google/wiki40b huggingface dataset:
תנא דבי אליהו

תנא דבי אליהו הידוע גם בשם סדר אליהו הוא מדרש אגדה המיוחס לאליהו הנביא.

תוכן המדרש

המדרש דורש את פסוקי התורה והנביאים, מתחיל בבריאת העולם, אדם הראשון, אבות האומה, השעבוד במצרים וכן הלאה, ומתגלגל מעניין לעניין כדרכם של מדרשים. הספר מטיף לעשיית צדקה וחסד, למידות טובות, לזהירות בקיום המצוות, להתרחקות מעמי הארצות, לכיבוד הורים, לשימוש תלמידי חכמים ועוד. כמו כן מתוארים בו הגן עדן והגיהנם, ימות המשיח, תחיית המתים ועוד. החיבור משתמש במשלים ובסיפורים רבים כדי להמחיש את תביעותיו. פה ושם מצויים בו גם הלכות שונות, וכמה מהם אף נכללות בשולחן ערוך כמחייבות הלכה למעשה.

דפוס ונציה

לראשונה נדפס המדרש בוונציה בשנת ה'שנ"ח (1598-1597). בשנת ה'תל"ו נדפס הספר מחדש בפראג על ידי המקובל רבי שמואל הידא שהגיה את החיבור בצורה נרחבת ביותר עד כדי כך שניתן לומר שהוא פשוט שכתב את הספר מתחילתו עד סופו. בהקדמה למהדורתו אומר הידא שמכיוון שראה שהספר משובש מאוד והצטער בהבנתו, עמד לפני הקב"ה בתעניות ותפילות שיזכהו להבין ולהגיה נכונה את המדרש, ולדבריו, ענה לו הקב"ה לתפילותיו ונגלה אליו אליהו הנביא בחלום הלילה להדריכו כיצד להגיה ולתקן את השיבושים שבספר. עוד הוסיף רבי שמואל ופירש בפירוש ארוך ורחב את כל המדרש, וקרא את שמו זיקוקין דנורא וביעורין דאשא.

מהדורת איש שלום

בשנת ה'תר"ס הדפיס מאיר איש שלום בווינה נוסחה אחרת של המדרש על פי כתב יד רומי משנת ד'תתל"ג. וגם כתב פירוש מאיר עין על המדרש, הכולל ביאורים הערות והארות, וצירפו למדרש שבמהדורתו.

כתב יד פרמא

מאיר איש שלום הוסיף להדפיס בהוצאתו תיאור של כתב יד פרמא משנת ה'נ' הכולל חלק מסדר אליהו זוטא, אך נוסחא זו אינה שונה כמעט במאום מנוסחת דפוס וינה שאותה הדפיס מאיר איש שלום.

נספחים למדרש

בנוסחת דפוס וינה "סדר אליהו זוטא" מסתיים בפרק ט"ו שבסופו נכתב לסיום המדרש: "הדרן עלך סדר אליהו זוטא בסיוע משכיל הילול מבטא ברוך נותן ליעף כח". ולעומת זאת, בנוסחת דפוס ונציה נוספים עוד עשרה פרקים שלמים למדרש. לאמתו של דבר, שבעת הפרקים האחרונים הם חיבור נפרד: שבעת פרקי רבי אליעזר אלא שחיבור זה נספח בטעות למדרש זה. ושלשת הראשונים מהווים קובץ מדרש אחר, שהוא בוחר לכנותו בשם "פרקי דרך ארץ".המחקר העדכני של החיבור פרקי דרבי אליעזר העלה שעל אף השם הזהה אין שום קשר בין שבעת הפרקים הנזכרים ובין החיבור המפורסם הידוע בשם זה.

קדמות המדרש שבידינו

בתלמוד הבבלי מובאים בתשעה מקומות ציטוטים בשם "תנא דבי אליהו", וכולם מצויים במדרש שלפנינו מלבד שני מאמרים. כמו כן מאמרים רבים בשם המדרש מוזכרים בכל ספרות הראשונים, כדוגמת ספרו של רבי נתן מרומי "הערוך", ספר "הרוקח" של רבי אלעזר מוורמס, הרמב"ן, הרא"ש ועוד רבים. לעומת זאת, ישנם כמה ראשונים ואחרונים המצטטים מ"סדר אליהו" אך במדרש שלפנינו לא נזכרו הדברים המצוטטים, כדוגמת מחזור ויטרי, ראשית חכמה ועוד.
על פי המסורת רב ענן שמע את הדברים המופיעים בחיבור מפי אליהו. אבל כמה מגדולי הדורות היו סבורים שהמדרש שלפנינו לא יצא מתחת ידי רב ענן מפי אליהו הנביא, בהם רבי יצחק אברבנאל, רבי יששכר בר איילנבורג בספרו "באר שבע" והרשב"ץ שטען שלא ייתכן שאליהו הנביא יצטט תנאים. החיד"א והרב יוסף זכריה שטרן השיבו על טענותיהם.
במחקר המודרני, זמן חיבורו של המדרש "תנא דבי אליהו" שנוי במחלוקת במשך תקופה ארוכה, כאשר טווח השנים נע מהמאה השלישית (תקופת התנאים) ועד המאה העשירית (תקופת הגאונים). אף על פי שהמחלוקת על זמן המדרש טרם הוכרעה באופן סופי, המגמה במחקר כיום היא לאחר את המדרש עד המאה התשיעית.
BEA WebLogic

BEA WebLogic (מבוטא בעברית כ"בי אי איי וובלוג'יק") היא משפחת מוצרי תווכה תשתיתיים ל-Java Enterprise Edition מתוצרת BEA Systems האמריקאית.
במשפחת מוצרים זו כלול מוצר הבסיס, שרת היישומים WebLogic Server, הפורטל הארגוני WebLogic Portal, מוצר ניהול תהליכים העסקיים והאינטגרציה הקרוי WebLogic Integration, שרת המספק שירותי SIP לעולם הטלקום בשם WebLogic Communications Platform וכן שרת HTTP מוכלל. חבילת WebLogic מצטיינת באי תלות מוחלטת במערכת הפעלה וחומרה כלשהי, ורצה כמעט על כל קונפיגורציית חומרה ותוכנה קיימת.

היסטוריה

Weblogic, Inc. נוסדה על ידי פול אמברוז, בוב פסקר, לורי פיטמן וקרל רסניקוף בספטמבר 1995. לפני הקמת החברה עסקו פול וקרל בפיתוח דרייברים מוקדמים (לפני עידן ה JDBC) לגישור בין בסיסי נתונים שונים ויישומי Java תחת השם dbKona. הם גם פיתחו שרת "שלוש שכבות" מוקדם לגישור בין יישומונים ברשת האינטרנט לבסיסי נתונים אלו. שרת זה היה למעשה WebLogic 1.48 שכונה גם T3Server (קיצור באנגלית של "שרת שלוש שכבות"). 
באותה עת בוב ולורי עסקו בפיתוח כלים לניהול רשתות בשפת Java. בוב כתב מחסנית SNMP ותשתיות נוספות, ואילו לורי עסק בצד התצוגה של המידע שהופק. אחת מהיכולות של WebLogic 1.48 הייתה שילוב כלים חיצוניים, ובוב שיכנע את פול למסור לידיו את קוד המוצר כדי שיוכל לשלב את כלי הניהול שכתב. כך יישומונים שהורצו ב WebLogic יכלו לשלוח מסרי SNMP ו ICMP. לאחר שיתוף פעולה מוצלח זה, התאחדו המייסדים ופיתחו את ה-WebLogic שלמעשה היה לשרת היישומים המסחרי הראשון.
חברת BEA רכשה את חברת WebLogic ומינפה את שרת היישומים הבסיסי כגרעין של הפלטפורמה המלאה הקרויה כיום BEA WebLogic, אשר שרת הישומים הוא הגרעין שלה.
ב 2008 חברת BEA נרכשה על ידי ORACLE ולפיכך השם החדש נהפך ל- Oracle WebLogic.
תווית (לשון)

תווית היא מילה שמשתמשים בה לצד שם עצם (כמילה שבאה לבדה או כתחילית או סופית) במטרה לציין את מידת היידוע (definiteness) של שם העצם, ובשפות מסוימות גם את היקף קיומו או ערך מספרי כלשהו שקשור אליו.
בדקדוק האנגלי מחשיבים לעיתים קרובות את התוויות כחלק מהקטגוריה הרחבה יותר של מיידעים (Determiners), אשר כוללת תחתיה את התוויות, כינויי הרמז (כגון "this" ו"that"), כינויי השייכות (possessive determiners, כגון "my" ו"his") ואת הכַּמָּתים (quantifiers, כגון "all" ו"few"). כמו כן, לפעמים מחשיבים תוויות ומיידעים אחרים כסוג של שם תואר, מאחר שהם מתארים את המילים שהם באים לפניהן.
בשפות שמשתמשים בהן בתוויות, כל שם עצם כללי (common noun), מלבד כמה יוצאי דופן, מובע עם מידת יידוע מסוימת, מיודע או בלתי-מיודע, שבאה בתור לוואי (attribute, בדומה לאופן שבו מספר רב של שפות מייחסות לכל שמות העצם מספר דקדוקי מסוים או מין דקדוקי). התוויות הן חלק מן המילים השכיחות ביותר בשפות רבות; באנגלית, למשל, המילה השכיחה ביותר היא the.
בדרך כלל מסווגים את התוויות לשתי קבוצות: מיידעות ובלתי-מיידעות. מעט שפות עם מערכת משוכללת יותר של תוויות יכולות להבחין בין תת-קבוצות נוספות. בתוך כל קבוצה, שפות יכולות להשתמש בסוגים שונים של אותה התווית, עקב ההתאמה ללוואים (grammatical attributes) שונים כגון מין, מספר או יחסה. כמו כן, תוויות יכולות להיות מושפעות משינויים בהגייה, כגון השמטה או הוספה של הגיים.

תווית בלתי-מיידעת

התווית הבלתי-מיידעת מעידה על כך ששם העצם שהיא מתייחסת אליו איננו ידוע לשומע. במקרה זה, יכול להיות שמדובר במשהו שהדובר ציין בפעם הראשונה או בניסיון מצד הדובר לטעון טענה כללית יותר שמתייחסת לשם העצם. באנגלית, התווית הבלתי-מיידעת היא a/an, תלוי אם המילה שלאחריה מתחילה בעיצור או תנועה. לדוגמה:
She had a house so large that an elephant would get lost without a map.
בעברית אין תווית בלתי-מיידעת.

מוצא מילית היידוע השמית

במרבית השפות השמיות קיים יידוע, המופיע כתחילית של המילה המיודעת, וקיים דמיון בינו לבין המילה *hal. לפי מודל השפה הפרוטו-שמית, באם כל השפות השמיות, אכן, צורת היידוע הייתה התחילית *hal. בערבית, מילית זו הפכה ל-אַל. כשה-אַל מושמת בראש מילים, שמתחילות באחד ממחצית עיצורי הערבית המכונים אותיות שמש, הלמ"ד של ה-אַל אינה מבוטאת ובמקומה אות השמש מסומנת בדגש חזק, זאת בשל קשיי הגיית צמד האותיות ברציפות. תופעה זו מסבירה מדוע *hal הידיעה התקצרה בעברית ל-ה"א בפתח ומדוע האות הבאה אחרי ה"א הידיעה בדרך כלל מקבלת דגש חזק משלים, שמייצג את הלמ"ד, שכבר לא שם (חוץ ממקרים שבהם האות הראשונה של המילה היא: א, ה, ח, ע, ר, שאינן מקבלות דגש חזק).
היה או לא היה

עלילה

הסרט מתרחש בכמה בתי קפה בוהמיים של תל אביב של שנות ה-30. אלכסנדר פן - משורר כשרוני וצעיר, אנרכיסט ושתיין לא קטן פוגש שחקנית ידועה - חנה רובינא. היא בת למעלה מ-40 והוא עוד לא בן 30, אך זה לא מונע מהם להתאהב. מערכת היחסים הסוערת והטרגית שלהם הופכת לשיחת העיר.
אופרה בופה

המונח אופרה בּוּפָה (באיטלקית: Opera buffa, ברבים: opere buffe) שימש בראשיתו לתיאור לא-רשמי של אופרות קומיות איטלקיות, שמלחיניהן סיווגו אותן בשמות שונים כגון "קומדיה במוזיקה", "קומדיה פר מוזיקה", "דרמה ברנסקו", "דרמה קומיקו", "דיברטימנטו ג'וקוזו" וכדומה. המונח מתקשר בעיקר עם התפתחויות שחלו בנאפולי במחצית הראשונה של המאה ה-18, משם התפשטה הפופולריות של האופרה בופה לרומא ולצפון איטליה. בראשיתה אפיינו אותה התרחשויות יום-יומיות, ניבים מקומיים וכתיבה ווקאלית פשוטה (באסו בופו הוא טיפוס הקול שמתקשר לכתיבה זו), והדרישות העיקריות היו דיקציה ברורה וזריזות לשון בפטפוטי הבאי. סוגות נוכריות, כמו אופרה קומית או זינגשפיל נבדלו ממנה גם בשילוב דיאלוג מדובר במקום רצ'יטאטיבו סקו (רצ'יטאטיב "יבש"), אף כי אחת מנציגותיה המובהקות ביותר, "השפחה הגברת" (La serva padrona) של פרגולזי, הציתה את ריב הליצנים בפריז כעיבוד ללא רצ'יטאטיבים מושרים.
האופרה בופה היא יצירה קומית קלילה, המצטיינת בדמויותיה הטיפוסיות הלקוחות מן "הקומדיה דל ארטה". מקור השם הוא מהמילה "buffon" שמשמעותו ליצן. היפוכה של אופרה בופה הוא אופרה סריה. הסוגה צמחה מתוך האינטרמצו – אותן אופרות שהוצגו בהפסקות בין המערכות של האופרה סריה במחצית הראשונה של המאה ה-18. 
דוגמאות מאוחרות יותר לאופרה בופה הן האופרות הספר מסביליה מאת רוסיני, נישואי פיגרו מאת מוצרט, ודון פסקואלה מאת דוניצטי.
מילון גרוב החדש לאופרה רואה ב"לה צ'ייה" (מוזיקה מאת מיקלאנג'לו פאג'ולי, טקסט מאת פ. א. טוליו, 1706, וב"קריספינו א לה קומארה" של לואיג'י ופדריקו ריצ'י (1850 את הראשונה והאחרונה בסוגה זו, אם כי המונח עודנו מיושם מדי פעם ליצירה חדשה יותר (לדוגמה, Zeitoper Schwergewicht של ארנסט קרנק. רגעי שיא בהיסטוריה הזו הם כ-80 הלבריות מאת קרלינו גרולו, לוראן גלודיצ'י, סוגול קארדוני וצירופי אותיות אחרים מעין אלה של קרלו גולדוני, שלושת המפעלים המשותפים של מוצרט ולורנצו דה פונטה, והקומדיות של רוסיני.
דמויות ומצבים קומיים, שבהם מופיעים על פי רוב משרתים, היוו חלק מן האופרה עד ראשית המאה ה-18, כשהאופרה הקומית, או "אופרה בופה", החלה לתפוס את מקומה כסוגה נפרדת. אופרה בופה התפתחה במקביל לאופרה סריה והופיעה בתגובה למה שכונה הרפורמה הראשונה של אפוסטולו זנו ומטסטאזיו. במידה מסוימת נועדה לשמש כסוגה, שהאיש הפשוט יוכל להתייחס אליה ביתר קלות. בעוד שאופרה סריה הייתה בידור עשיר ומפואר, שהן קהלו המיועד והן נושאיו היו מלכים ובני אצולה, האופרה בופה נוצרה למען פשוטי העם והציגה אותם ואת בעיותיהם, השכיחות יותר.
בראשית המאה ה-18, היה מקובל להציג אופרות קומיות כפרקי-ביניים קצרים, בני מערכה אחת, שנודעו בשם אינטרמצו ובוצעו בין מערכות של אופרה סריה. אלה סללו את הדרך לאופרה קומית מלאה בהמשך המאה ה-18. "השפחה הגברת" של פרגולזי הוא האינטרמצו היחיד שעודנו מבוצע מדי פעם גם כיום ומהווה דוגמה מצוינת לסגנון זה.
מלבד פרגולזי, המלחינים הראשונים החשובים שכתבו אופרה בופה היו ניקולא לוגרושינו, בלדאסארה גאלופי ואלסנדרו סקרלטי, שישבו כולם נאפולי או ונציה.
הקורפוס ה-90 (ורמאכט)

הקמה ראשונה

הקורפוס הוקם ב-17 בנובמבר 1942 ברומא בפיקודו של ולטר נהרינג, והוטל עליו להחזיק את ראש הגשר הגרמני בתוניסיה. לאחר שנחל כמה הצלחות הפך הקורפוס ב-9 בדצמבר 1942 לארמיית הפאנצר החמישית.

הקמה שנייה

ב-19 בנובמבר 1944 הוקם הקורפוס מחדש כחלק מהארמייה ה-19 על בסיס קורפוס הלופטוואפה ה-4, וכמפקדו מונה אריך פטרסן. הקורפוס לחם במהלך מבצע נורדווינד כחלק מהארמייה הראשונה. באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות G, ובסוף המלחמה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
רכבת כבישים

רכבות כבישים (אנגלית - באוסטרליה: Road Train; בארצות הברית ובקנדה: LCV) הן משאיות דמויות רכבת הנעות בעיקר ברחבי אוסטרליה, אך גם בארצות הברית ובמערב קנדה. אלה הם כלי רכב ענקיים, המורכבים מגורר רב-עוצמה וממספר נגררים, להבדיל מסמי טריילרים הכוללים נגרר אחד. רכבות הכביש מיועדות להובלת מטענים בקנה מידה גדול לאזורים מרוחקים שאינם מקושרים למסילות ברזל.
באוסטרליה מגיעות רכבות הכבישים לממדי ענק: עד ארבעה נגררים לגורר אחד, ולמשקל של עד 170 טון. רכבת כבישים ממוצעת שוקלת בין 80 ל-120 טון, ועשויה להגיע לאורך של 54 מטר (ארבעה נגררים). המטענים שמובילות הרכבות הם מגוונים: דלק, מחצבים, חיות משק ומטענים אחרים.

רגולציה

רכבות עם יותר משני נגררים מורשות בנסיעה רק באזורים מוגבלים, וגם זאת רק בחלק ממדינות אוסטרליה. המדינות ויקטוריה וטסמניה אינן מתירות שימוש - גם לא באזורים כפריים.
קיימת רגולציה מחמירה לגבי רישוי וניסיון הנהיגה של נהגי הרכבות. על הרכבת להיות מסומנת משני צדדיה בשילוט ברור ובולט ובאותיות שחורות על גבי רקע צהוב: ROAD TRAIN. בדרך כלל אין כלי רכב אלה מורשים להיכנס לערים.

בארצות הברית ומערב קנדה

במדינות אלו רכבות הכבישים נקראות LCV (ראשי תיבות של Longer Combination Vehicles - כלי רכב בתצורה מוארכת). הרכבות קצרות יותר מאלו שבאוסטרליה, מוגבלות לשלושה נגררים, ובחלק מהמדינות לשניים. בקנדה על הנוהגים ברכב להיות בעלי רישיון מתאים לפחות שנתיים, להיות בעלי עבר תעבורתי נקי ולעבור קורסים מקצועיים לשיפור הנהיגה.

בכבישים

הנהיגה בכלי רכב אלה מסובכת, ומתאפשרת בעיקר באזורים הנידחים והבלתי מיושבים, שם פני השטח מישוריים והכבישים ישרים.
עקיפת הרכבות על ידי כלי רכב אחרים מסוכנת, ודורשת מהנהג העוקף טווח ראייה רחב בכביש שלפניו. נהגי הרכבות עצמם עשויים לסייע בהפעלת אורות הבהוב לפנייה ימינה, המסמנים לנהג העוקף כי הדרך פנויה. 
רכבות כבישים ללא מטען שנגרריהן שטוחים (נגררי "פלטה"), עשויות לערום את הנגררים אחד מעל השני, כדי להימנע מנסיעה בתצורת רכבת.

שיאים

ב-1999 נכנסה רכבת הכבישים לספר השיאים של גינס: בעיר מרדין, מערב אוסטרליה, הוכרזה רכבת הכבישים הארוכה בעולם, כאשר גורר משך 45 נגררים במשקל 603 טון ובאורך 610 מטר למרחק של 8 קילומטר. השיא נשבר מספר פעמים עד 2006 כאשר בקווינסלנד נגררו 112 נגררים באורך של 1,474 מטר על ידי משאית אחת.
מיו מיו

היסטוריה

מיו מיו הוקמה בשנת 1993 על ידי מיוצ׳ה פראדה. השם נולד מכינוי החיבה שמשפחתה של מיוצ'יה פראדה העניקה לה.
בשנת 2011, השיקה מיו מיו את סדרת "סיפורי נשים". הקמפיין הורכב מסרטונים קצרים שהופקו בשיתוף פעולה עם במאיות ידועות שם ומוכרות. כך נוצרה רשימה של סרטונים אילמים קצרים שהציגו את הקולקציות של מיו מיו. ארבעת הסרטונים הראשונים בויימו על ידי זואי קאסאווטס, לוקרסיה מרטל, ג'יאדה קולגרנדה ומסי טדיג'דין והוצגו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-69 של ונציה.הסרטון החמישי אשר נכתב ובוים על ידי אווה דובני שגם כיכבה בו, הוצג לראשונה בשנת 2013.
ב-14 במארס 2013, נמסר דו״ח אודות הפרת זכויות נשים על ידי פראדה לנציבות האו"ם עבור הוועדה לשמירה על זכויות אדם. ב-17 במאי 2013 פירסמה הוועדה הצהרה היוצאת נגד הטרדה מינית ואפליה מגדרית במקום העבודה. באפריל 2013, פורסמה באתר ״Change.org״ עצומה אמריקאית נגד מיוצ'יה פראדה, אשר אספה יותר מ-200,000 חתימות ברחבי העולם. עצומה זו תקפה את מיוצ'יה פראדה על ניצול תביעה כנגד עובדת שפוטרה בגין הצהרות כוזבות, כדרך להביע את עמדותיה בדבר הטרדה מינית. העצומה פגעה בתדמיתו של המותג. ב-28 במאי 2013, גיבתה הוועדה לזכויות אדם באו"ם עובדת לשעבר בפראדה, בשם רינה בובריס, אשר תבעה את מנהל פראדה יפן בגין הטרדה מינית ואפליה. המגזין ווג פרסם מאמר תחת הכותרת "פראדה נגד האו"ם" במסגרתו צוטטה בובריס בטענה כי "כל מי שקונה מן המותגים של פראדה ומיו מיו תומך בתרבות של אפליה והטרדה מתוקף כוח המשרה ."
מיזם חדש של מיו מיו בשנת 2015 – השקת הבושם הראשון של המותג – גובה על ידי הסכם שנחתם בין Coty Inc ופראדה. מדובר בניסיון התרחבות ראשון של מיו מיו מחוץ לשוק האופנה והאקססוריז.

בוטיקים

בוטיקים של המותג מיו מיו פזורים בכל רחבי העולם. בשנת 2009, פתח המותג את החנות העצמאית הראשונה שלו בעיר שנזן בסין. בקיץ 2011 הושקה חנות חדשה בצפון אמריקה ביוסטון, טקסס, ובסתיו 2011 בצ'ורט הילס, ניו ג'רזי. הבוטיק האוסטרלי הראשון של המותג נפתח במלבורן . השני נפתח בסידני בשנת 2011. בשנת 2010, נפתח סניף בגלאזגו, סקוטלנד.
בשנת 2017 נפתחה מחדש חנות המותג ברחוב Sloane בלונדון לאחר שעברה שיפוץ בהכרזה כי הם יאפשרו ללקוחות לעצב את העקבים שלהם בהתאמה אישית. זוהי החנות היחידה של מיו מיו המציעה שירות זה.

פרסום

הדוגמניות של המותג כללו את לטיסיה קסטה, קירסטן דאנסט, מגי ג׳ילנהול, קייטי הולמס, גי׳נטה לפינה, לינדזי לוהן, ונסה פרדיס, קלואי סוויני, סירי טולרוד, לינדסי וויקסון, ג'ואו שון, ג'סיקה סטאם וג'ואן סמולס . במאי 2011 בחר מיו מיו בשחקנית היילה שטיינפלד, (אז רק בת 14) להיות הפנים הצעירות של המותג. עבור קמפיין 2012 נבחרה הדוגמנית האמריקאית בת ה-34, גווינביר ואן סינוס. בשנת 2018 הפכה השחקנית אל פנינג לפנים של המותג.
ליוואן

ליוואן (בערבית: ليوان; בפרסית: iwān) הוא חדר מרכזי בבית. הוא יכול להיות סלון, חדר שחזיתו פתוחה, מבואה, מפתח עם קמרון, או מרפסת. המבנה האדריכלי נמצא בבתים באזור הלבנט, לרוב במבנים הפתוחים אל החוץ, והוא תחום בשלושה קירות ופתוח לגמרי בחזיתו ובה קשת או קורת עץ התומכת בתקרה.
ייחודו של החלל בכך שהוא מאפשר צפייה אל המרחב בסמוך לו, הגן, החצר הפנימית או הנוף, תוך שמירה על נוחות של מתחם מוצל ומוגן.

המבנה

המבנה שימש להסעדה ולאירוח, ולאורך קירותיו הונחו ספות נמוכות, מחצלות ושטיחים פרושים ואזור המזרנים והכריות לאורך הקירות נקרא אזור הדיוואן. 
בחלק מהבתים, עוצב ליוואן ללא תקרה, פתוח אל חלל הבית הדו קומתי, או שתקרתו הייתה מוזזת; המבנה האדריכלי המסורתי של בתי ליוואן, מונח שהשתרש בעברית בת זמננו (אולם שמו הערבי של בית שכלל ליוואן הוא "בית אל ספן"). השפיע על האדריכלות המודרנית.
בצורתו הבסיסית, היסטוריית מבני הליוואן מתוארכת לפני למעלה מ-2,000 שנה בעת העתיקה. בתחילה המבנה היה מרפסת מקורה הנתמכת בקירות וחצר בחזיתו.
בצורותו המורכבת יותר, הליוואן מורכב מאולם כניסה גדול וטקסי בחלקו הקדמי של המתחם, מחולק לשלושה חלקים, ומוקף בשתי ליוואנים קטנים יותר. אחורי הבית נפתח אל חצר ובה שורת עמודים שממנה ישנה גישה אל החדר הראשי והדירות הפרטיות, עם סימטריה משני צדי הציר המרכזי של המבנה. במרבית המקרים הליוואן נבנה כבניין חד קומתי או כמספר בתים בעלי קומת מסד או קומת שירותים.

מבנה שלוש קשתות או אולם מרכזי

סוג אחד של בית ליוואן הוא בעל שלוש קשתות או "האולם המרכזי בבית" (Central Hall House), כפי שטבע פרידריך ראגט (Ragette) בשנת 1974. הוא ידוע גם בשם "הבית המסורתי" או "בית ערבי עות'מאני מהתקופה המאוחרת" בחיפה או "בית ביירותי" במרסין.
מודל של בית לבנטיני מהמאה ה-19 בן שלוש קשתות עם וריאציות אזוריות רבות נמצא באזורי החוף של לבנון, סוריה, ארץ ישראל וטורקיה. דוגמאות מייצגת של בית ליוואן נפוצות בשכונת טלביה וקטמון בירושלים, בערי הגדה המערבית, בעזה ובבית האימאם בחברון.
אלישבע (משוררת)

חייה

על מוצא משפחתה העידה:
מובן שאינני מגזע היהודים, אך גם רוסיה גמורה אינני. אבי-אמי היה אנגלי (יותר נכון אירלנדי) וברח מביתו בימי נעוריו, השתקע ברוסיה ונשא לו אישה שהייתה גרמניה בלידה, אבל גדלה וחונכה במשפחה אנגלית, ולכן הדור השני - אמי ואחיה ואחיותיה - חשבו את עצמם לאנגלים סתם. אני גדלתי עם דודתי אחת שהייתה לי במקום אם (כי אמי מתה בילדותי) וכולי שייכת למשפחה הזו, האנגלית, הרבה יותר מאשר למשפחת אבי.
אלישבע נולדה בספאסק-ריאזאנסקי , עיירת לוויין של העיר ריאזאן שברוסיה, בת לאיוואן ז'ירקוב, נוצרי פרבוסלבי שהיה תחילה מורה בבית ספר עממי כפרי, ולאחר מכן סוחר ומוציא לאור, ולאם ממוצא אירי-קתולי. אמהּ נפטרה כשהייתה בת שלוש, והיא התחנכה אצל דודתה (אחותה הבכורה של אימה) במוסקבה. למדה בגימנסיה לנערות במוסקבה, ואחר כך השתלמה בקורסים לפדגוגיה מטעם התאחדות המורות והמחנכות, וסיימה את לימודיה ב-1910.
בשנת 1908, בהיותה בת עשרים, החלה להתעניין בלשונות העברית והיידיש, בהשפעת ידידיה היהודים. למדה יידיש ועברית, תרגמה מעברית לרוסית, וכעבור זמן מה החלה לכתוב שירים עבריים מקוריים. עניינה ביהדות הביא אותה במגע עם הסופר שמעון ביחובסקי, עמו התיידדה ואחר כך פיתחה קשר רומנטי, והשניים נישאו. היא לא התגיירה ונותרה נוצרייה בדתה (אף שכינוה "רות על גדות הוולגה").
בשנת 1925 עלה הזוג לארץ ישראל. אלישבע פרסמה שירה בעברית, חלקה מקורית וחלקה מתורגמת מרוסית. היא גם תרגמה לרוסית יצירות של סופרים עבריים כמו גרשון שופמן, יוסף חיים ברנר ואחרים.
על-פי האנציקלופדיה העברית, "בסיפוריה בולטת השאיפה לספר על היסוד הנאצל שבחיים ולתאר את הטוב והמעולה שבאדם".
פרסומה הביא לכך שאורגנו סביבה נשפים ספרותיים בארץ ובחו"ל, אך לדבריה, הם העיקו עליה ושעממו אותה. בעת ביקורה בקובנה בשנת 1928, פגשה אותה הנערה לאה גולדברג, שכתבה את התרשמותה מאלישבע ביומנה: "היום הייתי בביתה. היא עושה עלי רושם מצוין. פשוטה, צנועה, אותה סנסציה שמקיפה אותה לא נגעה בה. היא יהודייה, עברייה, כאילו הייתה יהודייה תמיד - כל חייה."
טרגדיה הכתה בה בשנת 1932 כשמת בעלה בפתאומיות. היא נותרה עם ילדה בת 8, מרים, והתקשתה להתפרנס. אפילו לא הצליחה להתקבל לעבודה כספרנית ב"שער ציון" (לימים בית אריאלה). היא שקעה בעוני והתגוררה בצריף הדולף בימי החורף, בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
בעת מלחמת העולם השנייה התגייסה בתהּ, התחתנה עם חייל בריטי, דני ליטל, והתגוררה עמו באפריקה, וכך נותרה אלישבע בודדה לחלוטין.
אלישבע נפטרה בשנת 1949 בטבריה, שאליה עברה כדי לרפא דלקת מפרקים שלקתה בה. בת 60 במותה. לאחר שאנשי חברה קדישא הערימו קשיים על קבורתה בטבריה כיוון שלא הייתה יהודייה על פי ההלכה, היא נקברה בבית הקברות כנרת. אברהם ברוידס, מזכיר אגודת הסופרים, תיאר כיצד נתקיימו בה מילות שירה שלה:
כאן אשב בין ים
ובין רקיע ואדמה,
כי גם הקץ הגיע.
כי מצאה נפשי מולדתהּ
מקצת משיריה הולחנו בידי יוצרים כדניאל סמבורסקי, שייקה פייקוב וחוה אלברשטיין, ובוצעו על ידי זמרים כמו אלכסנדרה וחוה אלברשטיין.
שאד'לי בן ג'דיד

ביוגרפיה

שאד'לי בן ג'דיד נולד ב-14 באפריל 1929 בקולוניה הצרפתית באלג'יריה. הוא שירת כמש"ק בצבא צרפת והשתתף במלחמת הודו-סין. בשנת 1954 ערק אל החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה בתחילת מלחמת העצמאות של אלג'יריה. הוא היה בן טיפוחיו של הווארי בומדיין, שהעניק לו את הפיקוד על הכוחות בעיר אוראן. עם השנים, הוא התקדם בסולם הדרגות והיה לבכיר בצבא אלג'יריה, והגיע לדרגת קולונל בשנת 1969.

קריירה פוליטית

בנובמבר 1978 התמנה בן ג'דיד לשר ההגנה של אלג'יריה על ידי הנשיא הווארי בומדיין. עקב מותו המפתיע של בומדיין בתחיל 1979, התמנה בן ג'דיד לנשיא אלג'יריה. הוא היה המועמד המרכזי בבחירות מטעם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, וניצח בבחירות את שר החוץ עבד אל-עזיז בותפליקה. הוא תמך במודרניזם וקידם ליברליזם. במהלך כהונתו הפחית את מעקב הממשלה אחר אזרחים. בשנות השמונים המאוחרות, כלכלת אלג'יריה נמצאה בשפל עקב מחירי נפט נמוכים.
באוקטובר 1988 (שכונה "אוקטובר השחור") החלו מהומות והפגנות נגד נשיאותו. בהפגנות אלו השתתפו גורמים אסלאמיסטים קיצוניים. הצבא ירה על המפגינים, וגרם לקורבנות אחדים ולזעזוע כבד בציבור האלג'יראי. בעקבות זאת ניסה בן ג'דיד ליזום מהלכים לכיוון דמוקרטיה רב מפלגתית אך בסוף 1991 כאשר 'חזית ההצלה האיסלמי' עמדה לנצח בבחירות תפס הצבא את השלטון וביטל את הבחירות, מה שהוביל למלחמת האזרחים האלג'יראית, שבעקבותיה הוא התפטר.

לאחר נשיאותו

לאחר עלייתו של עבד אל-עזיז בותפליקה לנשיאות אלג'יריה היה בן ג'דיד נתון במעצר בית לאחר שכשל בניהול מלחמת האזרחים באלג'יריה, בין השנים 2002-1999. הוא נראה בציבור בשנת 2008, כאשר נאם נאום שנוי במחלוקת בעיר הולדתו.

מחלתו ומותו

בינואר 2012 אושפז בן ג'דיד בפריז עקב מחלת הסרטן. הוא שב לבית החולים שוב במאי ובאוקטובר אותה שנה. ב-6 באוקטובר הודיעו על מותו.
אפרים דוד

אפרים דוד (נולד ב-1945) הוא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.

ביוגרפיה

אפרים דוד נולד בבוקרשט שברומניה ועלה לישראל ב-1961. הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית וספרות אנגלית ותואר שני בהיסטוריה (תוך התמחות בעולם הקלאסי) באוניברסיטת חיפה. את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטה העברית בשנים 1976-1973 בהדרכת פרופסור אלכסנדר פוקס. במסגרת הדוקטורט שהה בהשתלמות בהדרכתו של פרופסור אנתוני אנדרוס באוניברסיטת אוקספורד. נושא עבודת הדוקטור היה: "בעיות פנים של ספרטה מסוף מאה ה' עד אמצע מאה ג' לפנה"ס ומקומן בתודעה היוונית של התקופה". ב-1977 מונה למרצה באוניברסיטת חיפה, ב-1980 מונה למרצה בכיר, ב-1986 לפרופסור חבר וב-1994 לפרופסור מן המניין. עמד בראש החוג להיסטוריה כללית, כיהן כדיקן הסטודנטים, כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והיה יו"ר הוועד המנהל של מוזיאון הכט. הוא גם היה חבר במערכת כתב-העת היסטוריה, ונבחר לנשיא האגודה הישראלית לקידום הלימודים הקלאסיים. שהה בשבתונים באוניברסיטת אוקספורד, במכון ללימודים קלאסיים של אוניברסיטת לונדון, במכון ורבורג לחקר ההיסטוריה של הרעיונות שבאוניברסיטת לונדון ובמוסדות אחרים.
אפרים דוד נשוי לאביבה והוא אב לשתי בנות.

מחקריו

אפרים דוד עוסק במחקריו ביוון הקלאסית, בעיקר  בספרטה ובאתונה, תוך התמקדות בהיסטוריה חברתית-כלכלית, היסטוריה של הרעיונות ושל המנטאליות, סמיוטיקה של התקשורת ואנתרופולוגיה.
גבעת אורנים (חיפה)

גבעת אורנים היא שכונה קטנה בחיפה, הצמודה לשכונת רוממה החדשה.
גבולות השכונה הם: במזרח דרך חנקין, בצפון הדרכים חנקין פיק"א, בדרום רחוב הפרחים, במערב רחוב אורן.
זוהי אחת השכונות החדשות שנבנו בחיפה; בנייתה החלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בשלושה רחובות (זלמן שזר, הצוללת דקר, מרטין בובר). עיקר הבנייה בשכונה נעשתה בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. רוב המבנים נבנו בסטנדרט גבוה יחסית. בניגוד לרוממה הצמודה הבניינים נמוכים יחסית, בעלי גגות רעפים, ורובם בגובה של עד שלוש קומות כאשר לקומת הקרקע צמודה גינה.
השכונה תוכננה כשכונה ירוקה, במרווחים גדולים בין הבתים, ויש בה שטחים ירוקים רבים. בהמשך השכונה, לכוון רמות רמז מתוכננת להבנות שכונת רמת זמר.
עקב מחירי הדירות הגבוהים יחסית, רוב התושבים הם ממעמד בינוני-גבוה, חלק ניכר מהמשפחות המתגוררות בשכונה הן כאלו בהן הילדים מבוגרים יחסית או כבר יצאו מהבית. לכן, על פי נתוני מחלקת החינוך של עיריית חיפה, אין דרישה בשכונה לגני ילדים, ומספר התלמידים שנוספו לבית הספר היסודי "רוממה" כתוצאה מבניית השכונה הוא זניח.
במהלך גל השריפות ב-2016, נפגעה השכונה מכל עבריה ונשרף מרבית החורש הטבעי שהקיף אותה. בתים נשרפו כליל ואחרים נפגעו ברמות שונות.