יחיא ח'אן

ראשית חייו

יחיא ח'אן נולד בעיר צ'קוול שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, כיום בפקיסטן) למשפחה ממוצא פתאני. על פי ספרו של ההיסטוריון ההודי דיוון ברינדרנאת', "חייו הפרטיים של יחיא ח'אן" שיצא לאור ב-1974, אביו של יחיא ח'אן שירת במשטרת הודו הבריטית במחוז פנג'אב. יחיא היה ילד רציני שהצטיין בלימודיו. הוא למד בבית ספר קיימברידג' היוקרתי על שם קולונל בראון שבעיר דהראדון (כיום בהודו) ובהמשך למד באוניברסיטת פנג'אב, שם סיים את לימודי התואר הראשון תוך שנתיים.

קריירה צבאית בצבא הודו הבריטית

ב-1 במאי 1939 הוסמך יחיא ח'אן כקצין על ידי האקדמיה הצבאית ההודית בדרהדון. הוא הוצב כקצין חיל רגלים בגדוד הרביעי של הרגימנט הבלוצ'י העשירי ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף במערכה בצפון אפריקה, שם ביוני 1942 הוא נפל בשבי כוחות הציר ושהה במחנה שבויים באיטליה שממנו הוא הצליח להימלט בניסיון הבריחה השלישי. בהמשך הוא שירת כקצין בדרגת לוטננט ומאוחר יותר בדרגת קפטן בדיוויזיה ההודית ה-4. הוא שירת בעיראק, באיטליה ובצפון אפריקה. לאחר שיחרורו מהשבי הוא שב להודו.

נשיא פקיסטן

איוב ח'אן היה נשיאה של פקיסטן במשך רוב שנות ה-60 של המאה ה-20, אך לקראת סוף העשור החל להתעורר חוסר שביעות רצון כנגדו בציבור הפקיסטני. פקיסטן שקעה אל חוסר יציבות ואיוב ח'אן העביר את השלטון לידיו של יחיא ח'אן, שהטיל מיד משטר צבאי על המדינה. כאשר קיבל יחיא ח'אן את השלטון ב-25 במרץ 1969, הוא ירש בעיה חוקתית שהתמשכה כבר על פני שני עשורים של יריבות בין-מחוזית בין מערב פקיסטן שנשלטה על ידי פנג'אבים-פתאנים-מוהג'ירים לבין מזרח פקיסטן שרוב האוכלוסייה בה היה בנגלי. בנוסף, ירש ח'אן בעיה בת 11 שנים של שליטה של אדם אחד שמשל במדינה שביסודה הייתה מדינה דמוקרטית, בעיה שהייתה הבסיס האידאולוגי לתנועת המחאה נגד איוב ח'אן בשנים 1968 – 1969. כמפקד הצבא ניחן יחיא ח'אן בכל היכולות, הכישורים והפוטנציאל הנדרשים לתפקיד, אך הוא ירש בעיה מורכבת מאוד ונאלץ לבצע מספר תפקידים: ראש המדינה, מנסח החוקה הזמנית, פתרון שאלת "היחידה האחת" והרגעת התסכולים ותחושות הניצול והאפליה שנוצרו בפקיסטן המזרחית בעקבות סדרה של צעדים של הממשלה מאז 1948. כל אלו היו בעיות מורכבות ושורשי ההשפלה שבתבוסתו של צבא פקיסטן בדצמבר 1971 נבעו מהעובדה שח'אן נכנס שלא ביודעין למשימה כפוית הטובה של פתרון הבעיות של המערכת הפוליטית והמנהלית של פקיסטן שהצטברו במשך עשרים שנה וששורשיהם היו נעוצים עוד במדיניות של הבריטים כלפי הבנגלים לפני 1947.
איש מדע המדינה האמריקאי, לורנס זירינג, ציין:
יחיא ח'אן תואר במידה רבה כמנהיג עריץ, בלתי פשרן, חסר רגישות וחסר כישרון... בעוד שיחיא לא יכול להתחמק מהאחריות לאירועים הטרגיים הללו, ניתן לציין גם שהוא לא פעל לבדו... כל השחקנים הראשיים באותה תקופה היו דמויות בעלי מורשת היסטורית ובעלי רקע פסיכו-פוליטי שלא היו מסוגלים להסתגל לרוח התקופה ולהתפשר באופן הגיוני. מתוך טיפוח תאוריות קשר, הם הורגלו לפעול בלי להגיע לפתרונות מוסכמים וקידמו מעשי אלימות.
מרגע שנכנס לתפקידו במרץ 1969, ניסה ח'אן לפתור את הבעיות החוקתיות ואת היריבות הבין-מחוזית של פקיסטן. הטרגדיה שבבסיס כל העניין הייתה העובדה שכל הצעדים שהוא נקט, אף על פי שהיו נכונים בעקרון, הגיעו מאוחר מדי ורק הגבירו את הקיטוב הפוליטי בין המערב למזרח. בין הצעדים שננקטו לשם כך על ידי ח'אן, היו נטישת גישת "היחידה האחת" והחזרת המחוזות שהתקיימו במערב פקיסטן לפני 1955. צעד נוסף של ח'אן היה הבטחת קיום בחירות חופשיות, ישירות, יחסיות והוגנות, זכות אדם בסיסית שנמנעה מהעם הפקיסטני מאז הבחירות שנערכו עוד ב-1946, טרם קבלת העצמאות, בשל חוסר יעילות פוליטית, משחק כפול ותככים של ממשלות אזרחיות מ-1947 ועד 1958 ושל שלטון היחיד של איוב ח'אן מ-1958 ועד 1959.
בכל אופן, נטישת רעיון "היחידה האחת" לא הובילה לתוצאות חיוביות שהיו מגיעות אם צעד זה היה ננקט קודם לכן. ח'אן עשה גם ניסיון לפייס את אנשי המזרח על ידי ביטול עיקרון השוויון, מתוך תקווה שפלח גדול יותר באספה המחוקקת יפייס את גאוותם האתנית האזורית ויבטיח את שלמותה של פקיסטן. במקום לספק את הבנגלים, הגבירו צעדים אלו את רצונם להיפרד, שכן הם חשו שהמערב דיכא אותם מבחינה פוליטית מאז 1958. כך התגברו הרגשות האנטי-מערביים במזרח. במהלך שנת 1968 החליש הלחץ הפוליטי מצדו של זולפיקר עלי בהוטו את הנשיא איוב ח'אן שעוד קודם לכן פיטר את בהוטו מתפקידו כשר החוץ על רקע אי ההסכמה בין השניים על "הצהרת טשקנט" שבחסותה של ברית המועצות שמה קץ לפעולות האיבה בין הודו לבין פקיסטן. כדי להקל על המצב, ניסה הנשיא איוב ח'אן להגיע להסכמות עם מפלגת העם הפקיסטנית ועם ליגת אוואמי, אך ללא הצלחה. כשבריאותו הייתה ירודה, ביטל איוב ח'אן את החוקה שהוא עצמו כונן והתפטר באופן פתאומי מהנשיאות.
ב-24 במרץ 1969 העביר הנשיא איוב ח'אן מכתב לגנרל יחיא ח'אן והזמינו לדון במצב, שכן זה היה "מעבר ליכולת של ממשלה אזרחית להתמודד עם... המצב המורכב". יומיים לאחר מכן הופיע הגנרל יחיא ח'אן בתחנת הטלוויזיה הממלכתית של פקיסטן והכריז על הטלת משטר צבאי בכל רחבי המדינה. חוקת 1962 בוטלה, הפרלמנט פוזר ופקידי הממשל האזרחי של הנשיא איוב ח'אן פוטרו. בנאום הראשון שנשא בפני האומה, ציין ח'אן: "לא אסבול אי-סדר. כל אחד יישאר בתפקידו". באותו יום הוא הקים ממשלה צבאית שהוא עמד בראשה והיה גם האחראי על תחומי המידע, המשפטים, החוץ וההגנה. את הגנרל עבדול חמיד ח'אן הוא מינה כשר הפנים והאחראי על ענייני קשמיר, את תת-אדמירל סייד מוחמד אהסן כשר האוצר, התכנון, הסטטיסטיקה, המסחר והתעשייה ואת מרשל האוויר נור ח'אן כשר התקשורת, הבריאות, העבודה, המדע והטכנולוגיה.

המועצה לביטחון לאומי וצו המסגרת המשפטית

הנשיא יחיא ח'אן היה מודע למצב העדין בפקיסטן והחליט לבצע שינויים. יוזמותיו הראשונות כוונו לטובת ייסוד "המועצה לביטחון לאומי" שלתפקיד מזכירה הראשון מונה מייג'ור גנרל גהולם עומר. תפקידה של המועצה היה לנתח ולהכין הערכות בנוגע לנושאים הקשורים לפוליטיקה ולביטחון הלאומי.
בנוסף, פרסם ח'אן ב-1969 את "צו המסגרת המשפטית" (Legal Framework Order) שביטל את תוכנית "היחידה האחת" שעל פיה נוצרה הישות המנהלית "מערב פקיסטן". צו המסגרת המשפטית הסירה את הקידומת "מערב" והותיר את השם "פקיסטן". לצו לא הייתה השפעה על מזרח פקיסטן. לאחר מכן הכריז ח'אן שב-1970 יערכו בחירות ארציות ומינה את השופט אבדוס סאטר כמפקח הראשי של ועדת הבחירות.

הבחירות הכלליות של 1970

ביולי 1969 קבע ח'אן את המסגרת לבחירות שנועדו להתקיים בדצמבר 1970. הבחירות התקיימו בכל רחבי הארץ. במזרח פקיסטן זכתה ליגת אוואמי בהנהגתו של שייח מוג'יבור רחמן ברוב רובם של המושבים, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את ארבעת המחוזות של מערב פקיסטן. מפלגת העם הפקיסטנית הסוציאליסטית זכתה בכל המושבים הללו, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את מזרח פקיסטן. הליגה המוסלמית של פקיסטן בהנהגתו של נורול אמין, הייתה המפלגה היחידה שזכתה בייצוג בכל מחוזות המדינה. אף על פי כן, לא עלה בידה לקבל את המנדט להקמת הממשלה. ליגת אוואמי זכתה ב-160 מושבים, כולם במחוזות מזרח פקיסטן. מפלגת העם זכתה ב-81 מושבים והמפלגה השמרנית ב-10. תוצאות הבחירות אכן שיקפו את המציאות הפוליטית העגומה: פיצול קהל הבוחרים הפקיסטני על בסיס הגבולות האזוריים והקיטוב הפוליטי שנוצר בין מזרח פקיסטן לבין מערבה.
במונחים פוליטיים הייתה אז האומה הפקיסטנית מפולגת. סדרה של שיחות דו-צדדיות שהתנהלו בין נציגי מפלגת העם לבין מוג'יבור רחמן לא הניבו הצלחה בהגעה להסכמה על העברת השליטה לנציגי מזרח פקיסטן על בסיס "תוכנית שש הנקודות" שביסודה עמדה הדרישה להפיכתה של פקיסטן לפדרציה עם מידה רבה של עצמאות של מזרח המדינה. הציבור הפקיסטני חש שתוכנית זו הייתה צעד לקראת פיצול המדינה לשתי מדינות נפרדות.

המעורבות האמריקאית

ארצות הברית הייתה נותנת החסות העיקרית לממשלה הצבאית של הנשיא ח'אן. העיתונאי האמריקאי גארי ג'. בס ציין בספרו "מברק הדמים: ניקסון, קיסינג'ר ורצח העם הנשכח" (The Blood Telegram: Nixon, Kissinger, and a Forgotten Genocide) ש"הנשיא ניקסון חיבב מעט מאוד אנשים, אך הוא כן חיבב את הגנרל יחיא ח'אן". יוזמותיו האישיות של הנשיא ח'אן סייעו ליצירת ערוץ הקשר בין ארצות הברית לבין סין, שהיווה את הבסיס לביקור ניקסון בסין ב-1972.
החל מ-1960 ראתה ארצות הברית בפקיסטן כמחסום מול הגוש המזרחי במסגרת המלחמה הקרה. במהלך שנת 1971 תמכה ארצות הברית בזהירות בפקיסטן, אם כי הקונגרס המשיך להטיל אמברגו על שליחת כלי נשק לאזור. הודו שכלכלתה הייתה בעלת נטייה סוציאליסטית חזקה, חתמה באוגוסט 1971 על הסכם שיתוף פעולה וידידות עם ברית המועצות.
הנשיא ניקסון שיגר מספר מסרים בכתב ובעל פה לנשיא ח'אן, ודחק בו לרסן את השימוש שהוא עשה בכוחות המזוינים של פקיסטן. מטרתו הייתה למנוע מלחמה ולשמור על האינטרסים של פקיסטן, אף על פי שהוא חשש שפלישה הודית לפקיסטן תוביל לשליטה הודית בכל תת-היבשת ההודית ותחזק בה את מעמדה של ברית המועצות. באופן דומה, חשש הנשיא ח'אן שקיומה של בנגלדש כמדינה עצמאית עלולה לגרום להתפוררותה של פקיסטן. תמיכתה הצבאית של הודו בלוחמי הגרילה הבנגלים הובילה למלחמה בין הודו לבין פקיסטן.
ב-1971 התקיימה פגישה בין הנשיא ניקסון לבין ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי הוא לא נטה להאמין להבטחתה שהיא לא תפלוש לפקיסטן. ניקסון לא בטח בה ואף פעם אחת הוא כינה אותה בכינוי "מכשפה זקנה". על פי דיווחיו של מזכיר המדינה, הנרי קיסינג'ר, הנשיא ניקסון הגיש הצעות מפורשות לראש הממשלה גנדי לפתרון המשבר, שכמה מהן היא שמעה בפגישה זו בפעם הראשונה, כולל נסיגה הדדית של הכוחות מגבול הודו-מזרח פקיסטן. ניקסון אף הביע את שאיפתו לקבוע תאריך יעד עם הנשיא ח'אן ליצירת אווירה פוליטית רגועה במזרח פקיסטן. הוא העריך שהודו תוכל להסתמך על מאמציה של ארצות הברית להרגעת המשבר תוך זמן קצר. אך הן קיסינג'ר והן יועצה של גנדי, ג'ייקאר, טענו שגנדי כלל לא הגיבה להצעות אלו. קיסינג'ר ציין שהיא "האזינה למה שהיה למעשה אחת ההצעות הטובות ביותר של ניקסון באדישות מרוחקת" אך "לא לקחה לתשומת לבה את אף אחת מהנקודות שבהצעה". ג'ייקאר ציין שגנדי האזינה לניקסון "מבלי להעיר הערה אחת, יצרה סביב עצמה מרחב בלתי חדיר כך ששום קשר בין השניים לא היה יכול להיווצר". היא גם נמנעה מלהבטיח שהודו תלך בעקבות פקיסטן אם זו האחרונה תיסוג מהגבול שבין שתי המדינות. כתוצאה מכך, הנושא העיקרי שנדון בפגישה "ירד לחלוטין מעל הפרק".
ב-3 בדצמבר 1971 ביצע יחיא ח'אן תקיפת מנע על חיל האוויר ההודי וכנקמה תקפה גנדי במזרח פקיסטן. הנשיא ניקסון פרסם הצהרה בה הוא האשים את פקיסטן בפתיחה בעימות ואת הודו בהסלמתו וקרא להפסקת אש בין הצדדים. ארצות הברית עודדה בחשאי משלוחים של ציוד צבאי מאיראן, טורקיה וירדן למזרח פקיסטן וכיסתה את הוצאותיהן של מדינות אלו על עלות המשלוחים, על אף התנגדות הקונגרס. ארצות הברית איימה על פקיסטן בהפסקת המשלוחים כדי להפעיל עליה לחץ לסגת, בה בשעה שהיא המשיכה בסיוע ומנעה מהודו לשגר פשיטות עמוק יותר לתוך פקיסטן. כוחותיה של פקיסטן במזרח פקיסטן נכנעו ב-16 בדצמבר 1971 ובעקבות כך הוקמה המדינה העצמאית של בנגלדש.

התפטרותו

עם שידור החדשות על כניעת הכוחות במזרח פקיסטן בטלוויזיה הממלכתית, זעמו הספונטני והעז של הציבור הפקיסטני על התבוסה שצבאם נחל מידי המורדים הבנגלים ומידי צבא הודו, ובעקבות כך חלוקתה של פקיסטן לשתי מדינות, הוביל להפגנות בכל רחבי המדינה. שמועות על הפיכה צבאית של קציני צבא זוטרים כנגד הנשיא ח'אן החלו להתעורר. ח'אן היה קורבן המלחמה בעל הדרגה הגבוהה ביותר. כדי למנוע אי-שקט נוסף, הוא העביר את שרביט הנשיאות ב-20 בדצמבר 1971 לידיו של זולפיקר עלי בהוטו, מנהיגה השאפתן של המפלגה הפופולרית באותו הזמן, מפלגת העם הפקיסטנית.
תוך שעות מהתפטרותו של ח'אן, ביטל בהוטו את גזר הדין שהוטל על מוג'יבור רחמן ושחרר אותו כך שיוכל לצאת לגלות בלונדון. הנשיא בהוטו גם חתם על פקודות להכנסתו של יחיא ח'אן למעצר בית. שני צעדים אלו יצרו כותרות ראשיות באמצעי התקשורת ברחבי העולם.

מותו

יחיא ח'אן נותר במעצר בית עד 1979 ואז שוחרר על ידי מפקד המשטר הצבאי, הגנרל פאזל חאק. הוא נותר מנותק מהחיים הפוליטיים עד למותו ב-10 באוגוסט 1980 ברוואלפינדי שבמחוז פנג'אב.