google/wiki40b huggingface dataset:
Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir, רי"ב 131

Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir (בעברית: ממעמקים קראתיך ה'), רי"ב 131, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. הוא הלחין אותה בהיותו במילהאוזן בשנת 1707 או 1708, והיא אחת משתי הקנטטות המוקדמות שלו שידוע עליהן (האחרת היא אקטוס טרגיקוס). הטקסט מבוסס על מזמור ק"ל מספר תהלים.

היסטוריה ומילים

בסוף דפי התווים הוסיף באך הערה לפיה הקנטטה נכתבה על פי הזמנתו של העומד בראש כנסיית מריה הקדושה במילהאוזן, גאורג כריסטיאן אילמר (Georg Christian Eilmar). הערה זו מאפשרת לקבוע שבאך הלחין אותה בעת ששהה בעיר, בה עבד כנגן עוגב בכנסייה אחרת שם, כנסיית דיוי בלאסי (Divi Blasii).
מזמור ק"ל עליו מבוסס הטקסט הוא אחד משישה מזמורי תהלים שמכונים "מזמורי סליחות" בנצרות כי הם עוסקים בחרטה על חטאים. האירוע שלכבודו הוזמנה הקנטטה אינו ידוע, אולם אופיה מרמז על טקס חזרה בתשובה. יש המקשרים זאת עם שריפה גדולה שהתחוללה בעיר במאי 1707, ומשערים שהקנטטה נכתבה לאירוע זיכרון לנספים. שם הקנטטה הוא האינציפיט של הפרק ובין פסוקי הפרק משובצים קטעים ממזמור לותרני שנכתב על ידי ברתולומיאוס רינגוואלדט ב-1588 ומושרים כליווי לסולנים בסגנון קנטוס פירמוס. חלקים מהמזמור הזה שימשו את באך בקנטטות נוספות (113, 168, 334).

הקלטות

היצירה בוצעה והוקלטה רבות על ידי מנצחים ידועים, בהם רוברט שו (ב-1949), ג'ון אליוט גרדינר (ב-1980), ניקולאוס הרנונקור (ב-1981), טון קופמן (ב-1994) ותומאס הנגלברוק (ב-2007).

רי"ב 131a

רי"ב 131a היא פוגה בסול מינור לעוגב, שעתוק של החלק האחרון של הקנטטה. לא ידוע האם באך הוא זה שיצר את השעתוק.
ArtScroll

ArtScroll (ארטסקרול) היא המחלקה לתרגומים, ספרי מקור וספרי פרשנות מנקודת מבט יהודית אורתודוקסית של הוצאת ספרים מסורה שבסיסה בברוקלין, ניו יורק.
עורכיה הראשיים של ארטסקרול-מסורה הם הרבנים נתן שרמן  ומאיר זלוטוביץ.

היסטוריה

בשנת 1975 עסק מאיר זלוטוביץ, בוגר מתיבתא תפארת ירושלים, בניהול סטודיו לגרפיקה בניו יורק בשם ArtScroll Studios שהפיק בעיקר חוברות. נתן שרמן, אז מנהלה של ישיבת קרלין סטולין בבורו פארק, קיבל המלצות על יכולות העריכה הלשונית וההפקה של זלוטוביץ' ושיתף עמו פעולה בכמה פרויקטים.
בסוף אותה שנה, חברו הקרוב של זלוטוביץ', הרב מאיר פוגל, נפטר בשנתו. הדבר עורר את זלוטוביץ' לחפש כיצד להנציח ולכבד את זכרו. חג הפורים היה במרחק של כמה חודשים והוא החליט לכתוב תרגום ופירוש באנגלית למגילת אסתר וביקש משרמן לכתוב את המבוא. הספר ראה אור לקראת יום השלושים לפטירת החבר וזכה להצלחה גדולה, המהדורה הראשונה נמכרה ב-20,000 עותקים בתוך חודשיים. בעקבות ההצלחה קיבלו השניים את ברכתם של הרבנים יעקב קמנצקי ומשה פיינשטיין ורבנים נוספים ליצור תרגומים ופירושים לשאר חמש המגילות. בהמשך הפיקו תרגומים ופירושים לחמישה חומשי תורה לנביאים וכתובים, לסידור התפילה ולמחזורים. לשישה סדרי משנה, ופרויקט הדגל על התלמוד הבבלי שהתפרסם ברחבי העולם כ"ש"ס שוטנשטיין", על שם הפילנתרופ ג'רום שוטנשטיין שמימן חלק ניכר מעלות ההפקה. הבנקאי אדמונד ספרא מימן חלק מהפקת הגרסה הצרפתית של המהדורה שזכתה בהמשך לתרגומים לשפות נוספות.
ב-25 השנים הראשונות לפעילותה פרסמה ארטסקרול-מסורה למעלה מ-700 ספרים, כולל רומנים, ספרי היסטוריה, ביוגרפיות, ספרי ילדים וספרי לימוד; והיא נחשבת כיום לאחת מהוצאות הספרים הגדולות של ספרים יהודיים בארצות הברית.
ספרי ההוצאה מאופיינים באלמנטים עיצוביים קבועים, גופנים קבועים ופריסת עמוד זהה ואופיינית לכל אחת מסדרות ההוצאה.
ארטסקרול הואשמה רבות בצנזורה למטרות דתיות, בתרגום או ישירות. לדוגמה, בתרגום לשיר השירים הושמטו התיאורים המיניים ותחת זאת הוצגו באנגלית הפירושים המדרשיים שלהם. כך גם נמחקה פרשנות הרשב"ם לבראשית א' ה', שאינה עולה בקנה אחד עם ההלכה המקובלת לגבי מועד תחילת היום, והקטעים ברש"י המתייחסים לתיקוני סופרים בתורה. גם הפרשנות לסידור וביוגרפיות שונות (למשל של רש"ר הירש) גונו כמוטים לכיוון ההשקפה החרדית העכשווית.
משה אוחיון (משורר)

משה אוחיון (נולד ב-1969) הוא משורר ומוזיקאי, זוכה פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת תשע"ג (2013).
שפינדלרוב מלין

אתר הסקי

שטח הגלישה בשפינדלרוב מלין מתפרס על פני שני רכסים – מדבדין (Medvedin) וסבטי פטר (Svaty Petr). באתר 20 מסלולים לסקי אלפיני באורך כולל של כ-25 ק"מ וכן כ-100 ק"מ של מסלולים לגלישת קרוס קאנטרי. 15 המעליות שבאתר מסוגלות לשנע כ-20 אלף גולשים בשעה. גובה המסלולים באתר נע בין 700 ל-1,310 מטר. מיקומה הצפוני של שפינדלרוב מלין ביחס למרבית אתרי הסקי באירופה (קו רוחב 50 צפון) תורם לכיסוי שלג איכותי שמאפשר גלישה במשך 5 חודשים מדי שנה (נובמבר-מרץ).
דונלד בלקברן

חייו

בלקברן נולד וגדל ב בפלורידה.

קריירה צבאית

הוא עבר קורס קציני מילואים של צבא ארצות הברית ב-1940 והוסמך  כקצין חיל רגלים. לאחר מכן נשלח בלקברן לפיליפינים לשמש כיועץ לגדוד רגלים פיליפיני. לאחר פלישת יפן לפיליפינים סירב בלקברן להיכנע לכוח הכיבוש היפני והצטרף לכוחות הגרילה הפיליפיניים. כוחות אלו שהונהגו על ידי קצינים אמריקניים הסבו אבדות כבדות לכוח היפני. בלקברן עצמו סייע בארגון הכוח הלוחם ולבסוף פיקד על חטיבה של לוחמים משבט האיגורוט. על פעולותיו במלחמה הוענק לו עיטור כוכב הכסף. עם תום המלחמה, והוא כבר קולונל נשלח בלקברן להשתלם בשורה של בתי ספר צבאיים. בהמשך שירותו הוצב בפורט בראג, עבר אימוני צניחה והשתתף בהקמתם של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. בהמשך פיקד על קבוצת הכוחות המיוחדים ה-77 שעסקה בייעוץ צבאי בלאוס. בשנים 1965-1966 פיקד על קבוצת המבצעים המיוחדים שהוציאה לפועל שורה של משימות חשאיות במהלך מלחמת וייטנאם. עם שובו מונה לסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 ולאחר מכן מונה לעוזר יושב ראש המטות המשולבים למבצעים מיוחדים. בשנת 1970 הוביל את תכנון מבצע חוף השנהב שמטרתו הייתה חילוץ שבויי מלחמה אמריקנים ממחנה השבויים סון טאי שבצפון וייטנאם. הוא פרש משירות צבאי בשנה שלאחר מכן.
מסגד א-נורי (מוסול)

בנייה

המסורת גורסת כי נור א-דין זנגי בנה את המסגד במהלך 1172–1173 בתקופת הח'ליפות העבאסית, זמן קצר לפני מותו. על פי הכרוניקה של אבן אל-את'יר, אחרי שנור א-דין השתלט על מוסול, הוא ציווה על אחיינו פח'ר א-דין לבנות את המסגד.
ב-1511 המסגד עבר שיפוץ גדול .]

המינרט

המסגד היה מפורסם במינרט הנוטה שלו, המכונה "הגיבנת". גראטן גירי (Grattan Geary), נוסע מהמאה ה-19, תיאר את מראה הצריח:
"
[המינרט] נוטה בכמה רגליים מצירו, למרות שהוא מתחיל כראוי מן הקרקע, ובקצהו, לפני המרפסת והכיפה, הוא מזדקף בשנית. מראהו הוא כשל אדם משתחווה."
כאשר נבנה הצריח היה גובהו 45 מ', עם שבע רצועות של לבנים דקורטיביות מורכבות בתבניות גאומטריות מורכבות. כאשר ביקר אבן בטוטה במקום במאה ה-14, כבר היה הצריח נטוי וקיבל את הכינוי "הגיבנת". עיצוב הצריח מושפע מסגנון אדריכלי שהיה נהוג באזורים הסמוכים, איראן ומרכז אסיה, והוא חולק קווי דמיון עם צריחי מסגדים אחרים בצפון עיראק, כדוגמת אלה במרדין, בסינג'אר ובארביל.
על פי המסורת המוסלמית המקומית, צריח המסגד קיבל את נטייתו אחרי שהנביא מוחמד עבר מעליו בזמן עלייתו לשמים. הצריח הרכין עצמו ביראת כבוד אבל הצליח להשיב לעצמו את האיזון רק לאחר שחלקו העליון פותל לכיוון הנגדי. על פי המסורת הנוצרית המקומית, לעומת זאת, הצריח נוטה כיוון שקד לעבר קבר הבתולה מרי, הממוקם ליד ארביל.

התקופה המודרנית

גם המסגד וגם המדרסה שלו פורקו והורכבו מחדש בשנת 1942 במהלך תוכנית שיקום שיזמה ממשלת עיראק. הצריח לא שוקם, למרות שנעשו ניסיונות לייצבו בשנת 1981 על ידי חברה איטלקית. ההפגזה של מוסול במהלך מלחמת איראן–עיראק בשנות ה-80 של המאה העשרים שברה צינורות תת-קרקעיים וגרמה לדליפות מתחת לצריח, דבר שתרם לאי יציבותו. הנטייה הורעה בהמשך עוד יותר ב-40 ס"מ נוספים.
המבנה היה יעד להתקפות מצד המדינה האסלאמית של עיראק ולבנט שכבשו את  מוסול ב-10 ביוני 2014, והרסו קודם לכן את קבר יונה. תושבי מוסול, שזעמו על הרס  אתרי התרבות שלהם, הגנו על המסגד על ידי יצירת שרשרת אנושית והתנגדות לאנשי המדינה האסלאמית. במקום להרוס את האתר, אבו בכר אלבגדאדי הופיע במהלך תפילות יום השישי במסגד ב-4 ביולי 2014 והכריז על הקמת ח'ליפות חדשה.
המסגד, כולל הצריח, נהרס ביוני 2017 על ידי לוחמי דאעש.

הריסת המסגד

עד יוני 2017, הקרב על מוסול התקדם לשלב שבו השטח הנשלט על ידי אנשי המדינה האסלאמית הוגבל לעיר העתיקה, אזור שכלל את המסגד. 
ב-21 ביוני 2017, כוחות הממשל בעראק דיווחו כי המסגד פוצץ בידי כוחות דאעש, והפיצוץ העיד על פצצות שמוקמו בכוונה להפילו. סוכנות התעמולה של המדינה האסלאמית, אעמאק, טענה כי תקיפה אווירית של ארצות הברית היא האחראית לחורבן, אך טענה זו אינה מגובה במידע אמין. כוחות עיראקיים היו במרחק של 50 מטר מהמסגד טרם הפיצוץ, במהלך מה שנראה כניסיון לפגוע בחיילי הצבא מתקרב על ידי אנשי דאעש. תצלומי אוויר של החורבן הופצו על ידי צבא עיראק כמה שעות מאוחר יותר.
ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי ציין כי הריסת המסגד היא "הכרזת תבוסה" מצד דאעש. העיתונאי פול אדמס (BBC News) כתב כי הריסת המסגד היא "מערכה אחרונה של כעס מתריס לפני אובדן האחיזה שלהם במוצול".
טאוור רקורדס

השנים הראשונות

חנות טאוור רקורדס הראשונה נפתחה ב-1960 בסקרמנטו שבארצות הברית, על יד בית המרקחת של אביו של ראס. בשנת 1962 נפתחה חנות נוספת בסקרמנטו, ברחוב וול (Wall), ושם אומץ לראשונה הסמל המוכר של טאוור רקורדס בצבעים אדום וצהוב. החנות זכתה להצלחה רבה בסקרמנטו ובסביבתה. ב-1968, נפתחה חנות נוספת, הפעם בסן פרנסיסקו, בשדרות סאנסט (Sunset strip), וגם זו זכתה להצלחה מרובה. בשנת 1970 נפתחה חנות נוספת בלוס אנג'לס.
במרוצת השנים התרחבה החברה בתוך ארצות הברית ופתחה סניפים רבים במדינה. ידוע במיוחד הסניף של הרשת בניו יורק, שהכיל 4 קומות עת פתיחתו, והיה לחנות התקליטים הגדולה ביותר בעולם. החברה התרחבה ופתחה חנויות ביפן, בריטניה, קנדה, הונג קונג, טייוואן, סינגפור, דרום קוריאה, תאילנד, מלזיה, הפיליפינים, אירלנד, ישראל, איחוד האמירויות הערביות, מקסיקו, קולומביה, אקוודור וארגנטינה. במהלך השנים, חנויות טאוור רקורדס ביפן נמכרו ונעשו מנותקות מהרשת העולמית וכיום הן עצמאיות.
נוסף על תקליטורים וקלטות, מכרה הרשת תקליטורי DVD, גאדג'טים אלקטרוניים כמו נגני MP3, משחקי וידאו, אביזרים, צעצועים, ובחלק מהחנויות, נמכרו גם ספרים.

פעילות החברה בישראל

החברה פתחה סניף ראשון בארץ במגדל האופרה בתל אביב בשנת 1993. החנות השתרעה על שתי קומות בשטח של 1,000 מ"ר, נחשבה אז לשם דבר ביחס לחנויות מוזיקה אחרות בישראל ומשכה אליה חובבי מוזיקה רבים. עם השנים נפתחו סניפים רבים בישראל ובשיאה, מנתה הרשת בארץ למעלה מ-40 סניפים. בשנת 1998 נקנתה רשת טאוור רקורדס בישראל על ידי הד ארצי ובכך התנתקה מהרשת העולמית. טאוור רקורדס בישראל החלה לסגור סניפים ב-2011 (הסניף במגדל האופרה). הסניף האחרון בישראל היה סניף רעננה, שנסגר בדצמבר 2015.

עלייתה ונפילתה של טאוור רקורדס

בשנת 2015 נעשה סרט תיעודי בשם All things must pass: The rise and fall of Tower records בבימויו של קולין הנקס, המספר את סיפורה של החברה החל מימיה הראשונים ועד לקריסתה. בסרט מרואיינים אנשי מפתח רבים מהחברה, דוגמת המייסד, ראס סולומון, סטן גומן - בכיר בחברה העולמית ועוד רבים אחרים - מוזיקאים שפקדו את החנויות, ועובדים לשעבר.
ברבי (סדרת סרטים)

רקע

הפופולריות של בובת הברבי החלה לדעוך בשנות התשעים, ולכן בתחילת שנות ה-2000 חברת MGA החלה לייצר ולשווק את בובת הבראץ שנתפסה כמתחרה ברבי, בניגוד לברבי הבוגרת והנשית לבובת הבראץ מראה יותר נערי. בהתחלה חברת "מאטל" העלתה רעיון של להקטין את שדיה של בובת ברבי, על מנת לשפר את תדמיתה. הרעיון לשינוי הבובה ירד לבסוף, בטענה שעקביות היא אחת הסיבות להצלחת הבובה. דבר זה הוביל ליצירת סרטי ברבי, שהרעיון המקורי שעמד מאחוריהם הוא להציג את ברבי כדמות נסיכה מהאגדות, ומאוחר יותר התרחבו לעולמות שונים של פנטזיה ואופנה. 
יתרונותיהם של הסרטים הוא שיווק מחדש של ברבי והוצאת בובה נפרדת לכל סרט.
היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ

ביוגרפיה

היינריך נולד ב-20 במרץ 1878 בעיר גרייץ, להיינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ולאידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט. 
בשנת 1902 מת אביו היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ, והיינריך עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיינריך העשרים וארבעה היה לקוי בנפשו כתוצאה מתאונה שעבר בילדותו, שלטו דודניו היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר ולאחריו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר כעוצרי הנסיכות. לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ היינריך העשרים וארבעה להתפטר, ובתחומי הנסיכות הוקמה המדינה העממית רויס שהצטרפה בשנת 1920 למדינת תורינגיה.
ב-13 באוקטובר 1927 מת היינריך בגרייץ, ולאחר מותו איחד דודנו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס את בית רויס כולו תחת הנהגתו.
מפרץ סנטה מוניקה

מפרץ סנטה מוניקה (באנגלית: Santa Monica Bay) הוא מפרץ הממוקם בחוף המערבי של מדינת קליפורניה שבארצות הברית, לחוף האוקיינוס השקט.
גבולות המפרץ אינם ברורים, אולם מקובלת ההנחה שהמפרץ נמצא בין פוינט דיום (Point Dume) שבמליבו לבין חצאי האי פאלוס ורדס.
בראשית המאה ה-20 היה המפרץ אתר לדיג מסחרי, אולם בשל הירידה באיכות המים ובכמות הדגה (בעיקר בשל שפיכת שפכים רבים אל המפרץ) הופסק הדיג בו. חקיקה מדינתית שנחקקה במחצית השנייה של המאה ה-20 נועדה לשקם את מימי המפרץ, אולם המפרץ עדיין מזוהם.
לחוף המפרץ מצויות הערים מליבו, פסיפיק פליסיידס, סנטה מוניקה, וניס, מרינה דל ריי, פלאיה דל ריי, אל סגונדו, חוף מנהטן, חוף הרמוסה וחוף רדונדו.
מצוות הקהל

מקור המצווה

לאחר שכתב משה את ספר התורה ונתנו למנהיגי העם, ציוום לקרוא בו בכל חג סוכות שבמוצאי שנה שביעית באוזני כל העם:
וַיִּכְתֹּב מֹשֶׁה אֶת-הַתּוֹרָה הַזֹּאת וַיִּתְּנָהּ אֶל-הַכֹּהֲנִים בְּנֵי לֵוִי הַנֹּשְׂאִים אֶת-אֲרוֹן בְּרִית ה' וְאֶל-כָּל-זִקְנֵי יִשְׂרָאֵל.

וַיְצַו מֹשֶׁה אוֹתָם לֵאמֹר, מִקֵּץ שֶׁבַע שָׁנִים, בְּמֹעֵד שְׁנַת הַשְּׁמִטָּה, בְּחַג הַסֻּכּוֹת. בְּבוֹא כָל-יִשְׂרָאֵל לֵרָאוֹת אֶת-פְּנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחָר, תִּקְרָא אֶת-הַתּוֹרָה הַזֹּאת נֶגֶד כָּל-יִשְׂרָאֵל בְּאָזְנֵיהֶם.
הַקְהֵל אֶת-הָעָם, הָאֲנָשִׁים וְהַנָּשִׁים וְהַטַּף וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ, לְמַעַן יִשְׁמְעוּ וּלְמַעַן יִלְמְדוּ וְיָרְאוּ אֶת-ה' אֱלֹהֵיכֶם וְשָׁמְרוּ לַעֲשׂוֹת אֶת-כָּל-דִּבְרֵי הַתּוֹרָה הַזֹּאת. וּבְנֵיהֶם אֲשֶׁר לֹא-יָדְעוּ יִשְׁמְעוּ וְלָמְדוּ, לְיִרְאָה אֶת-ה' אֱלֹהֵיכֶם כָּל-הַיָּמִים אֲשֶׁר אַתֶּם חַיִּים עַל-הָאֲדָמָה אֲשֶׁר אַתֶּם עֹבְרִים אֶת-הַיַּרְדֵּן שָׁמָּה לְרִשְׁתָּהּ.
— ספר דברים, פרק ל"א, פסוקים ט'-י"ג

"זכר להקהל"

במאה העשרים החלו להתקיים טקסי "זכר להקהל". מאז שנת ה'תש"ו (1945) מתקיים המעמד ברציפות מדי שבע שנים בחול המועד סוכות של מוצאי השמיטה (למעט פעם אחת, בשנת ה'תשל"ד - 1973, בשל מלחמת יום הכיפורים), ביוזמתו של ד"ר שמואל זנוויל כהנא, מנכ"ל משרד הדתות. המעמד מתקיים ברחבת הכותל, ונשיא המדינה קורא מתוך ספר תורה. בשנת 1952 תכנן משרד הדתות טקס גדול בנוכחות של כ-20,000 איש בפניהם תוכנן שנשיא המדינה יקרא מספר דברים, אולם בסופו של דבר הגיעו הרבה פחות אנשים ונשיא המדינה לא השתתף. המעמד הגדול ביותר התקיים בחול המועד סוכות ה'תשמ"ח (1987), ביוזמתו של פרופ' הלל וייס. בשנת ה'תשמ"ח קרא בתורה נשיא המדינה חיים הרצוג. בשנת ה'תשנ"ה (1994) קרא בתורה הרב הראשי לישראל דאז, הרב י"מ לאו, במקום הנשיא עזר ויצמן.

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: הצגת דעתו באופן מוגזם, ניסוח לא אנציקלופדי.
הרב מנחם מנדל שניאורסון קרא לחדש ולחזק את מעמד מצוות הקהל, כל איש ואיש במשפחתו ובסביבתו הקרובה ולאו דווקא בהקהלה המונית בירושלים וכיוצא בזה. נוסף לכך חידש, שאין המצוה מוגבלת לחג הסוכות, וכל השנה שאחר שנת השמיטה נקראת "שנת הקהל" (על דרך שנת היובל). לאור זאת טען, שאין מקום ולא שייך עשיית 'זכר' למצוה זו, כיון שזכר שייך אך רק כשאין את עיקר המצוה, וכפי שהוכיח את זה ממאמרי רז"ל, ועיקרה של המצוה היא "ישמעו גו' וילמדו ויראו את ה"א גו'". ועניין זה הוא הרי נצחי, מאחר שזהו החיוב להתעוררות ביראת שמיים אצל כל אחד ואחד בלבו פנימה.
בגסס

גאוגרפיה

העיירה ממוקמת כ-131 ק"מ מבירת המדינה סן חוסה וכ-20 ק"מ מבירת המחוז ליבריה. בנוסף, העיירה נמצאת ליד הנהר בגסס.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (30 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ספטמבר (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,445 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (385 מ"מ גשם), וחודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (59 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

העיירה ממוקמת ליד הכבישים 1‏, 164 ו-922.
הנרי מילר

יוון (1939–1940)

ב-1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, נסע מילר מפריז בה התגורר באותה תקופה ליוון. הוא עשה זאת בעקבות הזמנתו של חברו, הסופר לורנס דורל, שהתגורר ביוון. מילר מתאר את השנה שביקר ביוון בספר המסע "הענק ממארוסי" (1941). שנים רבות לאחר מכן בחר מילר בספר זה לספר הטוב ביותר שכתב. בספר רוחני זה שהוא מעין שיר הלל לתרבות יוון, לארץ ולאנשים, מתאר מילר את ההשפעה האדירה שהייתה ליוון עליו. מילר לא חזר מיוון לפריז, אלא הפליג לארצות הברית לאחר שנים שבילה באירופה.
לוז'

לוז' (Luge) היא מזחלת קטנה המיועדת לאדם אחד או שניים. הניווט במזחלת נעשה על ידי הרגליים או על ידי הפעלת לחץ על המזחלת בעזרת הכתפיים. מזחלת לוז' שוקלת בדרך כלל בין 21 ל-25 ק"ג ליחיד, ובין 25 ל-30 עבור מזחלת כפולה. הגלישה בלוז' היא ספורט אולימפי. הגולשים יכולים להגיע למהירויות של עד 140 קמ"ש בעת הירידה במדרון. הגולשים מתמודדים בזה אחר זה, וזמנם נמדד בעזרת שעון עצר, אשר מגיע לדיוק של אלפיות השנייה.

היסטוריה

ממצאים היסטוריים וארכאולוגים מעידים על שימוש נרחב במזחלות על ידי המין האנושי במשך אלפי שנים. התיעוד הראשון של תחרות מזחלות הוא מנורווגיה במאה ה-15. חוקי הספורט האולימפי של ימינו, כמו גם תחרויות הבוב-סליי והקלטון, מקורן בעיירת הנופש היוקרתית סנט מוריץ שבשווייץ. בסוף המאה ה-19. בשנת 1883 נערכה התחרות הבינלאומית הראשונה של הענף בדאבוס שבשווייץ, שבה השתתפו כ-21 ספורטאים מ-7 מדינות. בשנת 1913 הוקם הארגון המנהלי הראשון של הספורט בדרזדן בגרמניה, אשר נקרא "Internationale Schlittensportverband or International Sled Sports Federation". בשנת 1935 הוא נטמע בארגון האחראי על הבוב-סליי והסקלטון.
בשנות ה-30 עבר הספורט הלוז' מהפכה בעקבות עיצוב מחודש של המזחלת על ידי הגולש הגרמני מטרין טייצה (Martin Tietze). העיצוב המחודש שנקרא המזחלת הגמישה, איפשר לגולש לנווט בעזרת גופו בלבד. לפני כן, הניווט נעשה על ידי נגיעה בעזרת ידי הגולש, שהיו מכוסות בכפפות, על פני המדרון.
בשנת 1957 הוקם מחדש הארגון האחראי על רגולציה של הענף, ונקרא International Luge Federation. הלוז' הוכר כמשחק אולימפי רשמי בשנת 1954 על ידי הוועידה האולימפית הבינלאומית. בשנת 1955 נערכה תחרות הלוז' הבינלאומית הרשמית הראשונה באוסלו, בהשתתפות כשמונה מדינות. תחרויות בתחום נערכות בכל אולימפיאדה, החל מאולימפיאדת החורף של שנת 1964. התחרויות כוללות מקצים לנשים ולגברים עבור גולש אחד, ומקצה כפול, הפתוח לשני המינים, אולם בפועל משתתפים בו רק גברים. בשנת 1980 נערכה התחרות לראשונה במסלול מלאכותי. הענף נשלט על ידי מספר מצומצם של מדינות, בהן איטליה, אוסטריה ואיטליה, השולטות בענף, כשאחריהן מזנבות גם רוסיה, ארצות הברית, ולטביה.
מזחלת הלוז' המודרנית בנויה מפיברגלס וברזל, ולרוב בנויה בהתאמה אישית לאתלט המשתמש בה, בהתאם למאפייני הגוף שלו.

סכנות

לוז' הוא ספורט אתגרי, ועלול להיות מסוכן. הפציעות בו יהיו פגיעות חבלה, שבירת עצמות או זעזוע ראש. בשנת 2010, במהלך האימונים לאולימפיאדת החורף בונקובר, נהרג בתאונת אימונים הגולש הגאורגי נודאר קומאריטאשווילי. בשנת 1964 נהרג גולש לוז' בריטי בשם קאז'ימיש קיי-סקרז'יפקי במהלך ההכנות לאולימפיידת החורף.

היסטוריה אולימפית

המדינה שזכתה במספר הרב ביותר של מדליות זהב בגלישת לוז' יחידה לגברים היא גרמניה, עם עשר מדליות, אחריה איטליה, עם שלוש ואחריה אוסטריה עם מדליה אחת. בתחרות הנשים היחידות, גרמניה נמצאת במקום הראשון, אחריה איטליה ואחריה אוסטריה.
מרגיט שלכטה

מרגיט שלכטה (בהונגרית: Slachta Margit;‏ 1884, קושיצה - 1974, באפלו) הייתה ראש מסדר קתולי, פוליטיקאית קתולית, האישה הראשונה שנבחרה לפרלמנט ההונגרי, וחסידת אומות העולם מהונגריה.

קורות חיים

שורשיה של שלכטה במשפחת אצולה. אביה היה בן למשפחת אצולה פולנית  ומנהל בנק בקושיצה, והיא הייתה השנייה משש אחיות. בשנת 1908 הגיע הבנק שניהל אביה לחדלות פרעון והוא היגר עם שלוש הבנות הצעירות לארצות הברית. שלכטה למדה בסמינר למורים ולאחר מכן - בסמינר של המיסיון הקתולי בקלוצ'ה . שם התמחתה בהוראת צרפתית, גרמנית והיסטוריה. לאחר מכן פנתה מהוראה לעבודה סוציאלית בקרב בני נוער ואסירים, פרסמה מאמרים בכתבי עת שונים, בעיקר בנושאי מעמד האישה והדת הקתולית, ופעלה למען מתן זכות בחירה לנשים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה החלה הקריירה הפוליטית שלה. היא החלה להנהיג את "ליגת הנשים הנוצריות", ארגון הנשים של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בהונגריה. בבחירות הביניים שהתקיימו בשנת 1920 בהונגריה זכתה מפלגתה לרוב, והיא הפכה לאישה הראשונה בפרלמנט ההונגרי. בפעולתה הפרלמנטרית התמקדה בנושאים חברתיים ובזכויות האישה.
לאחר שמפלגתה לא אפשרה לה להתמודד בשנית על מושב בפרלמנט, עברה שלכטה לפעילות דתית. היא ביקרה בארצות הברית ובקנדה במסגרת שליחות הוראה. עם שובה להונגריה המשיכה בפעילות סוציאלית ובמאבק על זכויות האישה. במסגרת מאבק זה הייתה פעילה בהפקה ובפרסום של כתבי עת בנושאים אלה. בשנות השלושים ייסדה את "מפלגת רוח הקודש". בין היתר פעלה נגד הנטיות האנטישמיות והפשיסטיות שרווחו בחברה ההונגרית.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

שלכטה התנגדה לחקיקה האנטי יהודית בהונגריה, היא העמידה את מסדרה לשירותם של יהודים נרדפים. בשנת 1941 יצאה נגד גירושים של יהודים שהיו אזרחים זרים לפולין, גירוש שהוביל לטבח בקמניץ-פודולסקי. בשנת 1943 הסתיר מסדרה הקתולי בקושיצה את מרים גרוס, יהודיה שברחה מסלובקיה עם בנה. עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 המשיך המסדר להסתיר יהודים, למרות שנערכו בו חיפושים על ידי הגסטפו. שלושה יהודים שנעצרו במרתף הבניין נורו למוות במקום. גרוס קיבלה מסמכי זהות מזויפים וכן עבודה בבית אחר של המסדר, בבודפשט, ושם שהתה, בחסות זהותה הבדויה. כשגברה הסכנה ליהודי העיר, הוברחה גרוס עם בנה שוב לקושיצה, על ידי נזירות המסדר.
בתקופת שלטונה של מפלגת צלב החץ בהונגריה, מאוקטובר 1944 ואילך, שהו בבית המסדר נשים יהודיות וכן ילדים יהודים, במסתור. הם עבדו בעבודות, הולבשו במדי המסדר האפורים וקיבלו מסמכי זהות מזויפים, לפיהם הייתה זהותם "ארית", כדי לא למשוך את תשומת לבם של אנשי "צלב החץ". בדצמבר פלשו אנשי צלב החץ לבית עקב הלשנה, לקחו חלק מהמסתתרות, שמסמכיהן עוררו חשד, וירו בהן על שפת הדנובה, עם אחת ממסתירותיהן, שרה שלקהאזי, שלימים הוכרה אף היא בתור חסידת אומות העולם.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה ביקשה שלכטה להתמודד על מקום בפרלמנט ההונגרי במסגרת מפלגת נשים נוצריות. היא נבחרה לפרלמנט, אך עקב עמדותיה האנטי-קומוניסטיות נודתה ונרדפה. 
נאומה האחרון בפרלמנט ההונגרי היה נגד ההלאמה של בתי ספר דתיים בהונגריה. בסופו נותרה יושבת בהפגנתיות כאשר הושר ההמנון ההונגרי. ראשי הפרלמנט הרחיקוה מהשתתפות בישיבות הפרלמנט למשך שנה. היא לא השתתפה שוב בבחירות, עברה למנזר דומיניקני וביוני 1949 נאלצה להגר מהונגריה. היא עבדה בגלות פוליטית בתחנת רדיו אירופה החופשית בארצות הברית תחת שם בדוי. לאחר ניסיון כושל לשוב להונגריה, שבה לארצות הברית והמשיכה לפעול שם, הפעם תחת שמה האמיתי.

הכרה

בשנת 1969 הוכרה שלכטה בתור חסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
אברהם ואן דן קרקהובן

אברהם ואן דן קרקהובן (בפלמית: Abraham van den Kerckhoven, נולד ב-1618 בקירוב, נפטר ב-1701 בקירוב) היה נגן עוגב ומלחין פלמי.

חייו

קרקהובן נולד בסביבות 1618 במכלן שליד בריסל בפלנדריה (היום בלגיה), למשפחה שבין בניה היו ציירים, זמרים ונגני עוגב רבים. בשנת 1633 התמנה קרקהובן לנגן עוגב בכנסיית קתרינה הקדושה (Sint-Katharinakerk) בבריסל, במקום פייר קורנה. בשנת 1648 החליף את יוהאן קספר קרל כנגן העוגב בלשכת הארכידוכס לאופולד וילהלם מאוסטריה ומשנת 1659 כיהן כנגן העוגב של החצר האוסטרית למשך 14 שנים לפחות. קרקהובן מת בשנת 1701. 
רוב יצירותיו נמצאו בשנת 1905 בכתב-יד, בכרך של יצירות לעוגב משנת 1741 שערך וכינס ז'. קוקיאל, נגן עוגב וכומר בכנסיית וינסנטיוס הקדוש בסואניי. כתב היד הזה נקרא לעיתים על שם קוקיאל ונמצא כיום בספרייה המלכותית על שם אלברט הראשון בבריסל, מס' קטלוגי Ms II 3326. את יצירותיו של קרקהובן הוציא לאור בפעם הראשונה בשנת 1933 י. ואטלה ככרך השני של סדרת Monumenta Musicae Belgicae; בשנת 1982 יצאה לאור פקסימיליה של כתב היד של קוקיאל עם מבוא מאת חודליבה ספיסנס, וזו ההוצאה המקובלת כיום בשימוש.
מכלול יצירותיו של קרקהובן ששרדו מורכב בעיקר מיצירות לעוגב: פנטזיות, פוגות, פרלודים, מיסות ועוד. במוזיקה שלו ניכרת השפעה של סגנונות איטלקיים וצרפתיים; הפוגות והפנטזיות מזכירות את יוהאן יאקוב פרוברגר ולא מעט יצירות מכילות ציוני רגיסטרציה של העוגב, כגון: dessus de tierce ,plein-jeu ,cornet.
פרלודים בפרקים אחדים עם קונטרפונקט חופשי וחיקויי לסירוגין, עשירים בהרמוניות ורחבי-יריעה, מזכירים את מסורת העוגב הצפון-גרמנית.
סילביה טמאלה

סילביה רוסילה טאמלה (1967) היא פעילת זכויות אדם וסופרת אוגנדית, שהשפיעה על החשיבה הביקורתית ברמה הלאומית והבינלאומית. טמאלה הייתה ממובילות המחאה הפמיניסטית באוגנדה, והדיקאנית האישה הראשונה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מרקררה שבאוגנדה.

השכלה

טמאלה סיימה תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטת מקררה, את התואר השני במשפטים קיבלה מבית ספר הרווארד למשפטים. ב-1997 קיבלה תואר ד"ר בסוצוליוגיה ולימודי פמיניזם מאוניברסיטת מינסוטה. ב-1990 קיבלה טמאלה את הדיפלומה שלה בפרקטיקה משפטית מהמרכז לפיתוח החוק בקמפלה, לאחר שסיימה בראש כיתתה בהצטיינות.

קריירה אקדמית ומקצועית

טמאלה הייתה פרופסור אורחת במספר מוסדות לימוד כגון אוניברסיטת פרטוריה, אוניברסיטת זימבבואה, המכון האפריקני למגדר באוניברסיטת קייפטאון וכן הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת וויסקונסין. ב-1999 פרסמה את ספרה 'כשהתרנגולות מתחילות לקרקר; מגדר ופוליטיקה פרלמנטרית באוגנדה'. ספר זה זכה להוקרה בינלאומית רבה ונחשב לאבן דרך בתחום. ב-2003 היא גונתה על ידי האוכלוסייה השמרנית באוגנדה לאחר שהציעה שגברים הומוסקסואליים ונשים לסביות יכללו תחת הגדרת "מיעוט". היא כונתה על ידם "האישה הנוראה ביותר של השנה", ואף קראו לבצע בה לינץ' בשל הצעתה מעוררת המחלוקת. טמאלה מילאה את תפקיד דיקאנית הפקולטה למשפטים ותורת המשפט באוניברסיטת מקררה בקמפלה שבאוגנדה בין השנים 2004-2008. ב-28 באוקטובר 2016 הפכה טמאלה למרצה האישה הראשונה שהעבירה את הרצאת הפתיחה באוניברסיטת מקררה. להרצאתה היא קראה "עירום, מחאה וחוק". טמאלה קיבלה השראה להרצאה זו בין היתר ממחאת העירום של סטלה ניאנזי שהתרחשה מוקדם יותר באותה השנה, בה הביעה טמאלה תמיכה, שכן לטענתה נינאזי לא הפרה שום חוק. בנאומה קראה טמאלה לשינוי החוק באוגנדה שמפלה נשים.במרץ 2018 נבחרה ד"ר טמאלה על ידי אוניברסיטת מקררה להרכיב ועדה שתחקור הטרדה מינית במוסד ציבורי זה. ביוני 2018 פורסם הדו"ח.

פרסים והוקרה

ב-1990 זכתה טמאלה בפרס אוגנדה למשפטים עבור ההופעה הטובה ביותר במרכז לפיתוח המשפט. בין השנים 1993–1997 זכתה במלגת Fulbright-MacArthur לשם המשך לימודיה בהרווארד. ב-1999 זכתה בפרס ארגון המבקרים הבינלאומי ללימודי אפריקהב-2003 היא זכתה בפרס אוניברסיטת מינסוטה למנהיגות בינלאומית מובחרת על פועלה באוניברסיטה. ב-2004 זכתה טמאלה להוקרה מטעם Akina Mama wa Afrika, ארגון בינלאומי פאן אפריקאי לא ממשלתי לנשים אפריקאיות, שבסיסו באנגליה, ולו מטה בקמפלה שבאוגנדה. ב-2004 היא הוכרה בידי מספר ארגוני נשים באוגנדה בשל פעילותה למען זכויות אדם. ב-2011 קיבלה את פרס הפמיניסטית האפריקאית מעוררת ההשארה על היותה הדיקאנית הראשונה למשפטים באוניברסיטת מקררה.