google/wiki40b huggingface dataset:
ברנדן רוג'רס

קריירה

רוג'רס החל את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 18 בקבוצה האנגלית רדינג. פציעה קשה גרמה לו לפרוש ממשחק מקצועני בגיל 20 בלבד. לאחר מכן שיחק בקבוצות חובבניות, ובמקביל אימן את קבוצת הנוער של רדינג.
בשנת 2004 מונה על ידי ז'וזה מוריניו למאמן קבוצת הנוער של צ'לסי, וכעבור שנתיים מונה למאמן קבוצת המילואים של המועדון. בנובמבר 2008 מונה למאמנה הראשי של קבוצת ווטפורד מליגת המשנה. ביולי 2010 מונה למאמן הקבוצה הוולשית סוונסי סיטי, ועלה עמה לפרמייר ליג (הקבוצה הוולשית הראשונה בהיסטוריה שעשתה זאת).
ביוני 2012 מונה רוג'רס למאמן ליברפול. בעונתו הראשונה בקבוצה סיים עמה במקום השביעי בליגה, ובעונת 2013/2014 הוביל את הקבוצה למאבק על האליפות עד המחזור האחרון, אך לבסוף היא סיימה במקום השני. באוקטובר 2015 פוטר מתפקידו, וכעבור כמה חודשים מונה למאמן סלטיק והחליף את רוני דיילה שעזב. בפברואר 2019 מונה למאמן לסטר סיטי.

חיים אישיים

רוג'רס נולד בקרנלוך, במחוז אנטרים שבצפון אירלנד, והיה הבכור מבין חמישה אחים.
רוג'רס נשוי לסוזן, ולהם בת ובן, אנטון, כדורגלן גם הוא.
ביוני 2011 הצטרף רוג'רס לצוות שמייצג את ליגת הכדורגל לטפס על הר הקילימנג'רו מטעם עמותה המקדמת את המלחמה במחלת הסרטן, לכבוד שני הוריו שמתו מהמחלה בשנים 2010 - 2011.
בית צעירות מזרחי (ירושלים)

בית צעירות מזרחי בירושלים היה בית ספר שהוקם בשנת 1933 על ידי נשות המזרחי באמריקה במטרה להכשיר בנות דתיות לחיי המעשה. המוסד שימש בהמשך לקליטת ילדי טהראן.

הקמה ומבנה

ההחלטה על הקמת בית צעירות מזרחי בירושלים נתקבלה בעקבות המלצתה של בתיה גוטספלד שחזרה מביקור בארץ ישראל בשנת 1927 ודיווחה שאין בארץ ישראל מוסדות לימוד לבנות דתיות. ההחלטה התחזקה בעקבות ביקור של אדלה גולדשטיין, יושבת ראש נשות המזרחי באמריקה בארץ ישראל. 
מבנה בית הספר היה מבנה עות'מאני בסגנון הליוואן ליד שכונת מקור ברוך, שקדם לשכונה, ונרכש בשנת 1932 על ידי נשות המזרחי באמריקה לצורך הקמת בית הספר. בשנות ה-30 נוספו למבנה שתי קומות בסגנון הבינלאומי. בהמשך נשכרו בתים בשכנות לבית הספר לצורך שיכון תלמידות נוספות.
באפריל 1953 נחנך לצד המבנה המקורי מבנה לימודים בן שתי קומות שהוקם בתרומה של אסתר ודוד שפירא. בשנת 1961 נחנך אגף חדש עם מטבח וחדר ללימודי כביסה וגיהוץ. 
בתחילת שנות ה-70 עלתה כוונה לבנות לבית הספר קמפוס חדש בסנהדריה.
כיום, פועל בבנין תיכון לבנות ששייך לרשת אמי"ת.

בית הספר

ב-17 באוקטובר 1933 נפתח בית צעירות מזרחי בירושלים במטרה לחנך נערות דתיות ילידות ארץ ישראל. תוכנית הלימודים ארכה שנתיים. בשנה הראשונה למדו בישול, אפייה, גיהוץ, כיבוס, תפירה וגינון. בשנה השנייה התמחו באחד התחומים וביצעו חודש של עבודה מעשית. שיעורים עיוניים נתנו בתנ"ך, בוטניקה, תזונה, היגיינה, ניהול חשבונות, והתעמלות. 
מכיוון שבעקבות עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, היה צורך למקומות לילדים מבתים דתיים שעלו במסגרת עליית הנוער מגרמניה, המוסד פתח את שעריו בפני נערות דתיות אלו. קבוצה ראשונה של 24 צעירות הגיעו בשנת 1934. בהמשך נקלטו עוד תלמידות מעליית הנוער ובסך הכל עברו במוסד בשנות ה-30 כ-250 נערות שהגיעו בעליית הנוער. אופי המוסד, שתוכנן בתחילה כמוסד חינוכי לבנות ארץ ישראל, הותאם לתלמידות שהגיעו בעליית הנוער, שהיוו את רוב התלמידות במוסד. בשנות ה-40 קלט בית הספר חלק מילדי טהראן, בגילאים צעירים יותר מהנערות שלמדו בו עד אז. בשנת 1947 דווח שלומדות בבית הספר רק נערות עולות.
בשנת 1952 הוסב בית הספר לתיכון מקצועי ארבע שנתי, ונוספו בו לימודי מזכירות, כתבנות וסטנוגרפיה. בבית הספר למדו אז כ-100 בנות, 80 מהן שהו בפנימיה. עם זאת, המוסד המשיך לשמש בית לבנות עולות עד שנת 1960. בשנת 1957 הגיע מספר התלמידות לכ-160 ובשנת 1960 לכ-260. בשנת 1962 למדו בבית הספר כ-320 בנות, מעל 100 מהן בפנימיה.
בשנת 1967 הגיע מספר הבנות בבית הספר לכ-500 והוא היה לבית ספר מקיף עם מגמות שונות, בהם כיתת אולפנה ומגמת לבורנטיות. בשנת 1977 דווח שרוב תלמידות המוסד נזקקות למלגה מרקע של מצוקה. בראשית שנות ה-80 הוכנסה לבית הספר מגמת מחשבים. בשנת 1987 נסגרה מגמת משק ומלונאות של בית הספר.

צוות בית הספר

מורי המוסד כללו את נחמה ליבוביץ ודב רפל. 
בשנת 1944 ניהל את בית הספר ד"ר ירחמיאל ברגמן. 
בראשית שנות ה-50 ניהל את בית הספר שמואל כהן ובהמשך שנות ה-50 ניהל את בית הספר נחום וולף עד פטירתו בשנת 1964. בשנת 1967 ניהל את בית הספר אביגדור ביטמן.
מייקל ג'יי וייט

ביוגרפיה

וייט נולד בברוקלין, ניו יורק והתחנך בברידג'פורט, קונטיקט.
וייט היה נשוי לקורטני צ'אטמן בין השנים 2005-‏2011 ולהם בת בשם מורגן. לוייט שני בנים נוספים ממערכות יחסים קודמות. בפברואר 2014 הודיע על אירוסיו לשחקנית ג'יליאן איליאנה ווטרס.

קריירת משחק

לאחר הופעה קצרה כחייל עתידני בסרט הפעולה "חייל אוניברסלי" לצד ז'אן-קלוד ואן דאם ודולף לונדגרן, פריצת הדרך של וייט במשחק הייתה בשנת 1995 בסרט ביוגרפי מרשת HBO על חייו של המתאגרף מייק טייסון. לאחר הופעה בסרט הפשע-קומדיה עתיר הכוכבים "שני ימים באל. איי", וייט גילם את דמותו של אל סימונס, והפך לשחקן האפרו-אמריקני הראשון שזוכה לגלם תפקיד ראשי בסרט גיבורי-על. הוא חזר שוב לשחק לצידם של ואן דאם ולונדגרן בסרט ההמשך ל"חייל אוניברסלי", ובשנת 2001 השתתף לצידו של סטיבן סיגל בסרט "בשם החוק". כמו כן, ביצע עבודות דיבוב לסדרות אנימציה כמו "סטאטיק שוק" ו"ליגת הצדק". וייט הפגין את כישורי הלחימה שלו בסרט הפעולה "אלוף ללא עוררין 2" לצד אמן הלחימה סקוט אדקינס.
לאחר מספר תפקידים קטנים כמו בסרט "להרוג את ביל חלק 2" (בסצנה שנחתכה מהגרסה הסופית) ובוידאו קליפים של באסטה ריימס, טוני ברקסטון, ניקי מינאז' וקלווין האריס, וייט הופיע בתפקיד המאפיונר גאמבול בסרט "האביר האפל" משנת 2008. הופיע בתפקיד ראשי בסרט "דם ועצם" ובקומדיית הבלאקספלויטשן "דינמיט שחור" משנת 2009.
הופיע בדמותו של ג'קסון בריגס בסרטוני רשת קצרים של הבמאי קווין טנצ'רון המבוססים על משחקי המחשב "מורטל קומבט". בשנת 2011 ביים וייט את סרטו הראשון, סרט אמנויות הלחימה המשולבות "לעולם אל תיכנע 2".

קריירת לחימה

וייט החל להתאמן באמנויות לחימה יפניות  בגיל שבע, בניהם: הג'ו ג'וטסו והשוטוקאן.
כאמן לחימה, וייט מחזיק בחגורה שחורה בשבע שיטות לוחמה מזרחיות - שוטוקאן, טאקוונדו, גוג'ו ריו, קיוקושינקאי, וושו, אמנות הלחימה הקוריאנית טונג סו דו וקובודו אוקינאווי. וייט הוא מעריץ מושבע של אמנויות הלחימה היפניות מענף הקראטה.
יצחק קירזון

יצחק קירזון (27 בנובמבר 1938 - 26 ביוני 1999) היה חתן פרס ביטחון ישראל. לאחר מותו קיבל את פרס ראש השב"כ על ביצוע מחקר יוצא דופן.

ביוגרפיה

קירזון נולד בחיפה לישעיהו ואסתר קירזון. למד בבית הספר היסודי "תל חי" ובתיכון "בית חינוך" בחיפה. בשנת 1957 התגייס לצה"ל לנח"ל. סיים קורס חובשים קרביים וקורס קציני ארגון רפואה, ושימש כקצין ארגון רפואה. עם שחרורו בשנת 1960 החל ללמוד כימיה אורגנית ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון ושני. לימים, סיים דוקטורט בכימיה אורגנית במכון ויצמן. הצטרף לשירות הביטחון הכללי בשנת 1982 ושירת בו עד שנפטר מדום לב, בשנת 1999.
בשנת 1967 הכיר את רעייתו נגה, במכון ויצמן. בשנת 1968 נישא הזוג ונולדו להם שלושה ילדים.
שוק פשפשים

שוק פשפשים הוא שוק המיועד בעיקר למכירת חפצים יד שנייה, אף כי נמכרים בו גם מוצרים חדשים. בעולם לנהוג לכנות שוק זה בשם שוק פרעושים (למשל באנגלית: flea market) אך מסיבה לא ברורה, אולי בלבול הנובע מהשם הדומה, בעברית נהוג לקרוא לשוק על שם סדרת חרקים אחרת, הפשפשים.

הסחורות

לרוב מדובר בסחורה לא יקרה ועם טווח איכות נרחב. איכות הסחורות בשוק פשפשים מושפעת בעיקר ממיקומו ומגודלו של השוק. קניות וחיפוש "מציאות" בשוקי פשפשים הן בילוי החביב על אנשים רבים בעולם המערבי. בבריטניה קיימים שווקים דומים בהן נמכרות הסחורות מתוך תא המטען של הרכב ושמן "Car boot sale" (בתרגום חופשי: מכירה מתא מטען הרכב).
רוב הסחורות בשוקי הפשפשים באזורים כפריים, הן מיד-שנייה. סחורות חדשות וזולות בדרך כלל נמצאות בחלק משוקי הפשפשים הגדולים יותר באזורים עירוניים. בחלק משוקי פשפשים ניתן למצוא העתקים בלתי חוקיים של קלטות ותקליטורי סרטים ומוזיקה, הנמכרים תוך הפרת זכויות יוצרים. האווירה בשוקי פשפשים היא חופשית וספונטאנית יותר מאשר קניות בחנויות לסחורות יד-שנייה. בחלק מן השווקים מתקיימות אף הופעות מוזיקה שנועדו למשוך את קהל הקונים.

היסטוריה

שוק הפשפשים המקורי הוא כנראה Marché aux puces בעיר סיין-סן-דני (Seine-Saint-Denis) בפרבריה הצפוניים של פריז. זהו שוק עתיק המתקיים תחת כיפת השמיים והוא אחד מארבעת שוקי הפשפשים בפריז. שוקי הפשפשים זכו לשמם מן הבגדים הישנים והאריגים, שורצי הפשפשים שנמכרו בשווקים אלה בימים עברו. החל מסוף המאה השבע-עשרה החל להתקיים בסן-דני שוק פתוח בדוכנים ארעיים בין השדות והגנים, בהם מכרו סוחרי סמרטוטים את סחורותיהם במחירים זולים. בימינו, השוק בסן-דני הוא שוק גדול ביותר לרהיטים עתיקים.
שוק פשפשים נוסף בפריז הוא Marché aux Puces de la Porte de Vanves. בשוק זה נותר עדיין קסמו משכבר הימים. בשוק מבחר סחורות גדול הנפרש על מדרכות הרחובות ברובע הארבע-עשר בפריז.
בין שוקי הפשפשים הבולטים בישראל נמנים שוק הפשפשים ביפו ושוק הפשפשים בעיר התחתית בחיפה.
סוסון-ים

רבייה

בדומה לאבוביים קרוביהם, סוסוני הים הזכרים נכנסים להריון במקום הנקבות. 
בעת עונת הרבייה לופתים הזכר והנקבה זה את זה בזנבם. הזכר מנפח כיס עור הנמצא מתחת לבטנו ורוקד ריקודים לנקבה במשך שעות.
הפריית סוסון הים היא הפריה פנימית. בסוסון הים קיימת הזדווגות, הנקבה מטילה את ביציה לכיס הדגירה הנמצא על בטנו של הזכר. בזמן העברת הביצים אל הכיס, הזכר מפרה אותן. עם תום ההטלה נשמרות הביצים בכיס הדגירה אצל הזכר. מספר הביצים בכיס יכול לנוע בין 10–300 ביצים.
הדגיגים מתפתחים בכיס שמתחת לבטנו של הזכר. בכיס מופיעות בלוטות עור המספקות מזון לביצים.
העוברים מתפתחים בכיס הדגירה במשך כארבעה שבועות. ככל שהם גדלים הכיס הולך ותופח. כאשר הושלמה התפתחות העוברים נפתח כיס הדגירה וסוסוני הים הזעירים יוצאים לים.
תעודת זהות (שיר)

תעודת זהות (בערבית: رقم هوية - רַקְם הַוִּיָּה, "מספר תעודת זהות") הוא שיר מאת המשורר הערבי-ישראלי מחמוד דרוויש, שהתגורר בחיפה במעמד של תושב קבע. השיר נכתב בתקופת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, ביולי 1963, כשהיה המשורר בראשית שנות העשרים לחייו, והתפרסם בקובץ שיריו השני, "עלי זית", שיצא לאור ב-1964. השיר מתאר מונולוג מתריס של ערבי-ישראלי הנבדק על ידי חייל בנקודת ביקורת. השיר הפך למעין המנון בלתי רשמי של ערביי ישראל.
הוא תורגם לעברית ב-2003 על ידי עירין סיגל וסמי שלום שטרית.
כל אחד מבתיו הראשונים של השיר נפתח במילים "תִּרְשוֹם! אֲני עֲרָבִי.", ומתאר מרכיבים אחרים בזהותו של הדובר, הן מאפיינים אישיים ("יֵש לִי שְמוֹנָה יְלָדִים וְהַתְּשִיעִי יָבוֹא אַחֲרֵי הַקַּיִּץ!", "עוֹבֵד עִם חֲבֵרַי פּוֹעֲלֵי הַמַּחֲצֵבָה", "צֶבַע שְעֲרִי.. פֶּחָם צֶבַע עֵינַי.. חוּם") והן מאפיינים לאומיים-קולקטיביים ("שוֹרָשַי הָיוּ מְחוּפָּרִים עוֹד לִפְנֵי לֵידַת הַזְּמָן לִפְנֵי תְּחִילַת הָעִידָנִים לִפְנֵי הָאוֹרָנִים וַעֲצֵי הַזַּיִּת וּלִפְנֵי שֶצָמַח הַעֶשֶב", "כְּתוֹבְתִי: אֲנִי מִכְּפָר שָכוּחַ חֲסַר-הָגָנָה רְחוֹבוֹתָיו נְטוּלֵי-שֵמוֹת"). לקראת סוף השיר הופכות מילותיו לתוכחה נגד החייל כמייצגה של מדינת ישראל: "אֲתָּה גָזַלְתָּ אֵת הַפָּרְדֵסִים שֶל אֲבוֹתַיי וְאֵת הַאֲדָמָה אֲשֶר עִיבַּדְתִי אֲנִי וְכָל יְלָדַי וְלֹא הוֹתַרְתָּ דָבַר לָנוּ וּלְצֵאצַאֵנוּ מִלְבַד הָאֲבָנִים הָאֵלֶה..". הבית האחרון, היחיד שלא נפתח במילים "תרשום! אני ערבי", מסכם את השיר במילים "אֲנִי לֹא שוֹנֵא אֲנָשִים
וְאֵינֵנִי פּוֹלֵש אֲבָל אִם אֱהֱיֶה לְרָעֵב בְּשָרוֹ שֶל הַכּוֹבֵש יִהֱיֶה לִי לְמָאֲכָל".
השיר הפך לאחד המזוהים ביותר עם דרוויש, ונחשב לאחת היצירות הבולטות בספרות הערבית המודרנית. הבמאית אבתיסאם מראענה, שיצרה סרט תיעודי על אודותיו בשנת 2014, קראה לו "תרשום, אני ערבי", בהתייחס למוטיב החוזר בשיר "תעודת זהות". אף על פי כן, דרוויש עצמו החליט שלא לכלול אותו במהדורות מאוחרות יותר של ספרי שיריו, מאחר שלא אהב אותו.
טרוור איינהורן

ביוגרפיה

איינהורן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה בשנת 1988. הוא למד בבית הספר היסודי אל רודאו, ולאחר מכן בתיכון בוורלי הילס, הממוקם בעיר בוורלי הילס שבמחוז לוס אנג'לס. עם סיום לימודיו התיכוניים, התקבל איינהורן לאקדמיית פרסמן למשחק שבלוס אנג'לס.

קריירה

תפקיד המשחק הראשון של איינהורן היה בסרט הקולנועי של בארי לוינסון משנת 1994 "חשיפה" בתפקיד מאט בנדרס, בנו של טום, אותו גילם מייקל דאגלס.  עיקר פרסומו של איינהורן הגיע ב-1996 כשזה נובע מגילום דמותו של פרדריק "פרדי" גיילורד קריין בקומדיית המצבים האמריקאית "פרייזר", וכן ובתור מטופל צעיר וחולה מין בקומדיית המצבים שני בחורים ובחורה (באנגלית: Two Guys and a Girl). כמו כן, איינהורן השתתף גם בסרט BASEketball משנת 1998, וכן בסדרת הטלוויזיה בנים ובנות. איינהורן גם הגיח להופעת אורח בסדרה המשרד, ומד מן, בתור הקופירייטר ג'ון מטיס. 
בשנת 2016 החל לשחק באחד התפקידים הראשיים בסדרת הפנטזיה "הקוסמים" בדמותו של ג'וש הוברמן. בשנת 2017 שיחק בדרמה הרומנטית הטלוויזיונית "ריקוד מושחת" לצד השחקניות אביגייל ברסלין ושרה היילנד. בשנה זו גם התארח בסדרת הטלוויזיה "הטייקון האחרון" של אמזון.
סמואל ג'ונסון

בריאותו ואופיו

ג'ונסון היה אדם בעל מבנה-גוף גדול ומוצק, אולם הוא סבל מראייה ירודה וקשיי שמיעה. פניו היו מצולקות מאוד, משום שבילדותו חלה בחזירית, היא Scrofula  בלועזית. הוא סבל ממספר טיקים (התכווצויות שרירים לא-רצוניות בפנים) ומתנועות לא-רצוניות גדולות יותר; התסמינים, כפי שתוארו בידי בני-זמנו, מעידים כי סבל כנראה מתסמונת טורט ואולי גם מטורדנות כפייתית. בנוסף, הייתה לו נטייה למלנכוליה.
ג'ונסון היה איש רחום, ותמך במספר חברים דלים תחת קורת גגו. הוא היה מאמין אדוק ונמנה עם הכנסייה האנגליקנית. במישור הפוליטי, הוא תמך במפלגת הטורים.
ממלכת קאפה

היסטוריה

ממלכת קאפה הוקמה ב-1390 על ידי מינג'ו. הבירה הראשונה הייתה העיר בונגה ויותר מאוחר אנדרכצ'ה, אך הבירה הקודמת שמרה על חשיבותה.
במשך המאה ה-16 כל השטחים צפונית לנהר גוג'אב אבדו לטובת האורומו, אף על פי כן, המלכים של קאפה פיצו על כך כאשר סיפחו את מדינות גימירה הקטנות, ובמשך המאה ה-18 הצליחו להשתלט על ממלכת וואליטה.
לקראת סוף המאה ה-16 הקיסר של אתיופיה סרצה דנגל שיכנע את מלך קאפה לאמץ את הנצרות כדת הממלכה. כתוצאה מכך כנסיית ג'ורג' הקדוש בעיר בחה נקראת על שמו של הקיסר סרצה דנגל. במאות הבאות ההשפעה של הממלכה האתיופית נחלשה והנצרות פחות או יותר נעלמה.
מלך קאפה האחרון גאלי שארוצ'ו, התנגד במשך חודשים רבים לצבאם המשולב של וואלדה גיורגיס, ראס דאמיס והמלך של ג'ימה אבבה ג'יפאר השני, עד שהוא נלכד ב-11 בספטמבר 1897 הוא נשלח תחילה לאנקובר, ואז לאדיס אבבה. קאפה אז נשלטה על ידי וואלדה גייוגיס עד 1914.
בשנת 1942 בארגון המנהלי החדש שיזם הקיסר היילה סלאסי קאפה יחד עם חלק ממלכות אזור גיב נהפכו למחוז קאפה.
מחוזות המנדט הבריטי

בעלי תפקידים

כל מחוז נוהל על ידי מושל המחוז (District Commissioner) שהיה לרוב קצין בצבא הבריטי. 
כל נפה נקראה על פי העיר המרכזית ששכנה בה.
כל נפה נוהלה בידי עוזר מושל המחוז (Assistant District Commissioner) שנעזר בקצין המחוז (District Officer). הקצין האזורי היה ערבי או יהודי, לפי הרוב האתני שהרכיב את אוכלוסיית הנפה.
משה חגיז

רבי משה חגיז (כונה גם "המני"ח"; ה'תל"ב, (1672) - נפטר אחרי שנת ה'תק"י (1750)), היה מחכמי ירושלים במאה ה-18, מראשי הלוחמים בשבתאות.

ביוגרפיה

נולד לרבי ישראל יעקב חגיז בירושלים. התייתם מאביו כשהיה כבן שלוש שנים בלבד, ולכן קיבל את חינוכו מאבי אמו, רבי משה גלנטי רבה של ירושלים, ולמד בבית מדרשו. אחרי פטירתו של רבי משה גלנטי בשנת ה'תמ"ט נותר חגיז בלי תומך, ויצא כשד"ר לאיטליה ומשם לאמשטרדם. בשנת ה'תנ"ד היה שד"ר במצרים. בשנת ה'תס"ד הדפיס בוונציה את ספרו של זקנו רבי משה גלנטי, "קרבן חגיגה", ואת ספרו של אביו, שו"ת הלכות קטנות. כמו כן הוסיף הערות לספר אחר של זקנו, "זבח השלמים", וכתב הקדמות לספרים רבים.
אשתו הייתה בתו של רבי רפאל מרדכי מלכי ואחות אשתו של רבי חזקיהו דה-סילווה מחבר הספר "פרי חדש", ולא נולדו להם ילדים.
בשנת ה'תצ"ח חזר לארץ ישראל. לפי דברי החיד"א ישב בצפת עד מותו, והאריך ימים עד למעלה מתשעים שנים. לפי גרסה אחרת יצא מצפת לביירות להתרפא, נפטר שם והובא לקבורה בצידון, ויש המקדימים את תאריך פטירתו.
בשכונת זיכרון משה בירושלים יש רחוב על שמו.

מאבקו בשבתאות ועוד

בשהותו באמשטרדם החל את פעילותו הגלויה נגד שרידי השבתאים, בצאתו לעזרו של רבי צבי הירש אשכנזי, ה"חכם צבי", במלחמתו נגד נחמיה חיון ובחשיפת שבתאותו. בשל מעשיו אלו הוא נרדף באמשטרדם על ידי תומכיו של חיון, שבראשם עמד רבי שלמה אאיליון, רבה הספרדי של העיר, ורבי משה הוכרח לעזוב את העיר בשנת ה'תע"ד.
כחלק ממאבקו בשבתאות ביקש לאסור את לימוד הקבלה, הן בארץ ישראל והן בחו"ל.
בין השנים ה'תע"ד-ה'תצ"ח ישב רבי משה באלטונה, וסייע בידיו של רבי יעקב עמדין במלחמותיו עם הרמח"ל. מכתבו היה הראשון שהבעיר את המחלוקת. לאורך כל שנות המחלוקת כתב רבי משה אגרות חריפות בהן הוא תובע להשמיד את כתביו של הרמח"ל ולמנוע ממנו להפיץ את משנתו, שלדעתו של רבי משה לא באה מצד הקדושה אלא מהסיטרא אחרא. לימים, הוכרע בקרב רבני אירופה, ביניהם הגאון מווילנא, שמאבקו של הרב משה חגיז ברמח"ל היה מוטעה מן היסוד, והרמח"ל לא היה נגוע בשבתאות כלל, אלא היה נאמן לתורה בכל נפשו.

חיבוריו

רבי משה חיבר ספרים הן בתחום ההלכה והן ספרי פולמוס. להלן רשימת ספריו.
בשר מן החי

בשר מן החי הוא איסור מהתורה, בו נאסרו הן עם ישראל והן אומות העולם, לאכול בשר, שנתלש מבעל חיים בעודו חי, בדומה לאיסור אבר מן החי.

גדר האיסור

רבי יוחנן וריש לקיש חלוקים אודות מקור האיסור. לפי רבי יוחנן, האיסור נלמד מהפסוק "וּבָשָׂר בַּשָּׂדֶה טְרֵפָה לֹא תֹאכֵלוּ", ולפי ריש לקיש האיסור נלמד מ"לא תאכלו הנפש עם הבשר", אותו פסוק ממנו נלמד איסור אבר מן החי.
למחלוקת מהיכן נלמד דין זה יש משמעויות הלכתיות רבות, כמו למשל בקשר לאדם האוכל אבר מן החי מבעל חיים המוגדר כטרפה, לפי רבי יוחנן הוא עובר על איסור אחד - טרפה, שכן בשר מן החי ואיסור טרפה, שניהם שוים, ולפי ריש לקיש הוא יעבור על שני איסורים. מחלוקת דומה היא, כאשר אדם אוכל אבר מן החי ובשר מן החי, גם אז נחלקים רבי יוחנן וריש לקיש אם הוא עבר על שני איסורים או על אחת, אם כי אז הדעות הפוכות כל אחד לפי שיטתו.
אף לפי רבי יוחנן (שהלכה כמותו) שאיסור בשר מן החי נלמד מהפסוק שנאמר לישראל, האיסור קיים גם בבן נח ולגביהם הוא נלמד מהפסוק "אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו".

טומאת אבר מן החי

כמו אבר מן החי, גם בשר מן החי אסור באכילה, אך בניגוד לאבר מן החי אינו מטמא. בפסוק כתוב "וכי ימות מן הבהמה", ומכאן לומד רב יהודה בשם רבו רב כי לא רק הבהמה עצמה מטמאה, אלא גם אם מקצת מגוף הבהמה "מת" ונפרד ממנה, כלומר אבר ממנה, גם הוא מטמא. 
לא ניתן לטמא בשר על סמך פסוק זה, לפי רבי יוסי, מכיוון שהלימוד בו נלמד איסור אבר מן החי הוא מהפסוק "מן הבהמה", הכלל הוא שדווקא חתיכה כזו, שהיא כעין הבהמה עצמה, שמותה היא בלתי ניתן לשינוי - בניגוד לבשר הצומח לאחר תלישתו מהחי, מטמא. הסבר אחר מספר רבי עקיבא שדווקא חתיכה כעין הבהמה שיש בה גידים ועצמות - בניגוד לחלק מבהמה שנתלש שאין בו גידים ועצמות. שיטה דומה היא זו של רבי יהודה הנשיא, אלא שזה האחרון סובר שהכלל הוא שצריך להיות בחתיכה הנתלשת בשר, גידים, ועצמות.

אבר מן החי שנחלק לשניים

אבר מן החי שנחלק לשניים לאחד שנתלש ואינו אבר מן החי, נחלקו הרמב"ם והתוספות, האם הוא אסור מעתה והלאה מדין "בשר מן החי". הרמב"ם מתיר וסובר שהאבר שנחלק אין עליו איסור אבר מן החי כלל, והתוספות אוסר מדין אבר מן החי. מחלוקת נוספת בין הרמב"ם לתוספות היא, בדין איסור אכילת בשר מן החי. לפי הרמב"ם הוא אסור מדין- "ובשר בשדה טרפה לא תאכלו", ולפי התוספות הוא אסור מדין בשר מן החי, מסוגת איסור אבר מן החי. 
רבי חיים סולובייצ'יק תולה את שתי המחלוקות זו בזו: הרמב"ם, שסובר כי בשר מן החי הוא איסור נפרד שאינו קשור לאבר מן החי, סבור שמכיוון שבשעה שהאבר נתלש מגוף הבעל החיים לא היה עליו איסור בשר מן החי, לא ייתכן שלאחר שהוא כבר נתלש מגוף בעל החיים, יחול עליו איסור של בשר מן החי. אך לפי התוספות, בשר מן החי הוא אותו איסור של אבר מן החי, ולכן אבר מן החי שנחלק, יוותר בו איסור בשר מן החי, למרות שאינו אבר יותר אלא בשר.
הרמב"ם והראב"ד נחלקו, האם איסור בשר מן החי שנלמד מהפסוק "ובשר בשדה טרפה לא תאכלו", הוא מהמילה "טרפה" - וכך היא שיטת הרמב"ם הסבור שבשר מן החי הוא איסור טרפה וניתן לצרף חצי כית ממנו עם חצי כזית של טרפה, או שמא האיסור הוא מדין "ובשר בשדה" - כשיטת רש"י ותוס'.
עירוב שימושים

עירוב שימושים (Mixed-use development) היא גישה בתכנון עירוני, הדוגלת בשילוב מספר שימושי קרקע באותו מגרש או מתחם: בניה למגורים, למסחר, מוסדות ציבור ואף תעשייה קלה.
הגישה עומדת בניגוד לגישה שהתפתחה ברוב העולם המערבי מאז מלחמת העולם השנייה, ודוגלת בהפרדת שימושי קרקע- לאזורים מוגדרים של מגורים (כחלק ממגמת הפרבור והקמת שכונות וערי שינה), מתחמי מסחר, מתחמי חינוך, אזורי תעשייה ועוד.
עירוב השימושים הוא אחד העקרונות המרכזיים של תנועת העירוניות המתחדשת (ניו-אורבניזם). אחת הכותבות הראשונות שצידדו בגישה זו היא ג'יין ג'ייקובס, בספרה "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות".
מצדדי הגישה טוענים כי היא מאפשרת הפחתה משמעותית של התלות ברכב ציבורי ובזיהום האוויר, שכן היא מאפשרת לקרב את התושבים לשירותים כמו עבודה, חינוך, מסחר ותרבות ומאפשרת להגיע למרבית השימושים היום יומיים באמצעות הליכה או אופניים. בנוסף, עירוב השימושים יוצר סביבה חיה ושוקקת בכל שעות היום.
אלי להב

אליעזר (אלי) להב (נולד ב-14 במאי 1952) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי. בעל השליטה בחברה הציבורית "להב אל.אר רילאסטייט בע"מ" העוסקת בנדל"ן במזרח אירופה, ו"להב הרים ירוקים", העוסקת בפרויקטים בתחום האנרגיה.

ביוגרפיה

נולד בבאר שבע.  
להב יזם את הקמת מתחם הקניות "חוצות להב" הנמצא מדרום מזרח לבאר שבע. הוא יזם את הקמת הקניון "גרנד קניון" במערב באר שבע, יחד עם קבוצת בריטיש ישראל, שבהמשך עברה לשליטת מליסרון ואת הקמת רשת המרכולים מחסני להב. בשנת 2016 מכר את חלקו ב"גרנד קניון" ברווח של כ-150 מיליון ש"ח. 
בשנות ה-90 היה מעורב בניהול קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע והיה הבעלים של הקבוצה עד עונת 1996/1997 בה גם זכתה הקבוצה בגביע המדינה. בתום אותה עונה מכר את רוב כוכביה לקבוצות אחרות ומכר את הקבוצה לאיש העסקים הבאר שבעי, אלי ז'ינו. התדרדרותה של הקבוצה בשנה העוקבת הביאה למתיחת ביקורת קשה על להב על ידי אוהדי הקבוצה.
ביולי 2017 קנה את אולמות הדר סיטי טאוור ברמת גן ב-39 מיליון ש״ח.
מתגורר בהרצליה פיתוח, נשוי לחגית ואב לחמישה.
קניין אגב

קניין אגב הוא אחד הדרכים לקניית מיטלטלין על פי ההלכה. קניין זה מתבצע כאשר מקנים קרקע, בצורת ההקנאה של קרקע (כסף, שטר או חזקה), ומקנים לקונה גם את המטלטלים שנמצאים בתוכה - אגב הקניין של הקרקע, ומכאן שמו קניין אגב.

דאורייתא או דרבנן

קנין אגב נלמד מהפסוק "וַיִּתֵּן לָהֶם אֲבִיהֶם מַתָּנוֹת רַבּוֹת לְכֶסֶף וּלְזָהָב וּלְמִגְדָּנוֹת עִם עָרֵי מְצֻרוֹת בִּיהוּדָה וְאֶת הַמַּמְלָכָה נָתַן לִיהוֹרָם כִּי הוּא הַבְּכוֹר." (דברי הימים ב', כ"א, ג').
ונחלקו הראשונים האם זהו המקור, או שזהו רק "אסמכתא" (הוכחה שנהגו כך גם בזמן התנ"ך). לדעת הרשב"א והרא"ש קניין אגב הוא מדרבנן, אך לדעת הריטב"א מקור קניין אגב הוא מהתורה.

נוסח האמירה

הנוסח הטוב ביותר לומר בקניין אגב הוא "קנה המטלטלים אגב הקרקע". אם אמר "קנה המטלטלים עם הקרקע" נחלקו הראשונים אם מועיל הקניין.
ביסוד המחלוקת עומד הדין שצורת קניין אגב הוא שבאמצעות הקניין שעושה בקרקע (כסף, שטר או חזקה) נקנית הקרקע ואגב הקרקע נקנים המטלטלים, אך מעשה הקנין עצמו, אינו יכול להקנות את המטלטלים. לכן לדעת רש"י במסכת קידושין (דף כ"ז עמוד ב') כשאמר "עם" משמע שרוצה שהמטלטלים יקנו באמצעות מעשה הקנין כמו הקרקע וזה לא מועיל, אבל לדעת המאירי (שם) גם המילה "עם" יכולה להתפרש כמו "אגב" ולכן הקניין חל.

לקריאה נוספת

האנציקלופדיה התלמודית - כרך א', בערך אגב
מפת תווים

מפת תווים היא תוכנה הכלולה במערכות ההפעלה חלונות של מיקרוסופט, המאפשרת לצפות בכל התווים והגופנים המותקנים במערכת, לבדוק איזה קלט מקלדת, משמש להקלדת התו (באמצעות קוד Alt), וכן להעתקת התווים לכל תוכנית היכולה להציג אותם. התוכנה שימושית לרוב לשם הקלדת תוים מיוחדים. ניתן לפתוח את התוכנה באמצעות שורת הפקודה, או באמצעות הקלדת 'charmap' בתיבת הדו-שיח "Run".
ב"עורך התווים" ניתן ליצור תווים מיוחדים שיוצגו לאחר יצירתם במפת התווים. המערכת מאפשרת לחפש תווים על פי שמם, הצליל שלהם, קטגוריות וערכי יוניקוד.
פרשת הפנסיות במפעל הפיס

באמצע שנות ה-90 התפרסמו באמצעי התקשורת בישראל תנאי הפרישה שניתנו לאחדים מבכירי מפעל הפיס שפרשו ממנו, ונמתחה עליהם ביקורת. 
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 1994 נבדקו תנאי הפרישה של יושב ראש דירקטוריון מפעל הפיס, גדעון גדות. בעקבות הדו"ח פנה ב-1996 היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, אל מפעל הפיס בבקשה לבחון מחדש את תנאי הפרישה של הבכירים.
בתחילה ניסה מפעל הפיס, בראשותו של יושב ראש הדירקטוריון החדש, אברהם כ"ץ-עוז, לדחות את טענות התקשורת, ולהותיר את תנאי הפרישה על כנם. אולם, בגבור הלחץ התקשורתי, נאלץ מפעל הפיס לשנות את עמדותיו. כץ עוז מינה בספטמבר 1997 ועדה בראשות עורך הדין אמנון זכרוני לבדיקת תנאי הפרישה. לאחר כחצי שנה של דיונים המליצה הוועדה על הקטנת תנאי הפרישה באופן משמעותי. בנוסף, בשנת 1997 הקים מפעל הפיס מועצה ציבורית, בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, שתפקידה לייעץ בנושאי מדיניות ארוכת טווח ואתיקה מקצועית. המועצה דנה אף היא בנושא והמליצה לדירקטוריון מפעל הפיס להגיש תביעה כנגד הפורשים בבית הדין לעבודה.

התביעה בבית הדין האזורי לעבודה

במרץ 1998 הגיש מפעל הפיס תביעה לבית הדין האזורי לעבודה, ובה התבקש בית הדין לבטל, רטרואקטיבית מיום הפרישה, חלק מתנאי הפרישה של שלושה מבכירי מפעל הפיס לשעבר. התביעה הוגשה נגד יושב ראש דירקטוריון מפעל הפיס לשעבר, גדעון גדות, המנכ"ל לשעבר אליצור גורן, וסמנכ"לית השיווק לשעבר רחל גואטה, שפרשו בשנים 1996-1994. המשפט (עב 300851/98) התנהל במשך כ-5 וחצי שנים בפני השופטת ורדה וירט-ליבנה.
טענת מפעל הפיס הייתה, בעיקרה, כי תנאי הפרישה חורגים מהמקובל במגזר הציבורי ונוגדים את תקנת הציבור. כלומר, נוגדים נורמות בסיסיות של התנהגות בחברה הישראלית. לפי טענה זו, מפעל הפיס הוא גוף דו-מהותי (כלומר, נמצא בין התחום הציבורי והתחום הפרטי), ולכן יש להשוות את תנאי הנתבעים למגזר הציבורי. הטענות גובו בחוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה.
טענות הנתבעים היו כי מפעל הפיס הוא חברה פרטית, הרשאית לקבוע את שכר בכיריה. לטענתם, כל החוזים אושרו כדין, על פי דיני החברות, והתנאים בחוזים אלו אינם חורגים מהמקובל עבור בכירים במשק, כגון מנכ"לי בנקים. לכן, לטענתם, אין עילה להתערב בחוזה חתום, ובמיוחד כאשר הנתבעים נסמכים על כספי הפרישה.

המשך הפרשה

בשנת 2004 ערערו שלושת הנתבעים בנפרד לבית הדין הארצי לעבודה. המשפט נערך בפני השופטים סטיב אדלר, נילי ארד ועמירם רבינוביץ (עע 1046/04, עע 1048/04, 1086/04), שדנו בערעורים כבמקשה אחת. באוגוסט 2005 דחה בית הדין הארצי את הערעורים והותיר את החלטת בית הדין האזורי על כנה. הנתבעים עתרו לבג"ץ ובעקבות זאת נפתח הליך גישור, אצל השופט בדימוס יצחק זמיר. באוגוסט 2007 נחתם הסכם פשרה בין הצדדים. בפשרה אושררו תנאי הפנסיה של הנתבעים שנקבעו בבית הדין האזורי, אולם סכומי ההחזרים מהנתבעים הופחתו. תשלומיהם של גדות ושל גורן נפרסו לעשר שנים, ואלה של גואטה נפרסו לחמש עשרה שנים. ההסכם אושר על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, ולאחריו אשרר אותו בג"ץ.