google/wiki40b huggingface dataset:
יהודה אידלסון

הרב יהודה אידל אידלסון (לעיתים: יהודה אידיל אידילסאהן; או: אידעלסאָן; באנגלית: Idel Idelson; י"ד בניסן ה'תרל"ד, 1 באפריל 1874 - ח' בשבט ה'תש"ג, 11 בינואר 1943) היה רב ודרשן ליטאי-אמריקאי. רב בדנוור ובג'רזי סיטי ומרבני ניו יורק. רבו של בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בניו יורק.

ביוגרפיה

נולד בנובהרדוק בערב פסח ה'תרל"ד לרב חיים חייקל בן ר' משה זלוצובסקי (זלאצאווסקי) ולשרה איטקה בת ר' אברהם יצחק. אביו היה למדן ומלמד ואמו הגיעה ממשפחה מיוחסת, נכדתם של הרב חיים סנדר מנעשוויז ושל הגביר הלמדן ר' דוד זאוויליס מסלונים.
בגיל 12 נסע ללמוד בישיבת מיר שבה היה תלמידו ומקורבו של רבי חיים לייב טיקטינסקי ולאחר שנות לימוד אחדות עבר ללמוד בישיבת איישישוק ובגיל שש עשרה למד תקופה אצל הרב אליהו משה לוין רבה של ז'ולודק הסמוכה ללידא. אחר כך נסע ללמוד בווילנה. נישא להדסה בתיה בת הרב שבתי יעקב בלוך בן ר' אברהם יצחק מסלצניק הסמוכה לווילנה. לאחר נישואיו נסע להשלמת לימודיו בכולל הפרושים בקובנה, בקובנה למד הלכה והחל להתמחות בדרשנות. עם סיום לימודיו נסמך לרבנות בידי רבי צבי הירש רבינוביץ, רבה של העיר; רבי משה דנישבסקי, רב הפרבר סלובודקה; ורבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין מנובהרדוק, ה"ערוך השולחן".
הוא קיבל הצעות רבנות ממספר עיירות, אך באותו זמן התדרדר מצבו הכלכלי של כולל הפרושים, והאחראים על המוסד שלחו אותו לארצות הברית לצורך גיוס כספים. הוא הגיע לארצות הברית ב-1900 ובמשך שנה סבב בערים שונות והתרים עבור כולל הפרושים בקובנה. לאחר שנה הוצעה לו משרת רבנות בעיר דנוור שבקולורדו והוא החליט להשתקע בעיר עם משפחתו. הוא הניח את התשתית לקהילה האורתודוקסית בעיר, והקים את כל המוסדות והארגונים הדרושים לניהולה: מוסדות חינוך, מערכת כשרות, ביקור חולים וכדומה. הוא גם פעל בקרב הקהילה לחיזוק ההקפדה על שמירת שבת.
 
בתקופת כהונתו הייתה תיירות מרפא גדולה בהיקפה לדנוור, רבים מחולי השחפת שבאו לעיר היו עניים יהודים שהתגלגלו ברחובות העיר ורבים מהם מתו. הרב אידלסון פעל להקמת סנטוריום שכלל בית חולים ובית הבראה עבורם, לצד מקומות תעסוקה לתקופת המחלה. הוא עמד בראש הוועד של הסנטוריום במשך שנתיים וגייס עבור כך תרומות בסכומים גדולים.
הוא כפה הסדרי כשרות קבועים על בעלי האיטליזים בעיר, חלקם התנגדו והביאו לעיר את הרב יעקב דוד וילובסקי (רידב"ז) כדי לבטל את התקנות, אך לאחר שהגיע לעיר הביע את תמיכתו בהסדריו של הרב אידלסון.
בשנת 1917, תרע"ז, עקר לג'רזי סיטי והתמנה כרב בבית הכנסת "אגודת שלום" ברחוב ברגן בעיר. גם בג'רזי סיטי סייע בהקמת מוסדות הקהילה היהודית ונמנה עם מייסדי בנין הקהילה בשדרות ברגן. בשנת 1919, תרע"ט, נפטרה אשתו והותירה אותו ואת בתם דבורה רחל. הוא כיהן במשרתו בג'רזי סיטי במשך שבע שנים. ב-1921 נישא בשנית לחיה דאבא בת טוביה וולף.
בשנת 1924, תרפ"ד, התמנה כרב ואב"ד קהילת "מגדל ציון" בברונקס שבניו יורק. הוא היה שותף להקמת אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, חבר פעיל בוועד הרבנים דניו יורק, שותף לייסוד ארגון "עזרת תורה" וועד ההצלה, ומיוזמי "ועד הכשרות הכללי בניו יורק".  לאחר שבע שנים (1931) התמנה כרב "קהל עדת ישורון" שמרכזו בבניין המפואר של בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בעיר. במשרתו זו כיהן עד פטירתו בח' בשבט ה'תש"ג, 11 בינואר 1943, לאחר שהות של חודשיים במיאמי שבפלורידה בשל מחלת לב ממנה סבל. הוא הובא לקבורה בניו יורק.

משפחתו

בתו היחידה דבורה רחל נישאה לשמואל אינזלבוך, בנו של הרב אליהו אינזלבוך. היא הייתה פעילה מרכזית בהסתדרות הציונית הדסה, עמדה במשך עשור בראש הקרן הקיימת של הדסה ועם הקמת מדינת ישראל התמנתה כיו"ר המחלקה לתעמולה חלוצית בקרב הנוער האמריקאי בהדסה.
רולף פלטשר

קריירת מועדונים

פלטשר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של גראסהופרס ציריך. בעונת 2007/2008, פלטשר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד סנט גאלן.
בנובמבר 2009 סיכם את תנאיו בפארמה מהסרייה א' והוא חתם בה בתום העונה. בקיץ 2012 הושאל לפדובה עד לסיום העונה, אך בינואר 2013 שוחרר מהקבוצה והצטרף לגרוסטו.
ב-30 באוגוסט 2013 פלטשר חזר לשווייץ וחתם בלוזאן.
ב-19 באוגוסט 2014 פלטשר חתם בדיסבורג מהליגה השלישית. פלטשר היה שותף לחזרה של דיסבורג לבונדסליגה השנייה בתום העונה. ב-29 באוגוסט 2015 פלטשר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד גרויטר פירט.
ב-11 ביולי 2016 פלטשר חתם בחטאפה מהליגה השנייה בספרד. ב-31 בינואר 2017 הושאל לריאל סרגוסה.
את עונת 2017/2018 התחיל כשחקן חופשי. ב-16 בנובמבר חתם בקארדיף סיטי.
ב-19 בדצמבר חתם בלוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS, קבוצתו הראשונה מחוץ לאירופה. באפריל 2018 נפצע בכתפו ונעדר כארבעה חודשים מהמגרשים.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, פלטשר שיחק בעל הנבחרות הצעירות של שווייץ ובשנת 2011 החליט ביחד עם אחיו פרנק לייצג את ונצואלה.
ב-15 בנובמבר 2011 פלטשר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. פלטשר נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2016.
דניאל מנדלסון

ביוגרפיה

מנדלסון למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת וירג'יניה ובאוניברסיטת פרינסטון, שם זכה במלגת מחקר במחלקת מדעי הרוח. לאחר שקיבל תואר דוקטורט, ב-1994, הוא החל בקריירה מצליחה כעיתונאי בכתבי העת "ניו יורקר", ה"ניו יורק טיימס", "The New York Review of Books" ו"אסקווייר". כעיתונאי הוא זכה בפרסים על ביקורות הספרים והתיאטרון שלו. כיום הוא פרופסור למדעי הרוח במכללת בארד. 
ב-1999 יצא לאור ספרו הראשון, "החיבוק החמקמק" (The Elusive Embrace), שזכה לשבחים רבים ונבחר כספר השנה על ידי ה"ניו יורק טיימס" וה"לוס אנג'לס טיימס". הספר עוסק בחייו החצויים של מנדלסון כהומוסקסואל בניו-יורק המגדל ילד עם ידידה באחד הפרוורים, ומשולב בסיפורים מההיסטוריה של משפחת הסופר והרהורים על התרבות הקלאסית והרלוונטיות שלה לימינו. 
ב-2005 הוא זכה במלגת גוגנהיים על תרגומיו לאנגלית משירי קוואפיס; ספר ובו מכלול שירתו של קוואפיס בתרגומו ראה אור ב-2009.
ב-2006 יצא לאור ספרו "האבודים - שישה מתוך שישה מיליון", המתאר בלשון לירית, המושפעת מפרוסט ומזבאלד, את מסעו בחיפוש אחר עקבות שישה מבני משפחתו שנספו בשואה. גם ספר זה זכה לשבחי הביקורת (יצא לאור בעברית באפריל 2008 בהוצאת ספרי עליית הגג / ידיעות ספרים). בשנת 2007 הספר זכה בצרפת בפרס מדיסיס לספרות זרה (Médicis étranger).
ב-2008 ראה אור הספר "כמה זה יפה, וכמה קל לשבור את זה" (How Beautiful It Is And How Easily It Can Be Broken), אוסף של מסות ומאמרי ביקורת בנושאי אמנות, קולנוע, תיאטרון וספרות. אוסף מאמרים שני בשם "מחכים לברברים" (Waiting for the Barbarians, על שם שיר של קוואפיס), ראה אור ב-2012.
שאלה רטורית

שאלה רטורית (מיוונית: ῥήτωρ = תורת הנאום) היא שאלה שאין מטרתה לקבל תשובה ממשית, אלא לעורר ולהבחין בבעיה או ברעיון. השומע את הרעיון בצורה של שאלה עונה לעצמו וכך הרעיון מובן טוב יותר ומועבר טוב יותר כיוון שהוא משתף באופן פעיל את השומע. השומע אינו פסיבי ורק שומע את הרעיון, אלא מנסה להשיב לעצמו.
עקרון שיתוף הפעולה

הפרת הכללים ואימפליקטורות

כל הכללים שמנה גרייס ניתנים להפרה על-פי התאוריה (violable rules), והם אכן מופרים לעיתים קרובות. במצבים מסוימים הכללים סותרים אלה את אלה, והדובר נאלץ לתמרן את האופן שבו הוא מציג את המידע עד להשגת תוצאה אופטימלית. יש הפרות שמתקבלות כהתנהגות אנטי-חברתית וגוררות תגובה עוינת מצד הנמען. לעומת זאת, יש הפרות צפויות ומקובלות, שמזוהות בקלות על ידי הנמען והן כשלעצמן מעבירות מידע או מעניקות גוון מיוחד לשיחה. הפרות מהסוג האחרון הן אימפליקטורות (implicatures).
לאקשמן קאדירגמר

לאקשמן קאדירגמר (1932 - 12 באוגוסט 2005) היה מדינאי מסרי לנקה שנרצח בעת כהונתו כשר החוץ.
קאדירגמר נולד בשנת 1932. משפטן בהכשרתו. הוא שירת כשר החוץ של סרי לנקה בשנים 1994–2001 ושוב משנת 2004.
למרות שהיה בן המיעוט הטמילי, התנגד למאבקם של הטמילים להקמת מדינה נפרדת. יצא באו"ם ובזירות אחרות בנאומים נגד הנמרים הטמילים, ארגון הטרור של הטמילים.
קאדירגמר נרצח ביריות בחצר ביתו בקולומבו ב-12 באוגוסט 2005, בעודו מכהן כשר החוץ. המשטרה עצרה 12 טמילים כחשודים ברצח, אך הנמרים הטמילים הכחישו את אחריותם לרצח.
תאודול ריבו

ראשית דרכו

ריבו נולד בגנגאן (Guingamp) בחבל ברטניה אשר בצרפת ולמד בבית הספר התיכון סן-ברייה. לאחר מכן הצטרף לצוות ניהול בית הספר. כשעזב משרה זו, השתקע בפריז, והחל ללמוד בשנת 1864 באקול נורמאל סופרייר. הוא קיבל תואר "agrégé" בשנת 1866 וסיים דוקטורט ב-1875. תזת הדוקטורט שלו, שפורסמה בשנת 1882, Hérédité: étude psychologique, היא ממחקריו המפורסמים והמשפיעים ביותר.
ריבו לימד פילוסופיה בבית-הספר התיכון בעיר וזול (Vesoul) ובתיכון בלוואל (Laval). לאחר מכן חזר לפריז כדי להקדיש עצמו למחקריו בפסיכולוגיה ניסויית. בשנת 1885 העביר סדרת הרצאות בנושא זה בסורבון, וב-1888 התמנה לראש הקתדרה לפסיכולוגיה ניסויית בקולז' דה פראנס .

גישתו המקצועית

הגישה הפוזיטיביסטית של ריבו עוצבה בעקבות תאוריות האבולוציה של הרברט ספנסר וג'ון היולינגס ג'קסון, על ידי הפסיכולוגיה האסוציאטיבית הבריטית, ועל ידי נוירופיזיולוגיה ניסויית גרמנית.
על בסיס שיטות מחקר ניסוייות וסינתזות, תיאר ריבו את השפעת התורשה על תופעות נפשיות. הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לפן הפיסי של חיי הנפש, והתעלם מכל גורם רוחני או לא-חומרי באדם. בספרו הפסיכולוגיה האנגלית בת-זמננו (La Psychologie anglaise contemporain, 1870) הוא מציין את אהדתו לאסכולה הסנסציונליסטית, ואת תרגומו לעקרונות הפסיכולוגיה של הרברט ספנסר.

שכחה והיזכרות

ריבו היה מחברה של מונוגרפיה רבת השפעה במאה ה-19 על שכחה והיזכרות, מחלות הזיכרון: מאמר בפסיכולוגיה פוזיטיבית (Les Maladies de la mémoire, 1881). ספרו של ריבו הוא בו זמנית דין-וחשבון על הזיכרון ועל טבעו של האני והמודעות העצמית (le moi). כפי שריבו מציג זאת, העצמי נחווה כשני מצבי קיום תלויים החודרים זה את זה הדדית (בדומה לזיכרון אצל מרסל פרוסט).
הראשון ביניהם הוא סך כל מצבי המודעות העכשוויים; ריבו עורך אנלוגיה בין מובן זה של העצמי עם שדה ראייה: התפיסה במרכז השדה חדה ומפורטת, אך באזור השוליים של שדה הראייה היא הופכת פחות מדויקת. במהלך אירועים רגיל, הרשמים והזיכרונות שנתפסים במרכז המודעות מוחלפים ברשמים חדשים ונגישים יותר. הרשמים שהעתקו נדחפים למצב מודעות נמוך יותר, בשולי המודעות. הרשמים שנותרים במרכז המודעות מתאחדים כעת סביב רשמים חדשים, כפי שעשו לפני-כן. רכז תשומת הלב שמופיע "הופך לנקודה בה נוצרות אסוציאציות חדשות; ובאופן זה הרכב חדש, אגו חדש [le moi], נוצר". ארגון חושף ונוזלי זה של מצבי תודעה הנו שווה ערך למה שאנו עשויים לקרוא לו עצמי סינכרוני.
העצמי הדיאכרוני, "האישיות המודעת" על-פי ריבו, מכיר וחווה את עצמו דרך המשכיותו עם העבר. זהו העצמי כסובייקט של ההיסטוריה של עצמו. ככזה, זהו דבר מיוצר, מוזן ומחודש על ידי הזיכרון. כמו העצמי הסינכרוני, זוהי תופעה שמשנה צורה במהירות, שעוברת ללא הפוגה דרך שלבי גדילה, דגנרציה ושעתוק. אך חידוש עצמי הוא אפשרי רק משום שמקום לזיכרונות חדשים ואסוציאציות חדשות נוצר כל הזמן. והמקום זמין רק משום שזיכרונות ישנים דוהים, ונחלשת יכולתם לעורר רגשות אליהם קושרו בעבר, עד שלעיתים הם אינם אלא זיכרונות של זיכרונות. לשון אחר, התזה של ריבו היא שהשכחה היא בו-זמנית נורמאלית והכרחית: "לחיות פירושו לרכוש ולאבד; החיים מורכבים מהתפרקות כמו-גם מצבירה. שכחה היא התפרקות...ללא ההחרבה הטוטאלית של מספר רב מאוד של מצבי תודעה, וההדחקה הזמנית של רבים אחרים, היזכרות הייתה דבר בלתי אפשרי. שכחה, מלבד במקרים מסוימים, אינה מחלה של הזיכרון, אלא תנאי לבריאות ולחיים".
רכב אספנות

רכב אספנות הוא כלי רכב שגילו עולה על הגיל שבו בדרך כלל מופסק השימוש של כלי רכב מסוגו, ונשמר למטרות אספנות. במדינות שונות ישנן הגדרות שונות לפרטים המדויקים המגדירים רכב כ"רכב אספנות". כמו כן קיימת רגולציה לגבי רכבי אספנות שעדיין משמשים לנסיעה בכבישים רגילים כדי לשמור על הבטיחות של נוסעי הרכב ושאר משתמשי הדרך.

בישראל

בישראל מוגדר רכב אספנות ככלי רכב שחלפו למעלה משלושים שנה משנת ייצורו, שנרשם ככזה במשרד התחבורה ושהינו אופנוע, מכונית, אוטובוס או משאית שמשקלה אינו עולה על 12 טון. מסוף שנת 2010 הותר רישום רכב אספנות גם לכלי רכב המוגדר כ"רכב ביטחון" כגון אמבולנסים וכבאיות.
בישראל זוכה רכב במעמד אספנות למספר הטבות המקלות על שימור הרכב כפריט אספני: העברת בעלות גם ללא רישיון רכב תקף, הנחה בסך 75% בביטוח החובה, ביצוע מבחן רישוי שנתי (טסט) אחד בהשוואה לשני מבחנים לרכב מיושן, ופטור מבדיקת מעבדה מוסמכת במידה שרישיונו אינו תקף בתקופה העולה על 24 חודשים. כמו כן יכול רכב אספנות הרשום על שמו של נכה להשתמש בהטבותיו של הנכה, גם אדם אחר משתמש ברכב. מנגד, רכב אספנות אינו רשאי לנוע בדרכים בין השעות 7 עד 9 בבוקר בימי חול. בשנת 2018 שונו תקנות התעבורה והוסרו שתי מגבלות נוספות מרכבי אספנות, האחת איסור שימוש ברכב לצורך עיסוקו של בעליו וההגבלה השנייה שהוסרה, איסור הובלת מטען ברכב אספנות מסחרי.
בישראל רשומים כיום אלפי כלי רכב בקטגוריית "רכב אספנות", חלקם מיובאים כרכבי אספנות וחלקם השתמרו לאחר שימוש בישראל. כמו כן בישראל מספר מועדוני אספנות רכב כאשר המוביל והגדול הוא "מועדון החמש" המאוגד במסגרת עמותה רשומה ובו יותר מ-800 חברים. כמו כן מפרסם המועדון את "האבטומוביל" - בטאון העוסק ברכבי אספנות.
הררית

היסטוריה

היישוב נוסד בשנת-1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל על ידי התאחדות האיכרים והוקם על ידי גרעין מודטים אשר עסקו במדיטציה טרנסצנדנטלית לפי מהרישי מהש יוגי. במשך שנים העיסוק בתחום זה היווה תנאי כניסה לקהילה ולישוב.
בשנת 1992 הצטרפה ליישוב כאגודה שיתופית נפרדת קיבוץ יחד.
בשנת 2005 נפתח היישוב לקליטת תושבים כללית ונבנתה הרחבה גדולה, בנוסף הוסר התנאי לעיסוק במדיטציה. מאז ועד היום היישוב נמצא בתהליך הרחבה ופיתוח.

ניהול

ביישוב הררית קיימות שתי אגודת שיתופיות שמטרתן ניהול החיים הקהילתיים לרווחת התושבים: אגודת "הררית" ואגודת "יחד", שתיהן אגודות שיתופיות חקלאיות רשומות. בדומה ליתר היישובים במועצה האזורית משגב היישוב מנוהל מוניציפלית כיום על ידי ועד מקומי נבחר.
בימים אלה היישוב נמצא בעיצומה של בניית הרחבות קהילתיות של כ 69 בתים.

תעסוקה

רבים מתושבי הררית מתפרנסים מעסקים קטנים וכעצמאים בתחומים שונים ומגוונים כגון רפואה אלטרנטיבית, יוגה, מדיטציה, הדרכה אישית, מוזיקה, תיירות, בניה, הוראה ועוד. בסביבת הררית קיימים מספר מתחמי תעשייה מרכזיים: פארק התעשייה לשם (רפאל), פארק התעשיות משגב (תרדיון), אזורי התעשייה בכרמיאל ובקריות.
בנוסף, ביישוב קיימים מרכזי משרדים המשרתים תושבים מהישוב ומחוצה לו.

תיירות טבע ונוף

בשל מיקומו והנוף המרשים הנשקף ממנו היישוב הוא יעד תיירותי בפני עצמו וככזה הוא נפקד לאורך השנה על ידי תיירים רבים המגיעים לטיולים קצרים בסביבתו. ביישוב מספר יחידות אירוח וכן בתים רבים המוצעים מדי פעם לטובת אירוח לטווח קצר. בסמוך ליישוב ובמרחק הליכה קצר נמצאת לאורת נטופה שהיא מנזר פעיל, המשקיף על נוף הגליל המזרחי, הכנרת ורמת הגולן.

חינוך ותרבות

ביישוב כיום פועלים שני מוסדות חינוך לגילאים 3–5 המתנהלים על פי עקרונות החינוך האנתרופוסופי וכן מספר משפחתונים לגילאי 1–3. בנוסף קיימת פעילות אחר הצהריים ענפה לגילאי הנוער.
ביישוב מתקיימות פעילויות תרבות רבות המשותפות לכלל התושבים כגון חגים ושבתות, הופעות אורחים, מופעים וחוגים שונים.
פלמינגו ג'יימס

תיאור

אורכו 90-92 ס"מ (בדומה לגובהו של הפלמינגו הזוטר) ומשקלו יכול להגיע ל-2 ק"ג. הפלמינגו צבעוני; גופו לבן ולקראת הצוואר הגוונים הם אדום-בורדו, הצוואר עצמו ורוד. בגבו של הפלמינגו יש פס ורוד הנמשך מאמצע הגב עד הזנב. בגוף יש את נוצות התעופה הנראות בעמידה כפס בצבע שחור. עיניהם של פלמינגואים צעירים בצבע אפור ואצל הבוגרים הן בצבע צהוב. לקראת העין יש משולש בצבע בורדו. הנוצות מכסות את כל גופו, מלבד הרגליים והמקור עצמו, להגנה ולתעופה. רגליו שחורות. צבעם של גוזלים שרק בקעו הוא אפור או לבן. המקור צבעוני ומיוחד, בחלקו הישר הוא צהוב ובחלקו הכפוף הוא שחור. צורתו הייחודית של המקור משמשת לסינון פלנקטון ממי המלח שבהם הוא נמצא. בצווארו של הפלמינגו יש 19 חוליות המאפשרות לו לסובב את הצוואר לכל כיוון.
ניתן להבדיל אותו משאר מיני המשפחה על פי הנוצות הצהובות בקצה המקור. מאפיין ייחודי נוסף לפלמינגו זה ולפלמינגו האנדים הוא הרגליים: אצל כל שאר המינים יש שלוש אצבעות הפונות קדימה ובוהן. ולפלמינגו ג'יימס ישנן שלוש אצבעות הפונות קדימה, והוא חסר בוהן. פלמינגואים צעירים צבועים באפור אך מקבלים את הצבע הוורוד שלהם מקרוטן הנמצא במזון. לפלמינגו ג'יימס יש 12-16 נוצות על הזנב. הפלמינגו לא יכול להירטב בגלל ציפוי שמן על נוצותיו, בדומה לעופות מים אחרים. הזכר והנקבה דומים בגווניהם אך הזכר גדול יותר מהנקבה בערך ב-10%. לעיתים, כאשר הבוגרים מולידים ומטפלים בגוזלים, הם עלולים לאבד את צבעם הוורוד. גוזלי פלמינגו נאספים לקבוצות שבהן ההורה מזהה את הגוזל על פי קולו. על אף שחוש הטעם של הפלמינגו מפותח מאוד כמעט שאין לו חוש ריח. בגני חיות נראו פלמינגואים שהבחינו בין מאכיליהם הקבועים למבקרים.

מעוף

לפלמינגו יש כושר תעופה, אף שבגני חיות הפלמינגואים כמעט תמיד על הקרקע. לפלמינגו בוגר יש 12 נוצות עיקריות המיועדות לתעופה בכל כנף. נוצות התעופה השחורות ייחודיות לפלמינגו ג'יימס, מבין פלמינגואים אחרים במשפחה. כיוון שהפלמינגו כבד, כאשר הוא מתכוון לעוף, הוא רץ כדי לצבור תאוצה, ורק אז ממריא. כאשר הפלמינגו רוצה לנחות על האדמה מתרחש תהליך הפוך: הוא נוחת בהדרגה ואז רץ כדי להאט. להקת פלמינגואים עשויה לעוף במהירות המגיעה עד 38 קמ"ש. בדרך כלל הם לא עפים למרחקים גדולים במעוף יחידני, ובמקרים אלה הם עפים במהירות נמוכה יותר.

תפוצה

הפלמינגו חי במספר מצומצם של אזורים בעולם: דרום פרו, מערב ארגנטינה, מערב בוליביה ומזרח צ'ילה, באזורים אזורים טרופיים וסובטרופיים. בין הפלמינגואים, תחומי המחייה של פלמינגו ג'יימס הם המוגבלים ביותר. הפלמינגו חי באגמים מלוחים, שבהם שוכנים הסרטנים המיקרוסקופיים והפלנקטון שהוא אוכל. הפלמינגו בדרך כלל לא נודד, אך יכול לעבור לאזורים אחרים בעקבות בצורת או דבר דומה.

אכילה והאכלה

הפלמינגו ניזון מצורניות, דגים קטנים, סרטנים, רכיכות ומאצות כחולות, ירוקות ואדומות. בעת הקינון, הן אצל פלמינגו ג'יימס והן אצל פלמינגו האנדים, הזכר והנקבה מאכילים את הגוזלים במזון שעוכל אצל הבוגרים בעזרת הזפק. ההבדל בהאכלה בין שני המינים הוא הרכב הפרולקטין בהפרשה. כפי שהוזכר לעיל, מטרתו של מבנה המקור הייחודי היא להוות מסנן שמפריד בין המים לפלנקטון. בשתי הלסתות יש זיפים. גם הלשון עוזרת בסינון: היא בשרנית ופועלת כמשאבה, תוך כדי שהמים המלוחים יוצאים והפלנקטון נכנס. בנוסף לכך, היא גם מחוספסת והמבנה המיוחד שלה מאפשר לפלמינגו להרגיש האם המים מסוננים או לא.
יחסי בורונדי–שווייץ

היסטוריה

הרפובליקה של בורונדי והקונפדרציה ההלווטית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. משרד החוץ של שווייץ תיאר את היחסים עם בורונדי כ"יחסים מוגבלים המתמקדים בעיקר בפיתוח המדינה ובתהליך השלום בין האזרחים המתקיים בה". שווייץ הייתה משמעותית במהלך מלחמת האזרחים של בורונדי; היא לקחה חלק בכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות במקום.
שווייץ הכירה בעצמאותה של בורונדי, חלק פרוטקטורט בלגי לשעבר בשם "רואנדה-אורונדי" בשנת 1962 ובאותו היום בו העצמאות של המדינה הוכרזה. בין השנים 1972–1990 פעלה בעיר הבירה לשעבר, בוג'ומבורה, קונסוליה שווייצרית.
הסכם שיתוף הפעולה שבין שווייץ לבורונדי נחתם בשנת 1969 וכלל תמיכה כספית שווייצרית בסמינרים של מורים, מדעני חברה וכלכלנים. בנוסף, כלל ההסכם פרויקטים ציבוריים, שירותי בריאות ופיתוח החקלאות (חלק משמעותי מאוד מכלכלת המדינה).
במהלך הסכסוך שבין בני ההוטו ובני הטוטסי (מ-1972 עד 1988) שתוצאתו הייתה פגיעה אנושה באלפי אנשים, הושעה שיתוף הפעולה הכלכלי של שווייץ עם בורונדי ושווייץ אף הגבילה את הסיוע ההומניטרי למדינה החל משנות התשעים של המאה העשרים ועד 2004. בעקבות הבחירות שנערכו במדינה בשנת 2004, בורונדי נוספה לתוכנית פיתוח ועזרה חדשה של שווייץ, שבשנת 2006 הורחבה לכל אזור האגמים הגדולים במזרח אפריקה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, התגוררו בבורונדי בסוף שנת 2015 חמישים אזרחים שווייצרים.
פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג

ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-3 במרץ 1333, והיה בנם הבכור של יוהאן השני, רוזן העיר נירנברג ואליזבת מהנברג-שלויזינגן, בתם של ברטהולד השביעי, רוזן הנברג-שלויזינגן ואדלהיידה מהסן. בשנת 1357 מת אביו, ופרידריך ירש את תאריו ונחלותיו, ובכך היה אחראי להגנה על הטירה הקיסרית בנירנברג. פעולותיו הנלהבות למען הקיסרות, הובילו את קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להעניק לו בשנת 1363 את התואר המלכותי.
אחרי מותו ב-21 בינואר 1398, חילקו בניו את נחלותיו: יוהאן קיבל את נסיכות ביירוית, ואילו פרידריך קיבל את רוזנות העיר נירנברג, ואת נסיכות אנסבך. בשנת 1415 קיבל פרידריך את נסיכות הבוחר מברנדנבורג, אשר לימים הפכה לממלכת פרוסיה.
Joanne (שיר)

רקע והוצאה

גאגא הודיעה כי באלבומה החדש שיקרא על שם דודתה, יהיה גם שיר שיישא את אותו שם. השיר הוא ה-3 באלבום, כשקודמו היה הסינגל הראשון מן האלבום "Perfect Illusion". את השיר כתבה גאגא ביחד עם רונסון. את השיר הפיקו גאגא, רונסון, ובלאד פופ. השיר זכה לשבחים רבים מצד מעריציה של הזמרת שהגדירו את השיר כשיר מרגש. השיר יצא לאור ביחד עם האלבום ב-21 באוקטובר 2017, בדיוק כמו "John Wayne". אף על פי שזכה לתשומת לב רבה מצידה של גאגא ומצד הקהל, הודיעה גאגא כי השיר לא יהיה סינגל מן האלבום אך ב-22 בדצמבר 2017 יצא לאור כסינגל באיטליה בלבד. לאחר מספר שבועות, הסינגל הפך רשמית לשלישי מתוך האלבום ויצא ברחבי העולם. בגראמי 2018 גאגא הופיעה עם השיר, בנוסף ללהיטה מאותו האלבום והסינגל השני, Million Reasons.

ביקורת

הביקורות על השיר היו טובות ברובן, רוב שפילד מהמגזין רולינג סטון תיאר את "Joanne" כ-"בלדה נוגעת ללב", שבה "כל סימן של דיסקו או גלאם מושתק על ידי אצבעותיה על מיתרי הגיטרה". אמילי מקיי, נמי, כתבה כי "שיר מרענן של יופי נהדר ופשוט, משפיע יותר על כל מה שעשה גאגא לפני כן, והציג את הכוח הרגשי במקום את כוחו של הקול הגדול הזה". סאל סינקואמני ממגזין הביקורות האינטרנטי "Slant Magazine" העניק לשיר ביקורת חיובית בהשוואה לבלדות הנוספות באלבום וציין כי "הביצועים הקולים נשמעים יחסית מאופקים". פטריק בראון מהאתר "Idolator" אמר כי "Joanne הוא בהחלט הדוגמה הטובה ביותר של האני האמיתי והאסתטי שגאגא כבר מדברת עליו לפני שחרור האלבום, מלאה בקטעי גיטרה יפים ומראה את קולה הטוב ביותר". מארק סנטייקר מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי אמר כי השיר הוא "הבלדה הכי מקורית ומפרקת של גאגא מזה שנים".
כאשר ניל מק'קארמיץ כתב לעיתון הבריטי דיילי טלגרף הוא כינה את Joanne כ-"מקסים". סנדי כהן מהעיתון "וושינגטון טיימס" אמרה ש-"במהלך השיר קולה של גאגא נשמע מושפע, מגובה על ידי גיטרה אקוסטית וכלי הקשה פשוטים, אך בסופו של דבר הוא מעניק לשיר תחושה נצחית". בעיתון אייריש טיימס לורנס מקין כינה את השיר כ-"בלדת גיטרה מדהימה" ואמר כי הוא "הוא פשוט חושף את שריון הפופ של גאגא ומגלה צד קשה הרבה יותר שלה".

הופעות קידום

גאגא הופיעה לראשונה עם השיר ב-5 באוקטובר 2016 במיני סבב ההופעות שלה "Diva Bar Tour" שנמשך עם כ-3 מופעים בארצות הברית. ההופעה הבאה של השיר הייתה בתוכנית "News Zero" ביפן שבה ביצעה את השיר בגיטרה בשידור חי. השיר גם נכלל בסבב ההופעות הרשמי שלה Joanne World Tour שבו היא מבצעת את השיר לבושה בתלבושת מיוחדת שעשויה מעיתונים וכובע תואם, בליווי גיטרה שעלייה חרוט "Joanne".
השיר גם הוצג בסרט הדוקומנטרי של גאגא "Gaga: Five Foot Two" אשר תיעד את ההכנות של גאגא לאלבום ולהופעות שונות. באחת הסצנות, גאגא ואביה מבקרים את סבתה בבית האבות והיא משמיעה לה את השיר. אביה מתמלא ברגש ויוצא אל מחוץ לדלת במהלך השמעת השיר, סבתה מרגיעה אותה בכך שהיא אומרת לה שהיא "צודקת עם השיר ושעברו כבר מספר רב של שנים והכול הסתדר כיום". ספנסר קורנהאבר מ-"The Atlantic" אמר כי "זו היא הסצנה הבלתי נשכחת של הסרט".
רובר השני, מלך צרפת

ביוגרפיה

רובר היה בנם של איג קאפה מלך צרפת ושל אדלאיד מאקיטן (952–1004). ב-30 בדצמבר 987 כינס המלך איג קאפה את אספת האצילים בעיר אורליאן, אספה שהכריזה על בנו רובר ליורש העצר. ב-988 רובר יורש העצר נישא לרוזלה מאיטליה (945–1003), אך התגרש ממנה כעבור שנה אחת. ב-996 נפטר איג קאפה מלך צרפת, ובנו רובר ירש את הכתר בשם רובר השני. ב-997 הוא נשא לאישה את בת דודו, ברט מדוכסות בורגונדיה (952–1035), אך האפיפיור גרגוריוס החמישי סירב לאשר את הנישואין בגלל קרבת הדם בין רובר לבין ברט. ב-1003 האפיפיור סילבסטר השני ביטל נישואין אלה, והמלך רובר השני נשא לאישה את קונסטנס מארל, שילדה לו שבעה ילדים.
המלך רובר השני היה קתולי אדוק ומכאן כינויו "החסיד". הוא כתב שירים, חיבר מוזיקה, שר במקהלה של בית התפילה המלכותי, וניהל את תפילות השחרית והערבית כשהוא לבוש בגלימתו המלכותית. הוא גילה טוב לב וניסה להגן על העניים, אך העניש קשות את הכופרים בדת הקתולית.
בתקופת מלכותו של רובר השני, כמו בזו של אביו, איג קאפה, סמכותו של מלך צרפת הייתה מוגבלת לנחלותיו המלכותיות בחבל איל דה פרנס, שבין פריז לבין הערים אורליאן, בובֶה, שארטר וריימס. צרפת הייתה מחולקת לשבעה מחוזות, שבהם שלטו רוזנים או דוכסים. מחוזות אלה היו: אקיטן, טולוז, בורגונדיה, אנז'ו, שמפאן, פלנדריה ונורמנדיה. המלך רובר השני ניסה להרחיב את גבולותיה של ממלכתו. ב-1003 הוא פלש לבורגונדיה, אך נאלץ לסגת. רק ב-1016 הוא הוכר על ידי הכנסייה כדוכס בורגונדיה.
על תקופת מלכותו של רובר השני העיבה היריבות על השלטון ועל הרכוש בינו לבין בניו. בנו איג, שהיה מיועד לרשתו, נפטר ב-1025. שני בניו של המלך, אנרי ורובר, לחמו נגד אביהם. צבאו של המלך הובס ונסוג אל מחוץ לפריז. ב-1031, בעודו נלחם בבניו, נפטר המלך רובר השני, ובנו אנרי ירש את הכתר בשם אנרי הראשון.