחניות". בני הזוג התחתנו בדצמבר 2002. בנם הראשון וילף נולד ביוני 2004 ובתם הירו נולדה באוגוסט 2007.
אמן (תרבות)

אומן או אָמָּן (בקמץ קטן, כלומר יש לקרוא: אוֹמָּן) הוא אדם אשר נעזר בכישרון יצירתי כדי ליצור אָמָּנוּת (יש לקרוא: אוֹמָנוּת, להבדיל מאֻמָּנוּת). המושג אמן מתקשר בעיקר לאמנות חזותית ולאמנות הבמה כגון: מוזיקה, ספרות, קולנוע ותיאטרון, שבהם יש לאמן חופש פעולה נרחב ביצירתו.
מסילת הרכבת תל אביב – בני דרום

תוכניות עתידיות

בעתיד מתוכנן חיבור של המסילה מתחנת ראשון לציון מערב לתחנת הראשונים. מתחנת הראשונים מתוכננת מסילה (מסילת ראשון לציון - מודיעין) בין מסלוליו של כביש 431 עד לתחנת הרכבת מודיעין מרכז, עם פיצול לקו הרכבת המהיר לירושלים באזור מחלף ענבה. בכך יתאפשר חיבור מסילתי ישיר בין פרבריה הדרומיים של תל אביב (וגם בין קו אשדוד-רחובות-באר יעקב) למודיעין-מכבים-רעות ולירושלים.
חיבור ראשון לציון מערב עם הראשונים יאפשר גם מסלול רכבת מעגלי בדרום המטרופולין – תל אביב-חולון-בת ים-ראשון לציון-לוד-תל אביב עם אפשרות למעבר בנמל תעופה בן-גוריון.
בעבר תוכנן החיבור דרך שכונות מערב העיר והתחנה המרכזית. לשם כך נבנתה מנהרה מתחת לנתיבי איילון שפתחה נמצא מעט דרומית לרציפי תחנת ראשון לציון מערב וכן הושארה רצועה למעבר מסילת רכבת ליד שדרות יצחק רבין בראשון לציון, ומקום לבניית תחנות רכבת מול תחנת האוטובוסים המרכזית של ראשון לציון וגם באזור המכללות. עקב התנגדות של עיריית ראשון לציון תוכנית זו בוטלה ובמקומה תיבנה תחנת הרכבת ראשון לציון - מעוין שורק באזור התעשייה של ראשון לציון.
ייאסו הראשון, קיסר אתיופיה

ייאסו הראשון (געז: ኢያሱ, עברית: יהושע הראשון) ידוע גם בשם ייאסו הגדול קיסר אתיופיה 1682–1706, הוכתר בשם "אדים סגד" (געז: አድያም ሰገድ, עברית: לו הארץ משתחוות). ייאסו היה בנו של הקיסר שקדם לו יוהנס הראשון מהקיסרית סבלה וונגאל.
על פי ההיסטוריון ג.וו.ב. האנטינגפורד ייאסו: 
הראה יחס לנסיכים הכלואים בוואחני בשנה הראשונה, תשומת לבו לענייני דת, קשירת הקשר נגדו ורציחתו.
— G.W.B Huntingford, The Historical Geography of Ethiopia (London: The British Academy, 1989), p.201.
לפני שהוכתר לקיסר ייאסו היה מושל גוג'אם ונתמנה ליורש העצר בגיל 20. בשנה הרביעית לשלטונו הגנרל וולה והנזיר טבדן הכריזו על יסחק ייאסו כקיסר כאשר שמע זאת ייאסו הוא מחץ את המרד והרג את יסחק.

שלטונו

ייאסו הקדיש את שלטונו לעניינים מנהלתיים והחזיק מועצות רבות ברחבי האימפריה האתיופית, דאג לענייני דת, שינה את שיטת המיסוי וחוקק חוקים רבים. 
ייאסו יזם מערכות צבאיות כנגד השנקלה ובזמן שלטונו האורומו הראשון כיהן בארמונו. ייאסו הטיל מצור על העיר מאסאווה שהייתה תחת האימפריה העות'מאנית כאשר שליט מאסאווה הטיל מס על סוחורות מאתיופיה.
ההיסטוריון האתיופי סולומון גאטמון כותב ש:
שלא כמו קיסרים קודמים אחרים ייאסו יזם יחסים דיפלומטים עם מדינות נוצריות אחרות כמו לואי הארבעה עשר מלך צרפת, ושגרירים אתיופים רבים נשלחו לאירופה.
— Solomon Getahun, History of the City of Gondar (Trenton: Red Sea Press, 2005), p. 7
גאטמון כותב גם שהמאמצים של ייאסו נשאו פרי ואפילו קיבל שני פעמונים כמתנה מהמושל ההולנדי של בטאוויה, שנתרמה לכנסיית דברה ברהן סלאסי בגונדר.
היחסים עם צרפת הוליך לבואו של רוקח צרפתי, שארל פונסה, שהגיע לבקשת ייאסו לטפל בו ובבנו שהיו חולים. הרופא הגיע לגונדר ב-21 ביולי 1699 ונשאר בגונדר משך תשעה חודשים. מששב לפריז ב-1704 צייר קווים לדמותו של ייאסו שהתפרסמו בספרו של ווליאם פורסט:
למרות שהוא אינו מעל גיל 41 יש לו מספר בעיות. לייאסו יש שמונה נסיכים ושלוש נסיכות. הקיסר בעל תכונות גדולות הוא מהיר, חד, פיקח, חכם, מנומס ובעל קומה כגיבור. האיש היפה ביותר שראיתי באתיופיה הוא חובב אומנות ומדעיים אך תשוקתו העליונה היא למלחמה. הקיסר הוא האמיץ ביותר ועומד בראש צבאו בזמן מלחמה, הוא רודף צדק ומתנגד לשפיכות דמים ולא מוציא להורג בהחלטה מידית. תכונות אלו הופכות אותו למפחיד אך לנערץ על ידי אזרחיו.
— William Foster, editor, The Red Sea and Adjacent Countries (London, Hakluyt Society, 1949), pp. 130f.
בזמן שייאסו היה במערכה צבאית כנגד האורומו בגוג'אם, ייאסו שמע שהפילגש שאהב קאדאסטה קראסטוס מתה. הקיסר החל להראות סימני דיכאון ופרש מתפקידו לאחד מאיי אגם טאנה. בתמיכת הקיסרית מלקוטוויט הכתירו את נכדו של ייאסו תקלה היימנות מבנו כלב בגלל שגם הוא מת. כאשר ייאסו שמע על הכתרת היימנות הוא החל לצעוד לעבר גונדר ונרצח בפקודת הקיסר החדש.
אוג'דה

היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 994 על ידי זירי בן עטיה, שליט שבטי הזנאטה הברברים. הרחבות נוספות של העיר נעשו בשנת 1048. באמצע המאה ה-11 העיר זכתה לחשיבות אסטרטגית עקב מיקומה על הדרך המזרחית לעיר סיג'ילמסה. העיר נפגעה מהמלחמות הרבות בין השושלת המרינית לממלכות ממזרחה. הסולטאן המריני אבו יוסף יעקוב בנה מחדש את העיר ושיקם אותה. העיר הייתה הזירה לקרבות גם בין השושלות הסעדית והעלאווית של מרוקו לבין האימפריה העות'מאנית ממזרח. בשנת 1844 התרחש בקרבת העיר קרב איסלי בין צרפת למרוקו. בשנת 1912 העיר ביחד עם שאר מרוקו נכנסה תחת הפרוטקטורט הצרפתי עד שנת 1956.
דוד פרנקו-מנדס

דוד פרנקו-מֶנְדֶס (מינדיס, מינדיז; דוד חפשי, חופשי; 13 באוגוסט 1713 - 10 באוקטובר 1792), משורר ומחזאי עברי יהודי-הולנדי.
נולד ב-1713 באמסטרדם, צאצא למשפחת אנוסים שעברה להולנד. בשנים 1735–1743 היה תלמידו של רמח"ל, שישב אז באמסטרדם. רוב ימיו עסק במסחר, אך גם למד תורה, תלמוד, ושפות זרות. באמצע המאה היה מן הפעילים בקבוצה של שוחרי השכלה וספרות שפעלה באמסטרדם, והשפיע מאוד על נפתלי הרץ וייזל הצעיר ששהה אז בעיר.
לקראת סוף ימיו החל לעסוק בכתיבה. כשהזמינו אותו עורכי "המאסף", כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה, לפרסם מחיבוריו אצלם, הסכים בשמחה; עם זאת, היה חריג למדי בקבוצת המשכילים, הן מפני שהיה מבוגר מהם בהרבה והן מפני שהשתייך לעדת הספרדים, בעוד המשכילים הצעירים היו כולם אשכנזים. הוא פרסם ב"המאסף" כמה שירים וביוגרפיות של חכמי ישראל כגון מנשה בן ישראל, ובגיל 76 התקבל כחבר מן המניין ב"חברת דורשי לשון עבר" של המשכילים. הוא גם החל לכתוב חיבור אנציקלופדי בשם "אהבת דוד".
חיבוריו העיקריים הם שני המחזות שכתב. הראשון הוא גמול עתליה (אמסטרדם תק"ל 1770, מהדורות נוספות ב-1800 וב-1860), מחזה מקראי על חייה של עתליה, שהוא עיבוד ופיתוח של יצירותיהם של ראסין ושל מטאסטאזיו על אותו נושא. המחזה השני, תשועת ישראל בידי יהודית, הוא תרגום ועיבוד של יצירה אחרת של מטסטסיו. את המחזה הזה כתב ב-1791, אך הוא יצא לאור רק ב-1804 ברדלהיים על ידי המדפיס והמדקדק וולף היידנהיים. מלבד זאת הוציא עוד קובץ שירים בשם "כינור דוד", שמכיל שירים על אירועים בחיי הקהילה היהודית באמסטרדם, והותיר עוד כמה חיבורים בכתב יד.
פרארי 612 סקאלייטי

נתונים טכניים

הפרארי 612 היא הפרארי השנייה שבנויה כולה מאלומיניום, הראשונה היא הפרארי 360 מודנה. המסגרת שלה פותחה בשיתוף עם חברת ALCOA. המרכב של ה-612 מהווה את הבסיס לפרארי 599 GTB.
המנוע של ה-612 סקאלייטי הוא אותו המנוע של הפרארי 575M מראנלו. המנוע הוא בנפח 5,748 סמ"ק בתצורת V12 בעל 532 כ"ס ב-7,250 סל"ד ומומנט מרבי של 60 קג"מ ב-5,250 סל"ד. למנוע יחס דחיסה של 11.2:1. המכונית מסוגלת להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.3 שניות ולהגיע למהירות מרבית של 315 קמ"ש. הפרארי 612 סקאלייטי מגיעה עם תיבת הילוכים ידנית בעלת 6 מהירויות או תיבת הילוכים F1A חצי אוטומטית בעלת 6 מהירויות, המהווה שיפור ניכר לתיבה F1 הקיימת בפרארי 360.
נעמן (דמות מקראית)

נַעֲמָן היה שר צבא ארם בתקופת בית אחאב.
על פי המדרש, נעמן מונה לשר צבא ארם, לאחר שבמלחמה בין ארם לישראל, משך בקשתו לתומו ובמקרה הרג את אחאב.

צרעת נעמן

בספר מלכים מסופר שנעמן הצטרע. לנעמן הייתה שפחה צעירה שבויה מישראל שספרה לאשת נעמן על נביא משומרון שיכול לרפא את נעמן. הדבר נודע למלך ארם והוא שולח את נעמן למלך ישראל עם פקודה לרפא את נעמן. מלך ישראל, שאינו מוזכר בשמו (לפי המיקום של הסיפור זהו יהורם בן אחאב), יודע שאין ביכולתו לרפא את נעמן ומאמין שזו תואנה של מלך ארם לפתוח מלחמה עם ישראל. אלישע מודיע למלך שישלח את נעמן אליו והוא ירפא אותו מצרעתו וכך הוא גם ידע שיש נביא אמת בישראל.
נעמן מגיע לביתו של אלישע וזה שולח אליו שליח שמוסר לו שעל מנת להרפא מהצרעת הוא צריך לטבול בנהר הירדן שבע פעמים. נעמן מזלזל באלישע וטוען שהירדן הוא נהר קטן וחסר חשיבות לעומת הנהרות הגדולים שבארצו. נערו של נעמן משכנע אותו לנסות זאת בכל זאת, נעמן טובל ובשרו נרפא ונהיה כבשר ילד. 
נעמן, שהגיע לישראל עם תשורות רבות, חוזר לאלישע ומציע לו מתנות כתודה על הריפוי. אלישע משיב שהוא לא רוצה דבר, ונעמן מבקש שיתנו לו אדמה מארץ ישראל כדי שיבנה מזבח לאלוהי ישראל בארם כי מעתה הוא יעבוד רק אותו, ומתנצל, שכאשר ילך עם המלך לבית רימון הוא יאלץ להשתחוות עמו. נעמן נענה בשתיקה והולך בחזרה לארם (לפי חז"ל במסכת סנהדרין נעמן הפך במעשה זה לגר תושב.), אולם גיחזי, נער אלישע, מחליט לנצל את המצב ולקחת לעצמו מהתשורות אותן הביא נעמן. גיחזי רודף אחרי נעמן ומודיע לו שעכשיו באו שני תלמידים עניים לאלישע ואלישע מבקש עבורם ככר כסף ושתי חליפות בגדים, נעמן נותן לו שתי כיכרות כסף ושתי חליפות בגדים וגיחזי חוזר ומחביא אותם. כאשר מתייצב גיחזי לפני אלישע שואל אותו אלישע לאן הלך והוא מתמם ואומר שלא הלך לשום מקום. אלישע מקללו על מה שעשה ואומר לו שמכיוון שלקח את הכסף והבגדים ובכך גרם להפחתת כבוד אלוהים תעבור צרעת נעמן אליו ולזרעו עד עולם.
אצטדיון פרטיזן

היסטוריה

בניית האצטדיון החלה לאחר מלחמת העולם השנייה באזור שבו היה אצטדיון BSK ובנייתו מומנה על ידי הצבא העממי היוגוסלבי. ב-9 באוקטובר 1949 נערך המשחק הראשון באצטדיון שהסתיים בתיקו 1-1 בין יוגוסלביה וצרפת, למרות שבניית האצטדיון טרם הושלמה. ב-22 בדצמבר 1951 הסתיימה בניית האצטדיון שנקרא אצטדיון JNA והכיל אז 15,924 מקומות ישיבה ו-33,000 מקומות עמידה.
בין השנים 1957 ל-1987 נערך באצטדיון מצעד יום הנוער ב-25 במאי. בין השנים 1960 ל-1963 האצטדיון שימש גם את הכוכב האדום בלגרד, יריבתה השנואה של פרטיזן.
באפריל 1989 רכשה פרטיזן בלגרד את האצטדיון מידי הצבא היוגוסלבי ושמו שונה לאצטדיון פרטיזן. לאחר שאופ"א הכניסה תקנות חדשות בנוגע לאצטדיונים, האצטדיון שופץ בשנת 1998 ומספר המקומות בו הוקטן ל-32,710 מקומות.
לאחר העפלתה של פרטיזן לשלב הבתים של ליגת האלופות, בספטמבר 2010 האצטדיון עבר שיפוץ נוסף כאשר הגדרות בו קוצרו מ-2.25 מ' ל-0.70 מ'. ב-20 בספטמבר 2011 האצטדיון אירח לראשונה בתולדותיו משחק במסגרת ליגת האלופות בו הפסידה פרטיזן 3-1 לארסנל האנגלית.
המשרד לשירותי דת

מינוי שר לענייני דתות בממשלה ה-31

בהסכם קואליציוני בין קדימה לש"ס, הוחלט על מינוי שר במשרד ראש הממשלה, יצחק כהן, וניתנה לו האחריות על הרשות הארצית לשירותי דת. הסמכויות הקשורות ברשות נותרו פורמלית בידי ראש הממשלה.

הקמת המשרד לשירותי דת (2008)

ב-14 בינואר 2008 אישרה מליאת הכנסת ברוב של 51 תומכים מול 37 מתנגדים את החלטת הממשלה להקים מחדש את משרד הדתות תחת השם "המשרד לשירותי דת", בראשותו של יצחק כהן ממפלגת ש"ס כחלק מההסכם הקואליציוני להקמת ממשלה זו. עם זאת, סמכויותיו של השר מצומצמות משל השרים שקדמו לו, שכן רק הרשות הארצית לשירותי דת, העוסקת בענייני המועצות הדתיות והקבורה הועברו לתחומי אחריותו. יתר התחומים שהיו בעבר במשרד הדתות נותרו בידי השרים המופקדים עליהם מאז פורק. המשרד עוסק בשירותי דת ליהודים בלבד.
דובר ש"ס הדגיש כי כל תכלית השינוי היא לאפשר פעילות שוטפת כבכל משרדי הממשלה והתמודדות עם מצוקות המשרד כדוגמת מצוקת השכר ומספר מועצות דתיות.
ראש הממשלה, אהוד אולמרט, אמר כי מדובר בפתרון טכני, שנועד להעביר סמכויות לשר יצחק כהן, על תחומים שכבר היו תחת אחריותו בשנתיים האחרונות וכי אין כוונה להקים את משרד הדתות מהעבר אלא כל היחידות שהועברו למשרדים אחרים, ימשיכו לפעול במסגרת הזאת.
לטענת המבקרים כל ייעודו של המשרד לשירותי דת הוא להעניק עוצמה פוליטית נוספת למפלגות המנסות לכפות על הרוב החילוני את חוקי הדת, וכי ישראל היא המדינה הדמוקרטית היחידה שיש בה משרד דתות.
אוטומטונופוביה

אוטומטונופוביה (באנגלית: Automatonophobia) הוא מונח המייצג פוביה מייצוג של בני אנוש, העשוי לכלול פחד מבובות, דחלילים, פסלי שעווה או רובוטים דמויי אדם.

גורמים

הגורם לאוטומטונופוביה אינו ברור, אם כי ישנן תאוריות שהפחד נובע מהציפיה להתנהגות מסוימת אצל בני אנוש, וכאשר הייצוג אינו מפגין את ההתנהגות, המוח מזהה אותו כדבר מה מסוכן או דוחה – כגופה, למשל, או כחולה מסוכן. כחלק מהמחקר על פחד של בני אנוש מייצוגים שונים הוצע מודל עמק המוזרות המתאר את הפחד של בני אנוש מחפצים הדומים להם.

תסמינים

בספרו "ממה אתה מפחד?" תיאר החוקר ג'ון ווד את הסובלים מאוטומטונופוביה. "אדם הסובל מהפוביה עשוי לחוש פעמת, התקפי חרדה, קוצר נשימה, נשימה מהירה, בחילות, הקאות, שלשולים, רעידות, זיעה קרה, סחרחורת, נדודי שינה או רגישות מוגברת לצלילים ואורות."

טיפול

כמו פוביות רבות, ניתן לטפל באוטומטונופוביה בעזרת שיטות שונות של פסיכותרפיה. בניגוד לפוביות כמו פחד מגבהים לא ניתן להימנע בקלות ממקור הפחד (מאחר שבובות נמצאות בכל מקום), ולכן טיפול מומלץ יהיה הקהיה שיטתית או טיפול בהצפה.
יששכר רוזן-צבי

יששכר (איסי) רוזן-צבי (נולד ב-1968) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, חוקר בתחום סדר הדין האזרחי, המשפט הסביבתי, ודיני השלטון המקומי. החל מחודש ספטמבר 2014 הוא משמש כמנהל האקדמי של הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת תל אביב, ומחודש מרץ 2018 הוא משמש כסגן הדקאן לעניינים אקדמיים.

ביוגרפיה

איסי רוזן-צבי נולד בתל אביב, בן לפרופ' אריאל רוזן-צבי, שהיה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
התגייס לצה"ל בשנת 1986 ושירת כקצין מודיעין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. 
סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במשפטים ובסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק. את הדוקטורט כתב באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה. עבד שנתיים במשרד עורכי הדין Kirkland & Ellis LLP בניו יורק. כמו כן לימד קורס במשפט סביבתי בינלאומי כמרצה אורח באוניברסיטת קורנל במדינת ניו יורק. היה חבר בסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, לאחר מכן הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בעבודתו האקדמית פרופ' רוזן-צבי חוקר את סדר הדין האזרחי, התאוריה של הפרוצדורה, משפט סביבתי ומשפט השלטון המקומי. מחקריו התפרסמו בביטאונים המשפטיים הטובים והחשובים ביותר בארץ ובעולם וביניהם: University of Pennsylvania Law Review, UCLA Law Review, Cornell Law Review, Journal of Empirical Legal Studies ועוד. בתחום סדר הדין האזרחי מצביעים מחקריו של פרופ' רוזן-צבי על היחסים המורכבים בין הפרוצדורה לבין הדין המהותי ומראים כיצד כללים טכנים וחסרי חשיבות לכאורה משפיעים באופן עמוק על הזכויות המהותיות של בעלי הדין.   
בתחום המשפט הסביבתי, מעבר לדיון בסוגיות תאורטיות, עוסק רוזן-צבי גם בסוגיות סביבתיות ספציפיות העומדות על סדר היום בישראל כגון סילוק פסולת, מים, זיהום אוויר, ותכנון ובנייה, תוך ניתוח ביקורתי של החקיקה והפסיקה.  
בשנת 2004 יצא לאור ספרו Taking Space Seriously: Law, Space, and Society in Contemporary Israel. בשנת 2015 יצא לאור ספרו "ההליך האזרחי". הוא זוכה פרס פתאל לחקר המשפט לשנת תשע"ז.  
איסי רוזן-צבי מתגורר בתל אביב עם בת-זוגו עו״ד שרון המר. אחד מאחיו הוא פרופ' ישי רוזן-צבי.
בנדיקטוס השני

ביוגרפיה

בנדיקטוס נולד ברומא בשנת 635. ייתכן שהוא היה חבר במשפחת סאוולי, אם כי זה לא בטוח. בצעירותו הוא נשלח לקנטורום שולה, והתבלט ביודעו את כתבי הקודש ועל ידי שירותו.
הבישופים של רומא נבחרו על ידי הכמורה ואנשי רומא, על פי הנוהג באותם זמנים; הקיסרים הנוצרים היו ראשי העם, ולכן נדרשה הסכמתם לבחירה. אבל בעודם מתגוררים במזרח, מצב זה הפיק עיכובים ממושכים ומספר רב של אי-נוחות. אף שנבחר בשנת 683, הוא לא הוכתר עד לשנת 684, בשל המתנתו לאישורו של הקיסר קונסטנטינוס הרביעי . על פי ה"דיאורנוס ליבר ", הוא השיג מן הקיסר צו אשר ביטל לחלוטין אישורים אימפריאליים או נתן להם אפשרות להשגה מהאקסרכיה של רוונה. בנדיקטוס אימץ באופן סמלי את שני בניו של קונסטנטינוס, יוסטיניאנוס והרקליוס.
כדי לעזור לדכא את המונותליטיזם, הוא השתדל להשיג את החתימות של הבישופים של היספניה לפסיקות של ועידת קונסטנטינופול השלישית של 680/1, ולהביא את ההכנעה לצווי מקאריוס, הבישוף המודח של אנטיוכיה.
שחזור של כנסיות רבות ברומא מיוחסות לשלטונו של בנדיקטוס שנמשך פחות משנה. לאחר ששלט 11 חודשים, נפטר האפיפיור בנדיקטוס השני ב-8 במאי 685 ונקבר בסנט פטרוס.
מדד DMF

מדד DMF ‏ (ראשי תיבות של decay/missing/filled, עששת/עקירה/סתימה) הוא המדד האפידמיולוגי הנפוץ ביותר בתיאור שכיחות מחלת עששת השיניים. 
מדד זה סוכם את מספר השיניים (אז מסומן DMFt, כאשר t היא קיצור של teeth) או מספר משטחי השיניים (אז מסומן DMFs, כאשר s היא קיצור של surfaces) הנגועות בעששת, שנעקרו וששוחזרו (נסתמו) בגלל עששת. 
לקביעת גובה מדד זה, מדגם מייצג של האוכלוסייה נבדק קלינית בלבד (ללא צילומי רנטגן) בעזרת מראת פה, מחדר ובידוד (של השיניים מהצטברות רוק שעלול להסתיר נגעים על גבי השיניים) על ידי גלילי צמר גפן. 
עקרון זה, של בדיקה באמצעות ציוד מועט בלבד וללא הזדקקות לצילומי רנטגן ואף למנורה דנטלית חזקה (כפי שקיים בכל מרפאת שיניים מודרנית) מאפשרת ביצוע מחקרי שדה אפידמיולוגים אף בקרב אוכלוסיות פרימיטיביות וללא חשמל. אחידות זו בתנאי הבדיקה מאפשרת השוואה של מחקרי נפיצות העששת שבוצעו במקומות שונים בעולם ואף בזמנים שונים. לדוגמה, במעקב שעורך ארגון הבריאות העולמי בקרב ילדים בני 12 שנים ברחבי העולם, דווח על מדד DMFt של 1.66 בישראל בשנת 2002, 1.19 בארצות הברית, 0.7 בבריטניה ו-5.9 בערב הסעודית, בעוד הממוצע העולמי עמד על 1.61.
מובן, שככל שמדד זה נמוך יותר, כך העששת נפוצה פחות, ומצב בריאות הפה טוב יותר באותה האוכלוסייה.
מכיוון שמדד זה נקבע ללא צילומי רנטגן, הוא אינו משקף במדויק את שכיחות העששת והצרכים הטיפוליים באוכלוסייה. ההכרה בתת-הסוג של נגעי "עששת נחבאת", הניתנים לאבחון רק באמצעות צילום רנטגן, משקפת ביתר שאת את אי הדיוק שבשימוש במדד זה.