google/wiki40b huggingface dataset:
פסקואלה אנפוסי

קריירה

אנפוסי, שכיוון לקריירה של נגן מקצועי, למד נגינה בכינור בקונסרבטוריון לורטו בנאפולי בשנים 1744 עד 1752 וניגן בתזמורת אופרה במשך עשר שנים. בהמשך פנה ללימודי הלחנה אצל זאקיני ופיצ'יני. הביצוע הראשון של יצירה פרי עטו, האופרה בופה "La Serva Spiritosa", היה בקרנבל של רומא בשנת 1763, אף כי עובדת היותו מלחין האופרה לא נקבעה בבירור בזמן ההוא. נראה, שהעדיף לעבוד בהנחיית מורו, זאקיני, בהשלמת יצירותיו של חונכו. מכל מקום, פריצת הדרך שלו הגיעה עם הדרמה ג'וקוזו "L'incognita perseguitata בשנת 1773, ברומא.
עד 1762 כתב אנפוסי כ-30 אופרות, שבוצעו בעיקר בוונציה וברומא, אם כי מדי פעם הגיעו לידי ביצוע גם בחלקים אחרים של איטליה ובווינה. האופרה הראשונה שלו שהוצגה בלונדון הייתה "Il trionfo della costanza" בשנת 1782. הוא כיהן במשרת מנהל מוזיקלי בלונדון עד 1786 והעלה שם חמש מן האופרות שלו עצמו וגרסאות חלופיות של יצירות מאת מלחינים אחרים, כגון "אורפאו" של גלוק עם מוזיקה משלימה מאת יוהאן כריסטיאן באך והנדל. לא תמיד התקבלו יצירותיו בחיוב: מבקר אחד כתב על האופרה האחרונה שלו בלונדון, "L'inglese in Italia", "המוזיקה סובלת בעליל מחדגוניות מייגעת". 
אנפוסי חזר לאיטליה וזכה מחדש באמון הקהל הרומאי בפארסה "Le pazzie de' gelosi" בקרנבל של 1787. בשנת 1789 נעצר רצף יצירתו האופראית, שלא נפסק במשך 20 שנה, ואנפוסי הגביל את עצמו למוזיקה כנסייתית. הוא התמנה למאסטרו די קאפלה של בזיליקה סן ג'ובאני אין לטראנו, ובמשרה זו התמיד עד מותו ב-1797.

יצירתו

מכלול יצירתו של אנפוסי אינו מוכר בשלמות, אבל הוא חיבר לפחות 60, ואולי 70 או יותר אופרות, ולפחות 20 אורטוריות בלטינית ואיטלקית. סגנון יצירותיו המוקדמות דומה, שלא במפתיע, לזה של מוריו, פיצ'יני וזאקיני, עם הרמוניה דיאטונית ומלודיה מושפעת לסירוגין. סגנון התזמור שלו השתנה במידה ניכרת במהלך שנות עבודתו; הוא עשה שימוש באפקטים צבעוניים יותר באמצעות כתיבה לכלי נשיפה מעץ. עד אמצע שנות ה-70' של המאה ה-18 ניכרה באופרה בופה שלו העדפה לאריה מסוג הדה קאפו המיושן והטהור, בכוונה להתקדם, כמו ביצירותיו הקומיות, לתרוצות שצורתן חופשית יותר. נראה שהעדיף תרוצות ארוכות יותר כמו סיומים, וכן גילה העדפה ברורה למומנטים ולפראזות סנטימנטליים.
ביקורת נמתחה על המוזיקה של אנפוסי מיסודה, כלוקה בחסר מבחינה דרמטית וחלשה באפיון דמויותיה. דמויות הבופו שלו לא היו, על פי רוב, מקוריות כאלה של כמה מבני זמנו, כמו צ'ימרוזה ופאיזיילו, ואילו המוזיקה שלו לאופרה סריה סטריאוטיפית במידת מה.
כמלחין אופרה, נשכח אנפוסי מלב למשך זמן רב, על אף הפופולריות הרבה שלו בקרב בני זמנו, משום שיצירותיהם של סליירי, רוסיני ומוצרט העיבו על יצירותיו הוא. אף על פי כן, גתה העלה על הבמה את "קירקה הקוסמת" של אנפוסי בתפקידו כמנהל התיאטרון של ויימר. הוא עיבד את הלברית עם כריסטיאן אוגוסט וולפיוס ואף תכנן המשך, שלא יצא לפועל.
רק ב-20 השנים האחרונות זוכות יצירותיו של אנפוסי להערכה מחודשת, הודות להפקות שונות כמו Giuseppe riconosciuto. יצירות משלו בוצעו בפסטיבל זלצבורג של שנת 2005.
המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית

המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית של עורכי דין ע"ש דייוויד וינר הוקם בחודש אוקטובר 2009 במטרה להוביל את החשיבה, המחקר, ההוראה והתוויית מדיניות בתחום האתיקה והאחריות המקצועית של עורכי דין. 
בראש המרכז עומדת ד"ר לימור זר-גוטמן מבית הספר למשפטים במסלול האקדמי המכללה למינהל.

הרקע להקמת המרכז

המספר הגבוה של עורכי הדין בישראל (השיעור הגבוה בעולם ביחס לאוכלוסייה הכללית), בשילוב עם תפקידם המרכזי של עורכי הדין בשמירה על שלטון החוק וערכי הדמוקרטיה הפך בעיני מקימי המרכז את העיסוק בשאלות האתיקה והאחריות המקצועית של עורכי הדין, לדיון חברתי חשוב הרלוונטי לא רק לעוסקים בתחום אלא גם לכלל הציבור. מתוך ראיה רחבה זו, המרכז שם לעצמו כמטרה ראשית להגביר את השיח הציבורי והמחקרי בנושאים של אתיקה ואחריות מקצועית של עורכי דין ותפקידם של עורכי הדין בדמוקרטיה. 
המרכז נקרא על שם דר' דייוויד וינר, אשר כיהן כסגן הסנגורית הציבורית הארצית ושם קץ לחייו בנסיבות טרגיות שבהן הוכתם המוניטין האתי שלו. במסגרת עבודתו בסנגוריה הציבורית הרבה וינר לעסוק בשאלות של אתיקה. הוא המשיך והעמיק בתחום האתיקה בשנים בהם שימש מרצה של הקורס באוניברסיטת בר-אילן וכחבר מוביל ומשפיע בפורום המרצים לאתיקה מקצועית.
ייחודו של המרכז נעוץ בעובדה שחברי המרכז הם המרצים לאתיקה מקצועית בכל בתי הספר והפקולטות למשפטים בישראל (המשתייכים כולם לפורום המרצים לאתיקה מקצועית). המרכז משותף לכל בתי הספר והפקולטות למשפטים בישראל והוא מבקש לחולל שינוי בהוראה של התחום.
חני פרי

חני פרי (נולדה ב-10 בפברואר 1953) היא דוגמנית ואשת אופנה ישראלית.
פרי נולדה בתל אביב לזוג הורים שעלו מרומניה וכשהייתה בת 16 זכתה בתחרות הדוגמנות "מלכת המים" ולאחר מכן זכתה מקום שני בתחרות נערת ישראל ומקום ראשון בתחרות היופי "מלכת הכנרת".
בגיל 18 החלה לדגמן בניו יורק והופיעה במגוון מגזינים ותצוגות אופנה והופיעה בין היתר בקמפיינים של רבלון ואוסקר דה לה רנטה וכונתה TT (הטורנדו מתל אביב) והיא יצאה תקופה עם השחקן ג'ורג' המילטון ובילתה במקומות רבים בניו יורק.
בארץ דיגמנה בין היתר לחברת גוטקס, היא הופיעה בסרטי הקולנוע "מנהטן" ו"העיניים של לורה מרס", פריי השתתפה כשופטת אורחת בתוכנית פרויקט מסלול בפרק ספיישל שעסק באופנת שנות השמונים. כמן כן עסקה בבימוי תצוגות אופנה ובסטיילינג, בשיתוף עם אנשים אחרים בתעשיית האופנה, כגון מוטי רייף ופינצ'י מור.
פרי נישאה שלוש פעמים ומבעלה השלישי, איש העסקים צביקה סבו נולדו שלושת ילדיה והיא מתגוררת בצפון תל אביב. בתה דניאלה התמודדה בתוכנית הדוגמניות.
פרשת קובלנץ

פרשת קובלנץ היא השם שניתן לשערורייה שעוררו מספר שחקני נבחרת הנוער בכדורגל, בעת ששהו במחנה אימונים שנערך בעיר קובלנץ אשר בגרמניה, ב-1984.
ראשית הפרשה בהעילמותה של קופת צדקה (או קופה לטיפים, לפי גרסה אחרת) מחדר האוכל של המלון המקומי, העלמות שהתגלתה מספר שעות לפני יציאת סגל הנבחרת בדרכם חזרה לישראל. לאחר בירור קצר החזירו שחקני הנבחרת את הכסף הגנוב, 150 מארק גרמני. מנהלי הנבחרת עשו מאמץ להעלים את הפרשה, אולם היא נחשפה בכל זאת בכלי התקשורת שבועיים לאחר מכן.
שני שחקני הנבחרת אשר הודו בגניבה, מאיר חנוכה ואשר ששון, חשפו בתוך כך גם את מעשי חבריהם למשלחת, שכללו גניבת ציוד מחנויות ספורט, הימורים במשחקי קלפים ואף אירוח צעירה במשך יומיים באחד מחדרי המלון.
השחקנים המעורבים בפרשה נענשו בחומרה: חנוכה, ששון, חי קרייס, שמואל שמואל ועופר דגמי הורחקו לצמיתות מנבחרות ישראל ולמספר חודשים מקבוצותיהם; הקפטן יעקב בלדב, מאיר קדוש ושחר בראל הורחקו לשנה; אלון נתן, לביא קוזניצקי וליאור רוזנטל הורחקו על תנאי לשנה. בעקבות הרחקתו מהנבחרת לצמיתות וממשחקי הליגה ל-6 חודשים, עקר מאיר חנוכה לדנמרק, שם התדרדר לשימוש בסמים. לאחר מספר שנים שב לישראל ופנה לגמילה.
מאמן נבחרת הנוער דאז, דרור קשטן, הודח מתפקידו בגלל הפרשה.
סאן (אות)

היסטוריה

האות מוקמה בין פאי לקופא, והיא המקבילה של האות הפיניקית/שמית צדי. האות שימשה לציון הצליל "ס" (למעט באזור קפריסין שם שימשה כ"צ") ולבסוף נזנחה לטובת האות סיגמא המשמשת לאותה מטרה.
השימוש האחרון באות נעשה במאה ה-6 לפני הספירה.
יסעור אפור

מאפיינים

היסעורים דואים על הרוחות של האוקיינוס במשך שבועות מבלי לנוח. הם גדולים יותר מבני הסוג יסעור ובעלי ראשים גדולים יותר.
רבים מהמינים נודדים בקיץ לאזורים הארקטיים והאנטארקטיים שם יש הרבה מזון בים.
ג'ק הולדמן

קורות חיים

הולדמן נולד ב-1941, בהופקינסוויל שבקנטקי, למשפחה יהודית אמריקאית. המשפחה נדדה ברחבי ארצות הברית והולדמן גדל בפוארטו ריקו, בניו אורלינס, בוושינגטון הבירה, באלסקה ובמרילנד. למד הנדסת הסביבה וביולוגיה באוניברסיטת אוקלהומה והשלים את התואר הראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בעבודתו כביולוג התמחה בפרזיטולוגיה והשרשור Hymenolepis haldemani נקרא על שמו. היה נשוי במשך עשר שנים לאליס ואב לבת אחת. נישא בשנית לסופרת המדע הבדיוני הקנדית ברברה דלפלייס, לה נשאר נשוי עד פטירתו. החל משנות השבעים ועד פטירתו גר בפלורידה, ליד אחיו ג'ו.
היה חבר אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה האמריקאית מאז 1971, נשיאה במשך שבע שנים ויו"ר שמונה ועידות מדע בדיוני. כמאה סיפורי מדע בדיוני קצרים שכתב התפרסמו במגזיני המדע הבדיוני האמריקאיים השונים, בהם: Omni, Amazing, Fantastic, Isaac Asimov's, Analog, Galaxy, Twilight Zone, Fantasy and Science Fiction ועוד. רבים מסיפורי המדע הבדיוני שלו עסקו בספורט לסוגיו. כמו כן כתב מאמרים מדעיים שונים ואף פרסם ספרי שירה.
דוכיפת

תכונות

אורכה של הדוכיפת כ-26–30 סנטימטר, מוטת כנפיה 42–46 סנטימטר. לדוכיפת צורה וצבעים בולטים: צבע גופה חום-צהבהב. כנפיה וזנבה מפוספסים בצבעי שחור לבן, ועל ראשה מתנשאת ציצית של נוצות ארוכות המזדקרות בזמן מעופה. רגליה קצרות וכנפיה גדולות. מקורה ארוך, דק ומחודד. משקלה 46–70 גרם. היא ממעטת מאוד לעמוד על עצים או על שיחים וכך, גם את קנה בונה הדוכיפת במקומות נמוכים, חורים ושקעים בגובה פני הקרקע. להגנת הקן מטורפים מפרישה הנקבה נוזל מסריח מבלוטות הסמוכות לבסיס הזנב (uropygial gland). להפרשה זו, שריחה כשל בשר רקוב, תפקיד משוער בהרחקת טורפים וטפילים, וייתכן אף שהיא אנטי בקטריאלית. ההפרשה מתחילה עם ההטלה ונפסקת כשהצאצאים פורחים מהקן. כאמצעי הגנה נוסף מסוגלים הגוזלים מיומם השישי להתיז צואה על פולשים.
הדוכיפת מטילה 5–6 ביצים בכל הטלה.
הדוכיפת שכיחה באירופה, באסיה ובאפריקה. בישראל היא יציבה ומקייצת, מצויה בעיקר במישור החוף, אך תפוצתה מתפשטת וגדלה בעקבות ריבוי השדות המעובדים והמדשאות במדינה. היא ניזונה מחרקים, זחלים (ובהם גלמי התהלוכן) ותולעים. מכיוון שלשונה מנוונת היא אוכלת את טרפה על ידי זריקתו לאוויר ובליעתו בעת שהוא נופל אל תוך פיה.
הדוכיפת משמיעה קולות קריאה רמים, מעין "הוּפוּפ" או "הוּדהוּד", ולכן שמה בערבית הוא "הוּדהוּד". גם שמה בשפה הלטינית, "הוּפּוּפּה" (upupa) נובע מחיקוי קולות הקריאה שלה. הקולות מושמעים בעיקר על ידי הזכרים למשיכת נקבות. תדירות השירה יורדת לאחר ההטלה. פרט למשיכת בת זוג, הקריאה משמשת גם לחידוש קשר שנותק עם בת הזוג. ההבדלים בין קולות זכרים שונים הם בעיקר באורך הצליל. נמצא כי נקבות נמשכות יותר לשירת זכרים הבנויה מ"בתים" ארוכים.
קינון ודגירה: החיזור מתחיל בדרך כלל במהלך חודש מרץ. הזכר מתחיל להשמיע את קריאתו הטריטוריאלית תוך עמידה במקום גבוה, כשראשו מורכן וציציתו פרושה. תוך כדי  שזוג מחפש מקומות קינון, מסתובב הזכר סביב הנקבה בכנפיים פרושות מעט ואז מאכיל אותה.

בסמלים

הדוכיפת מופיעה כמוטיב במספר סמלים, למשל, בסמל רובע ברכטן שבעיר דורטמונד בגרמניה.
שמריה בן מרדכי

הרב שמריה בן מרדכי משפייר מבעלי התוספות היה תלמיד חבר לריב"א, ותלמידו של רבי אליעזר בן משולם (אליעזר חזן משפיירא).
היה מורם של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא ושל רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, אביו של רבי אלעזר מוורמייזא. ידוע שפנה בשאלות לרבנו תם וראב"ן ויחד עם רבי אברהם בנו של רבי שמואל החסיד הם נקראים "חכמי שפירא".
אמירני

אמירני (בגאורגית: ამირანი), גיבור מיתולוגי מהמיתולוגיה הגאורגית, בנם של דאלי והצייד דארג'לאני. בן דמותו של פרומתאוס מהמיתולוגיה היוונית.
לאגדות על אמירני קיימות מספר גרסאות. גרסה אחת של האגדה מספרת כי אמירני נולד ביער חשוך והיה בנה של דאלי, אלת הצייד בפנתאון הגאורגי. הוא גדל כשהוא מפגין כח עצום ויכולת לשתות ולאכול כמו שלושה אנשים. במהלך מסעותיו הוא פגש מפלצת בעלת 3 ראשים, ושחט אותה. מעט לפני מותה התחננה המפלצת שלא יהרוג את שלוש התולעים שייצאו מפיה אחרי מותה. אמירני הסכים, ושלוש התולעים שיצאו מפי המפלצת גדלו והפכו לדרקון בעל 3 ראשים: לבן, אדום ושחור. אמירני הרג את השנים הראשונים אבל נבלע על ידי הדרקון השחור, כשהוא משאיר את אחיו שיחתכו את הדרקון כדי לשחררו מביטנו. 
לאחר מכן החל אמירני במסעו בחיפוש אחר נערה (בתולה) יפהפייה בשם קמרי (qamari) - נערה מכוסה במשי, זהב, וקרני שמש, וכל כך יפהפייה עד שאפילו השמש אינו מביט בה. הוא מצא אותה במצודה שמיימית מפוארת, משתלשלת מהשמים בשרשרת. הוא חתך את השרשרת ונכנס לחפש את קמרי, שהייתה באמצע עבודות הבית. הוא התחנן לפניה לברוח עמו, היא הסכימה אבל רק בתנאי שהכלים יהיו שטופים. אמירני החל לעזור לה אבל איבד במהירות את סבלנותו ושבר את הכלים הקשים לרחיצה, בעקב הנעל. אז החלו הכלים להזדעק כאזעקה ומיהרו לברוח לשמים כדי להזעיק את אביה של קמרי. 
זה גרם למרדף נורא שהסתיים בקרב. באותו הרגע שמע אמירני על הריגתם של שני אחיו. אמירני התאבד (על ידי כך שהוא חותך את אצבעו הקטנה), אך הוחזר לחיים על ידי קמרי, ששמעה בעצתו של עכבר וגילתה צמח מאגי שיחיה את אמירני. לאחר מכן הרג אמירני את כמעט כל הדרקונים, המפלצות והחיות הפרועות (דבים, ענקים מרושעים) בעולם. 
אמירני איתגר את האל כל יכול (מקביל לזאוס או לרוח נעלה), אבל שלא כמו פרומתאוס, הוא עצמו גרם למאסרו. האל הזהיר אותו מחוסר ההצלחה של עצמו, ושזה נחשב לפשע בר ענישה. אבל אמירני נענה לאתגר בכל זאת. האל טבל מקל (זרד) לתוך האדמה ושאל אותו אם הוא מספיק גבר להוציא את המקל. אמירני משך עיקם וניסה להוציא את המקל אבל ללא הצלחה. המקל צימח בסתר שורשים וסירב לזוז. כעונש אמירני נכבל למוט השקוע בצידו של הר קזבק. וכשהוא ניסה להשתחרר שלח האל עורב שהאכיל אותו בחתיכת לחם וכוס יין. בזעמו השליך אמירני אבן על העורב והחטיא, והמשיך לנקוש בשלשלאות שלו בתקיפות רבה יותר. בגרסה אחרת, קורצ'ה, כלבו הנאמן, ניסה לשחררו על ידי כרסום השלשלאות, אבל בכל פעם שהתקרב למטרתו, הוא הופרע, פעם על ידי אישה שמדברת יותר מידי, פעם על ידי נחליאלי שמתיישב על המוט וכו'.
בגרסה אחרת אמירני נתן את האש לאנושות.

לידתו של אמירני

האגדה מספרת כי הצייד דאריג'אן (דארג'ליאן) הוזמן על ידי האלה למערתה בהרים. הוא נשאר שם כמה ימים, עד שלילה אחד אשתו תפסה את הזוג במיטה וחתכה את צמתה הזהובה. דאל התעוררה והכריזה שהיא בהריון, ושהיא לא יכולה להשאר יותר עם דאריג'אן. היא פוקדת על מאהבה להוציא את העובר מביטנה. ברגע שהוא הוצא מביטנה, הוא הועבר לבטן של עגל. אל מוצא את הילד וקורא לו אמירן. הילד אומץ על ידי משפחת איכרים. גודל בצורה בלתי מרוסנת והפך במהירות ללוחם אימתני.
מרקוס אורליוס

קורות חייו

מרקוס אורליוס נולד ברומא, בירת האימפריה, למשפחה מבוססת מהאריסטוקרטיה הרומאית. סב-רבו, מרקוס אניוס ורוס, שימש בתפקיד פראיטור. אביו מת כשהיה בגיל צעיר, והיו לו זכרונות מעטים מאביו]. מרקוס אורליוס זכה לחינוך הטוב ביותר באותה תקופה, ותואר כילד שקט, אך חובב ספורט היאבקות וציד. עם השנים התקרב לקיסר אדריאנוס באמצעות קשרי נישואים. אדריאנוס אהב אותו מאוד ולפני מותו, אימץ את אנטונינוס פיוס ליורש, וציווה עליו שבשנות שלטונו יאמץ את מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס, בן של קרובו של אדריאנוס, כדי שיהיו יורשיו.
מרקוס אורליוס נשא לאישה ב-145 את גלריה פאוסטינה , בתו של הקיסר אנטונינוס פיוס. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים במהלך נישואיהם. עם מותו של אנטונינוס פיוס ב-161 הפך מרקוס אורליוס לקיסר יחיד. על פי צוואתו של הקיסר אדריאנוס, מינה את לוקיוס ורוס כשותפו לשלטון. אף על פי שמבחינה רשמית הם היו שותפים שווים בשלטון, בפועל מעמדו של ורוס הצעיר והבלתי מנוסה היה נחות מזה של אורליוס.]
מרקוס אורליוס נאלץ להתמודד עם אתגרים צבאיים רבים, השבטים הגרמאנים שישבו מעבר לנהר הדנובה ניסו לפרוץ את גבולותיה של האימפריה הרומית. ב-178 יצא מרקוס אורליוס למערכה עם צבאו, כדי לייצב את גבול האימפריה באזור הרי הקרפטים של בוהמיה וגליציה (צ'כיה ודרום פולין המודרניות). הוא זכה בניצחונות על השבטים הגרמניים, אך נכנע למגפה שפקדה את האזור. הוא נאלץ לדכא מרד במזרח שהובל על ידי גאיוס אווידיוס קסיוס בשנת 175. במהלך העשור האחרון לחייו (180-170 לספירה), תוך כדי מלחמותיו בשבטים הגרמאניים, אורליוס חיבר את ספרו הפילוסופי "רעיונות".
מרקוס אורליוס מת בוינדובונה (וינה המודרנית שבאוסטריה) ב-180 לספירה, אחרי שנדבק במחלה כתוצאה ממגפה. בנו קומודוס ירש אותו אחרי מותו.
אורליוס היה מן הנאורים שבשליטי רומא. הוא הושפע מכתביו של הפילוסוף אפיקטטוס, והפך לפילוסוף סטואי. הוא ניהל אורח חיים צנוע, וראה מתפקידו לדאוג לחינוכם של הדורות הבאים. אורליוס גילם את רעיון השליט-הפילוסוף שבכתבי אפלטון. הוא כתב את יצירתו "הרהורים" עבור עצמו, כמדריך לשיפור אישיותו והתנהגותו. אך יצירה זו הפכה לחלק של הספרות הסטואית, ושל תורת המוסר בפילוסופיה הרומית.
קיסרי רומא שאפו לפאר ולהנציח את שמם והדרך היחידה לממש מטרה זו הייתה האמנות. הקיסרים בנו פסלים ומבנים שונים שבהם תוארו. אורליוס בנה פסל בדמותו הניצב במרכז רומא. בפסל זה הוא מתואר כרוכב על סוס ונואם אל העם. האנדרטה הייתה מצופה זהב ועקבות הציפוי ניכרים עד ימינו. בנוסף לכך, הוקם לכבודו עמוד מרקוס אורליוס לאחר ניצחון גדול במלחמה. מאורעות המלחמה מונצחים על העמוד בתבליט.
כמעט שאין בידינו ידיעות אודות יחסיו של מרקוס אורליוס עם היהודים. לפי מקור אחד, מפיו של ההיסטוריון בן המאה הרביעית אמיאנוס מרקלינוס, אפשר ויחסו של אורליוס כלפי היהודים היה עוין ומלא בוז. לעומת זאת, היו שזיהו את מרקוס אורליוס עם "אנטונינוס" ידידו של רבי יהודה הנשיא המופיע בסיפורים שונים בתלמודים. חוקרים אחרים דחו זיהוי זה מטעמים שונים.

ייחודו כסטואיקן

גישתו הסטואית של אורליוס הושפעה רבות מאפיקטטוס, אך קיננה בו גם תחושת שותפות עם הטבע והאנושות - שותפות שהוא מזהה כחובה של אזרח במדינה האידיאלית. במילים אחרות, המלך-הפילוסוף נותר אצלו בגדר אידיאל מוסרי ולא מדיני. אורליוס התמקד במידותיו, בתהליך ההתפתחות המוסרית של עצמו, וביחסו כלפי אחרים.
קוואזר

קוואזר (באנגלית: Quasar, נקרא גם QSO - Quasi-Stellar Object) הוא גרם שמים אנרגטי במידה יוצאת דופן - בין האנרגטיים ביותר הקיימים ביקום. ההשערה המקובלת היא שקוואזרים נמצאים בליבה של גלקסיות צעירות שבמרכזן חור שחור גדול במיוחד - מסה של מיליארדי שמשות, להבדיל מגודלו של חור שחור בליבת רוב הגלקסיות, שמסתו בין עשרות אלפי שמשות לעשרות מיליוני שמשות.
הסברה המקובלת היא שסביב החור השחור יש מאסה גדולה של כוכבי ענק, גז ואבק. מסה זו נדחסת ומצטופפת בנפילה לתוך החור השחור, ופולטת קרינה בכמויות גדולות במיוחד. מאחר שלאחר פרק זמן שאורכו לכל היותר מיליארד שנה כמעט כל המסה הצפופה כבר נבלעה בחור השחור, ורמת הקרינה קטנה מאד. מדובר בתהליך שראשיתו בקוואזר שרמת הקרינה שלו הולכת ופוחתת באורח מתון, עד לרמת גלקסיה בעלת ליבה פעילה, ובהמשך לרמת קרינה של ליבת גלקסיה מן השורה.
הקוואזרים הראשונים (3C 48 ו-3C 273) התגלו בשנות ה-60 של המאה ה-20 הודות לתצפיות בטלסקופי-רדיו, ואף שמם נובע מהכינוי "מקור רדיו מעין כוכבי" (quasi-stellar radio source).
הייחוד של גרמי שמיים אלה הוא בכך, שהם אומנם בסדר גודל של מערכת שמש, אך עוצמת האנרגיה שהם פולטים רבה, מסדר גודל של כל כוכבי גלקסיית שביל החלב יחדיו.
מאפיין נוסף של הקוואזרים הוא ריחוקם הרב, ואי לכך הם מהגופים הקדומים ביותר ביקום הנצפה, ובעזרת הבנת אופן פעולתם ניתן לקבל תמונה על השלב הראשוני של היווצרות היקום. הקוואזר הקרוב ביותר לצופה מכדור הארץ הוא במרחק של למעלה ממיליארד שנות אור.
בצפייה בקוואזרים הרחוקים ביותר, ניתן לראות קוואזר כפי שהיה בזמן של מיליארד שנה אחרי המפץ הגדול.
מחקרים מתקדמים מנסים לאפיין את הגאומטריה של קוואזרים בודדים ושל כלל האוכלוסייה, בעזרת מדידת מהירויות סיבוב של ענני הגז סביב המקור המרכזי (תוך שימוש באפקט דופלר הנצפה בקווי הפליטה בספקטרום) ומדידת הפרשי הזמנים שבין שינויי העוצמה בקרינת המקור המרכזי (דיסקת הספיחה) ובקרינת קווי הפליטה. בשיטות אלו ניתן, עקרונית, גם להעריך את מסת החור השחור. 
מקובל להניח כי במרכזן של מרבית הגלקסיות ביקום ישנו חור שחור, וכי בתקופות מסוימות הוא הופך ל"פעיל", כלומר מתחיל לספוח גז ולקרון כקוואזר. כמו כן, נמצא קשר תצפיתי ברור בין בהירות הקוואזר לקצב יצירת כוכבים באזורים המרכזיים של הגלקסיה, ואף להתפלגות המהירויות של הכוכבים במרכז הגלקסיה (עקב המסה העצומה של החור השחור). מודלים וסימולציות ממוחשבים מצליחים באחרונה לשחזר את הקשרים הללו, תוך שמתבררת והולכת החשיבות העצומה שיש לפיזיקת הקוואזרים ביצירתן והתפתחותן של הגלקסיות.
בוקונוניזם

בוקונוניזם (אנגלית: Bokononism) היא דת בדיונית שבה מאמינות רבות מדמויות ספרו של קורט וונגוט, "עריסת חתול".
ה"בוקונוניזם" הוצג לראשונה באחד הרומנים הראשונים של וונגוט, "עריסת החתול", רומן שעשה לו שם בספרות העולמית ושהקים לו קהל מעריצים מאז שנות השישים. מאמיני דת ה"בוקונוניזם" דוגלים בשקרים המסבים אושר, הקרויים "פומה". רבים מן הכתבים הקדושים של הבוקונוניזם הם בצורת מוזיקת קליפסו. המצאתה של דת זו תרמה למעמדו של וונגוט כגורו של מאוכזבי הציוויליזציה. הבוקונוניזם היא בעצם דת פרודית שמטרתה ללעוג לדתות השולטות בעולם המודרני ולהציג אותן בעירומן המביך וחסר ההיגיון.
בוקונון, מייסד הדת, נולד כליונל בויד ג'ונסון. שמו החדש ניתן לו כיוון שתושבי סאן לורנצו, האי הקריבי הבדיוני שבו מתרחש הסיפור, ביטאו את שם משפחתו כ"בוקונון".
ארמון מדאמה

מוזיאון העיר לאמנות עתיקה

ארמון מדאמה מארח את ה"מוזיאון לאמנות עתיקה". במוזיאון אוסף נדיר של עתיקות מ"גאנדארה" ( Gandhara) בצפון פקיסטן ומזרח אפגניסטן, אשר מקורו מחפירות של משלחת איטלקית ב"מקדש בוקטרה" (Butkara Stupa) בפקיסטן. בחורף 2007 נפתחה במוזיאון תערוכה "בעקבות אלכסנדר הגדול מסלוקיה שעל שפת החידקל עד "גאנדארה" בצפון פקיסטן.
טחנת הרוח במשכנות שאננים

מהקמתה ועד מלחמת העצמאות

הטחנה היא טחנת קמח בגובה כ-18 מטרים, בעלת גוף מגדלי עגול מאבן ירושלמית וכיפת עץ בתצורת קרון ("דגם קנט"), המסתובב בראשה לכיוון הרוח באמצעות מנגנון שבשבת ונושא ארבע כנפיים עשויות עץ. 
הטחנה נבנתה בשנת 1858 ביוזמתו של משה מונטיפיורי, מעט לפני הקמתה של משכנות שאננים שהייתה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה. הטחנה, הממוקמת בפינה הצפון-מערבית של המגרש עליו נבנתה השכונה, הוקמה על מנת לספק למתיישבי השכונה מקור פרנסה, ולספק לעניי ירושלים קמח במחיר זול. היא תוכננה על ידי חברת הולמן (Holman) מקנטרברי, שביססה אותה על טחנת רוח ברמסגייט, עיר מגוריו של מונטיפיורי, ושלחה מהנדס מטעמה לפקח על עבודת ההקמה והתקנת ציוד הטחינה. המגדל הוקם מאבן מקומית אך הציוד הובא באניה מאנגליה והובל לירושלים מנמל יפו על גבי גמלים. באנגליה ובספרות הנוסעים כונתה הטחנה Jaffa Gate Windmill ("טחנת הרוח שער יפו").
למרות הציטוט הפופולרי של דברי אברהם משה לונץ כי הטחנה פעלה זמן קצר בלבד, וסבלה מבעיות שונות (מחסור ברוח, מיכון יקר ועדין, קלקולים וכו'), היא עבדה כמעט שני עשורים שלמים, מ-1858 ועד 1876. בעל הזיכיון להפעלת הטחנה היה יצחק פ"ח רוזנטל.
לאחר שהטחנה פסקה לטחון, נזנח המבנה ועמד נטוש עד שנות השלושים, אז שופץ ביוזמת ממשלת המנדט והאגודה למען ירושלים.

במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות בתחילת שנת 1948 בנו לוחמי ההגנה עמדה יצוקה מבטון על ראש מגדל הטחנה, העמדה חלשה על התנועה בדרך חברון שמעל גיא בן הינום במזרח ועל אזור מלון המלך דוד ותחנת הרכבת במערב. בשל מיקומה האסטרטגי הורה הנציב העליון הבריטי אלן קנינגהם לפוצץ את העמדה, בכך נגרם נזק רב לראש מגדל הטחנה.
הטחנה נותרה ללא כיפה בראשה עד מלחמת ששת הימים.

לאחר איחוד ירושלים

לאחר איחוד ירושלים שוקמה הטחנה ובראשה הותקנה כיפה מתכתית וכנפיים דקורטיביות, קטנות בהרבה מן הכנפיים המקוריות. 
בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 בוצע שיפוץ של הטחנה, והוקם בתוך המבנה מוזיאון לתולדות חייו של משה מונטיפיורי. במבנה אבן קטן הממוקם בקרבת הטחנה הוצבה המרכבה אשר שימשה את מונטיפיורי במסעותיו באירופה, מרוקו, רוסיה ועוד אך מעולם לא השתמש בה בארץ ישראל, בשל תנאי הדרכים הרעועים. בשנת 1986 הוצתה כרכרת העץ על ידי אלמוני, וכמעט ולא נותר ממנה זכר. מאוחר יותר שוחזרה הכרכרה ונבנתה מחדש, תוך שימוש בחישורי הברזל המקוריים שלה, שהיו השריד היחיד ממנה שלא נשרף, והיא מוצגת כיום באותו מבנה אבן - מוגנת מפני הציבור באמצעות לוח זכוכית.

החזרת כנפי הטחנה ומנגנון הטחינה

ב-25 ביולי 2012, ביוזמת קרן ירושלים ובכספי תרומות מהולנד, פורקו כיפת הטחנה והכנפיים המחוברות אליה והוחלפו במתקן בעל יכולת סיבוב לפי כיוון הרוח וכנפיים הזהות לאלה שהותקנו בטחנה על ידי מונטפיורי. פנים הטחנה שופץ ובקומה השנייה הותקנו אבני ריחיים הפועלות בכוח הרוח, שהחלו לעבוד במהלך חודש אוגוסט.
כך תמיד לרודנים

כך תמיד לרודנים (בלטינית: Sic semper tyrannis) הוא ביטוי שמקורו בשפה הלטינית. הביטוי מיוחס למרקוס יוניוס ברוטוס, שהיה אחד מהקושרים הבולטים בהתנקשות ביוליוס קיסר שאירעה ב-15 במרץ 44 לפנה"ס. אולם, ייתכן כי הביטוי נאמר בתקופה מאוחרת יותר, כיוון שאין לו תיעוד בכתביהם של ההיסטוריונים הרומיים מאותה תקופה.
הביטוי נכנס לשימוש לתיאור שימוש לרעה בכוח או כמחאה נגדו.
"כך תמיד לרודנים" משמש כמוטו של מספר גופים בארצות הברית. ב-1776 המליץ הפטריוט האמריקני ג'ורג' מייסון לאספת וירג'יניה לאמץ את המשפט כחלק מחותם המדינה. בחותם המדינה מופיעה דמות אישה ובידה חרב, הניצבת מעל גופת אדם המייצגת את הרודנות ולצדה כתר ומתחתיו הביטוי בלטינית. החותם תוכנן על ידי מייסון ועוצב על ידי ג'ורג' וית', שחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ולימד את תומאס ג'פרסון משפטים. הביטוי הוא גם המוטו של צוללת התקיפה של צי ארצות הברית הנקראת על שם המדינה. הוא משמש גם כמוטו של העיר אלנטאון, שהיא העיר השלישית בגודלה בפנסילבניה, ויש התייחסות אליו בהמנון של מרילנד.
פעמיים בהיסטוריה של ארצות הברית נקשר הביטוי באירועי דמים. הראשונה הייתה כאשר ג'ון וילקס בות' לכאורה צעק אותו לאחר שרצח את הנשיא אברהם לינקולן ב-14 באפריל 1865. הפעם השנייה הייתה כאשר דווח שהטרוריסט טימותי מקווי לבש חולצה ועליה הדפס של הביטוי ותמונתו של לינקולן, כאשר נעצר ב-19 באפריל 1995 לאחר שביצע את הפיגוע באוקלהומה סיטי.
קתדרלת לה-מאן

המבנה

הקתדרלה בלה מאן היא מופת לאדריכלות גותית. הקתדרלה משתמשת בקמרונות צלעות לתמוך בבית המקהלה המתנשא לגובה 34 מטר, והלה נתמך בידי 3 קומות של תמיכות דואות המקיפות את הקתדרלה. מזרח הקתדרלה מוקף בשווה של קפלות הבולטות החוצה, כמו עלי כותרת של חצי פרח. בית הרוחב הדרומי מסתיים בצריח בגובה 60 מטר ללא תאום בבית הרוחב הצפוני. הקתדרלה נודעת בחלונות הויטראז' היפים שלה.
הכנסייה הראשונה בעיר לה מאן הוקמה על ידי יוליאנוס הקדוש, שנהפך לבישוף הראשון של העיר במאה ה-6. בין 1060-1120 נבנתה מחדש הקתדרלה בידי הנזיר ז'אן מוונדום (Vendôme). ב-1134 נהרסו הקתדרלה והעיר בשרפה. הקתדרלה נבנתה מחדש בסגנון גותי מוקדם ונחנכה ב-1158. אחרי כן נערכו שיפוצים במזרח הקתדרלה בסגנון גותי בשל (High Gothic) וב-1254 נחנכה הקתדרלה מחדש. ב-1385 החלו שיפוצים ובניה מחדש של בית הרוחב, על מנת לגשר בין הפרש גבהים של 10 מטר בין בית המקהלה לספינה הראשית המערבית (אורכם ביחד הוא 120 מטר). עד 1430 הושלמה הבנייה בידי ז'אן לה מצון (Jean Le Maczon) ניקולא דה לקלוז (Nicolas de l'Écluze) וז'אן דה דמפרמרטין (Jean de Dampmartin), בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
א.ב. מתכננים

היסטוריה

המשרד הוקם על בסיס "המחלקה לתכנון של התנועה הקיבוצית המאוחדת", שהוקמה ב-1943 ופורקה ב-1990. תחילתה של המחלקה לתכנון הייתה במחלקות נפרדות לתכנון של הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים, שנקראו "המחלקה הטכנית" והתאחדו ב-1969. במחלקה לתכנון עבדו בין היתר אדריכלים, מהנדסים ואדריכלי נוף, ברובם חברי קיבוצים. עיקר עבודתה הייתה בקיבוצים, ולמעשה, היא המקום שבו עוצבה דמותם החזותית של רוב הקיבוצים בישראל, כפי שהיו במחצית השנייה של המאה ה-20. במקביל, פעלה בקיבוץ הארצי "המחלקה הטכנית" שעסקה בתכנון דומה.
בשיא תנופת הבנייה בקיבוצים, בתחילת שנות ה-80, עבדו במחלקת התכנון כ-200 עובדים. עם המשבר הכלכלי בקיבוצים החל שפל הולך ומעמיק בבנייה הקיבוצית, כולל במגזר התעשייתי, והמחלקה נאלצה לבצע מהלכי צמצומים שהסתיימו בפירוקה ב-1990 ובמכירתה לגורמים פרטיים. במשרדיה, ששכנו בבית הקיבוץ המאוחד, החלה לפעול חברת "א.ב. תכנון", ששינתה בהמשך את שמה ל"א.ב. מתכננים".