google/wiki40b huggingface dataset:
אקווריום ישראל

היסטוריה ובניית האקווריום

בשנת 2008, עם סיום תהליכי התכנון והעברת שטח ההרחבה אל גן החיות התנ"כי, החל תהליך של תכנון עתיד גן החיות, כולל שטח ההרחבה. בתהליך לימודי ארוך ומשותף, ששיאו היה כינוס הוועדה הזואולוגית הבין לאומית של גן החיות הוחלט שפרויקט "העוגן" הראשון בשטח ההרחבה של גן החיות התנ"כי יהיה - האקווריום. ההחלטה על פיתוח האקווריום נבעה מכמה סיבות - במקביל לדיון על הפיתוח העתידי של גן החיות, הושלמה ואושרה התוכנית הלאומית לשמירת המגוון הביולוגי בישראל. המלצה בולטת בתוכנית זו הייתה להקים את האקווריום הראשון בישראל, לטובת קידום המודעות הציבורית לשימור בתי הגידול והסביבה הימית בארץ. במקביל, השאיפה הייתה שהאקווריום יקדם גם את הקמת גרעיני הרבייה ונושאי החינוך, הלימוד והמחקר בתחום זה. המלצות תוכנית זו, שנכתבה על ידי המשרד להגנת הסביבה, אומצו על ידי ממשלת ישראל.
כדי להקים את האקווריום בירושלים. הוחלט כי האקווריום יתמקד בהצגת בתי הגידול והסביבה הימית של ישראל. למיזם הוענק השם הזמני "Sea Israel" או "ים לי-ם" לאחר השלמת תהליך התכנון הראשוני, בשיתוף עם חברת אוקלהומה ביי (OK Bay), למיזם חברו יחדיו משפחת גוטסמן מניו יורק שתרמה 11 מיליון דולר ותורמים נוספים מישראל ומהעולם. יחד עם השקעת משאבים מהקרן הזמינה של גן החיות ובסיוע עיריית ירושלים ומשרד התיירות וסך הכול עלות ההקמה נאמדת בכ-100 מיליון ש"ח. המיזם כולו תוכנן על ידי האדריכל לני רביב ממשרד "רביב – טל", יחד עם חברת OK Bay.

התצוגות ובעלי החיים

האקווריום בנוי על שטח של כ-6,500 מ"ר. הוא כולל כניסה ומשרדים, מרכז חינוכי הכולל אודיטוריום וכיתת לימוד. המסלול כולל גלריות שונות:

אולם הכניסה

אולם הכניסה כולל עמדת מידע וחדר תאי אחסנה. באולם זה התצוגה הראשונה באקווריום - תצוגת התלהקות (Schooling) ובה מאות דגים השוחים לכיוון ימין ומסמנים את התחלת המסלול.

תצוגת חוף הים התיכון

תצוגת הים התיכון מציגה את חוף הים הישראלי המחולק לשני בתי גידול - חוף הים הסלעי וחוף הים החולי, ומאפשרת להציץ "מעל ומתחת" למים. בנוסף, זוהי התצוגה היחידה באקווריום שאיננה מלאה כולה וניתן לראות בה את גלי הים המתנפצים על החוף, בתצוגה ניתן לראות מספר מינים בהם הדגים: סיכן משויש, טווסון ים תיכוני, שישן מסורטט וסרגוס מסורטט.

תעלת סואץ

בחיבור שבין תצוגת הים התיכון לתצוגת הים האדום ניתן לצפות בסרט שאורכו כארבע דקות המסביר על בניית תעלת הסואץ ועל ההשפעות הסביבתיות שלה. הסרט מתמקד בעיקר בתופעת ההגירה הלספסית - הגירה של מינים מהים האדום לים התיכון.

תצוגת המדוזות

גלריה זו מציגה מינים שונים של מדוזות כמו האורליה הכחולה. בנוסף בגלריה ישנם מיני בעלי חיים נוספים כגון ארנבות ים, קיפודי ים, כוכבי ים ותמנונים.

תצוגת הקונכיות והצדפות

בתצוגה מוצג אוסף של 1,000 קונכיות וצדפות מכל העולם. האוסף כולל קונכיות בגודל של מילימטרים בודדים ועד קונכיות בגודל של כ-60 ס"מ.
לאוניד פסטרנק

חייו

לאוניד פסטרנק, שבלידתו ניתן לו השם יצחק לייב, היה הצעיר מבין ששת ילדיו של בעל בית מרזח יהודי מאודסה. לאוניד נמשך מילדותו לציור אך הוריו ניסו להניאו מכך ושיכנעו אותו ללמוד רפואה, מקצוע אותו החל ללמוד בשנת 1881 באוניברסיטה של מוסקבה. 
לאוניד נשר מלימודי הרפואה לטובת לימודי משפטים אך גם את המקצוע הזה עזב ובשנת 1885 החליט להתמסר לאהבתו לציור. הוא נסע לגרמניה ולאחר שהשלים את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנות במינכן ב-1887, חזר לרוסיה ושירת שנתיים בצבא. בשנת 1889 החל בקריירת הציור ובאותה שנה נישא לרוזה קאופמן, פסנתרנית יהודייה רוסייה.
ההצלחה האירה פנים לצייר הצעיר באופן כמעט מיידי: בשנת 1892 הוצע לו להשתתף, לצד שלושה ציירים מפורסמים, באיור הרומן המונומנטלי של לב טולסטוי "מלחמה ושלום". על איוריו אלה זכה פסטרנק בפרס שהוענק לו ביריד העולמי של פריז בשנת 1900. בעקבות הכרותו של פסטרנק עם טולסטוי הוא הוזמן יחד עם אשתו וילדיו הקטנים להתארח באחוזתו של הסופר הדגול, יאסנאיה פוליאנה שליד טולה, שם הוא צייר פורטרטים רבים של הסופר הדגול. 
הבכור שבארבעת ילדיו של פסטרנק, בוריס, התרשם עמוקות מדמותו של טולסטוי וכשבגר היה עצמו לסופר מפורסם - בוריס פסטרנק, זוכה פרס נובל לספרות. ב"מכתבים מטולה", אחת מיצירותיו הראשונות, ניכרת השפעת חוויות הילדות שספג באחוזתו של טולסטוי בפאתי העיר טולה. 
לאוניד פסטרנק היה אחד הציירים הרוסים הראשונים שהצהיר שהוא אימפרסיוניסטי. ברוסיה של שלהי המאה ה-19 היה בהצהרה זו חידוש שמשך תשומת לב אל הצייר ששמו החל ללכת לפניו. בשנת 1905 נבחר להיות חבר באקדמיה המלכותית לאמנות. בשנת 1921 עזב לאוניד, יחד עם אשתו ושתי בנותיו יוספינה ולידיה את ברית המועצות ועבר לברלין. את אחרית ימיו בילה באנגליה שם המשיך לצייר עד ליומו האחרון. 
לאוניד פסטרנק נפטר באוקספורד ב-31 במאי 1945.
שתי יצירות של פסטרנק הובאו למוזיאון של בצלאל בשנת 1924. בשנת 1932 הוצגה בבצלאל תערוכה של כ-25 מיצירותיו.
מיקי בר

ביוגרפיה

בר נולד בחיפה וגדל בירושלים. ביולי 1974 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס אותו סיים בהצלחה במגמת מסוקים. הוא שובץ כטייס יסעור בטייסת דורסי הלילה. עבר קורס מדריכי טיסה בהצטיינות ופיקד על קורס אימון מבצעי של טייסי חיל האוויר, ב-1981 מונה לסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) בטייסת 123, טייסת מסוקי אנפה. 
במהלך מלחמת לבנון ביצע גיחות מבצעיות רבות באזורי הקרבות, במהלך הקרב על הבופור חילץ תחת אש פצועים מכוח חטיבת גולני במבצע עליו זכה בצל"ש אלוף ממפקד חיל האוויר. בר שהיה אמור לסיים את תפקידו באותה תקופה לטובת לימודי תואר ראשון, נשאר לשרת בסגן מפקד הטייסת לאחר שמחליפו נהרג במלחמה, שנה לאחר מכן קודם לסמ"ט א' וב-1984 יצא ללימודים. 
במהלך האינתיפאדה הראשונה שירת כראש מדור מסוקים במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר. הוא היה חבר בצוות פיתוח של אמצעים לפיזור הפגנות ונשק אל הרג. במאי 1989 מונה למפקד טייסת 123 ולאחר מכן פיקד על מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה. לאחר לימודי תואר שני שירת כסגן מפקד בסיס תל נוף וראש מחלקת קצינים במטה חיל האוויר. במהלך אסון השייטת היה משובץ בטייסת 161 וחיפה ממסוק AH-1 קוברה על חילוץ הנפגעים. בעקבות אסון המסוקים ב-1997 מונה בר להקים את להק האוויר למסוקים, הוא כיהן בתפקיד מספר חודשים עד שנקרא לפקד על בסיס פלמחים במקומו של שמואל אלדר שנהרג במרץ 1998 בתאונה אווירית. פיקד על הבסיס עד שנת 2000. במהלך שירותו כמפקד הבסיס שימש גם כמפעיל כלי טיס בלתי מאוישים. 
לאחר שירות הקבע מונה לסמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל ומנהל חטיבת כלי טיס צבאיים. ב-2006 פרש מתפקידו ומונה ליועץ לנושאים אסטרטגיים למנכ"ל החברה. כמו כן מכהן כיו"ר הוועד המנהל של בית הספר אורט תעשייה אווירית בלוד. 
בר בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במדעי המדינה מהמכללה לביטחון לאומי.
גדעון קליין

חייו

קליין נולד למשפחה מורבית בפז'רוב . בגיל מוקדם גילה כישרון מוזיקלי והחל ללמוד נגינה בפסנתר אצל רוז'נה קורצובה ווילם קורץ והלחנה אצל אלואיס הבה (בשנים 40–1939). בדצמבר 1941 גירשו אותו הנאצים למחנה הריכוז טרזין, שם היה, יחד עם פאבל האס, תלמידו של לאוש יאנאצ'ק, הנס קראסה ותלמידו של ארנולד שנברג, ויקטור אולמן, לאחד מחשובי המלחינים במחנה, אחד הבודדים שעסקו בפעילות אמנותית משמעותית. יצירותיו מן השנים האלה כוללות רביעיית מיתרים (דומה באופיה לאופוס 3 של אלבן ברג), שלישיית מיתרים וסונאטה לפסנתר, בין השאר. קליין גם הופיע כפסנתרן סולן ב-16 רסיטלים, לפחות, וכן השתתף בביצועי מוזיקה קאמרית (כחבר בשלישיית פסנתר וברביעיית פסנתר).
קליין שולח לאושוויץ ומשם לפירסטנגרובה באוקטובר 1944, פחות משבועיים אחרי שהשלים את שלישיית המיתרים שלו. הוא מת במחנה פירסטנגרובה בנסיבות לא-ברורות בתקופת פירוק המחנה בינואר 1945.
המוזיקה של קליין הושפעה מאלואיס הבה, אלבן ברג ובייחוד מלאוש יאנאצ'ק. הוא השתמש במלודיה מתוך Zápisník zmizelého של יאנאצ'ק כנושא לדיברטימנטו שלו משנת 1940.
מאזינים בני ימינו יכולים להתרשם מיצירותיו של קליין משנות ה-40' בהקלטות של חברת נורת'איסטרן ושל חברת קוך אינטרנשיונל קלאסיקס, למשל.
יצירותיו נחקרו על ידי המוזיקולוג הישראלי דוד ריד בלוך.
איקואה אסאזאקי

הופעות חשובות בקריירה

ב-1990 היא הופיעה בקרנגי הול, בניו יורק, לוס אנג'לס וקובה. איקואה משתתפת כל שנה בפסטיגלים של האיים היביה וריוקיו. ב-2007 היא הופיעה במקדש איקגאמי הונמונג'י. כמו כן אחד משיריה "השג לנו רכוש" (בניב אמאמי:Obokuri Eemui) הופיע באנימה סמוראי צ'מפלו (בפרק 14), בעקבות כך נקנה לה פרסום גם אצל קהילת האוטאקו באירופה וארצות הברית.

מוזיקה

הסגנון של איקואה אסאזאקי מוגדר כשירה מסורתית בסגנון ניו אייג' קלאסי (מבוצע בכלים קלאסיים, לרוב פסנתר בלבד). השירה עצמה היא שירת מינ'יו ושימה אוטה (סגנון של שירים עממיים של האי אמאמי) בתוך המוזיקה הריוקיונית. המוזיקה היא סנטימנטלית וקולה השר של איקואה הוא קול דק ומבוגר שישמע כזיוף לחלק מהאנשים בעוד שלחלק אחר ישמע כשירה בעלת רגש עמוק. אחד מהאלבומים המפורסמים ביותר שלה הוא "אוטאבאוטאיון" עם מילים ריוקיוניות מסורתיות ו"מיניה" עם ליווי של אקירה טאקאהאשי בפסנתר.
מרגלית הבלשית

עלילה

עלילת הסדרה עוקבת אחר מרגלית מלרד ברווזית החוקרת יחד עם אחיינה יואב בר-ברווז תעלומות בארץ הברווזים.

הגרסה העברית

בימוי דיבוב : נינה אמיר
הפקת דיבוב : קרן עוז
ראובן רמתי

ילדות וצעירות

רמתי נולד ב-1937 בעיר טימישוארה, בחבל באנאט שברומניה, למיכאל רייטר ואליזה לבית מרקוביץ. ב-1948 עלה לישראל יחד עם הוריו. היה מתלמידיה הראשונים של המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, בה סיים את התואר הראשון בשנת 1961. לימד בהמשך פיזיקה בבית ספר תיכון למשך שלוש שנים ולאחר מכן, בשנת 1964 נסע לארצות הברית והחל לימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. את תואר הדוקטור קיבל תוך שנתיים, בשנת 1966.

פעילותו המדעית

ב-1967 התקבל לעבודה במרכז טיסות החלל גודרד. רמתי היה אחד מאנשי התאוריה המרכזיים של מרכז גודרד וב-1980 התמנה לראש המחלקה התאורטית במעבדה לאסטרופיזיקה של אנרגיות גבוהות. מ-1983 שימש גם כפרופסור חבר לפיזיקה באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק.. היה פרופסור אורח באוניברסיטת נאגויה ביפן (1993) מדען אורח באוניברסיטאות סטנפורד, ברקלי, סן דייגו, פנסילבניה.
רמתי נודע קודם כל הודות למחקריו בתחום האינטראקציות של החלקיקים בהתלקחויות הסולאריות. יחד עם ריצ'רד לינגפלטר, שהיה שותפו למחקרים לאורך שנים רבות, רמתי הראה בשנת 1967 שקווי קרינת גאמא ומדידות נאוטרונים מתוך ההתלקחויות הסולאריות עשויים להיות כלי אבחוני רב עוצמה בהערכת התכונות של חלקיקים מואצים בהתלקחויות הסולאריות. מאוחר יותר, יחד עם בנץ קוזלובסקי מאוניברסיטת תל אביב ואחרים, המשיך רמתי לשכלל טרכניקות אלה.
מחקריהם רחבי היקף שכללו מדידות ההתלקחויות הסולאריות במסגרת הפרויקט Solar Maximum Mission והמצפה קומפטון עם קרני גאמא בדקו מנגנוני האצת חלקיקים ואת גודש החלקיקים המואצים והגודש הקורונלי.
יחד עם לן פיסק מאוניברסיטת ניו המפשייר ובן ציון קוזלובסקי מאוניברסיטת תל אביב, הציע רמתי תאוריה שזכתה להסכמה רחבה בימינו, לפיה מקור הקרינה הקוסמית האנומלית, בעלת האנרגיה הנמוכה, הוא ביוניזציה ובהאצת הגז הבין-כוכבי הנאוטרלי בהליוספרה החיצונית.
לרמתי, פיסק וקוזלובסקי נודעו, בין השאר בתאוריה, הזוכה בימינו להסכמה כללית, לגבי מקור הקרינה הקוסמית האנומלית, בעלת אנרגיה נמוכה.
לראובן רמתי הייתה תרומה מכריעה גם בפרויקט הלוויין HESSI - High Energy Solar Spectroscopic Imager.
רמתי היה פעיל במרכז גודרד יותר מ-30 שנה, עד מותו.
רמתי נפטר בשנת 2001 מסיבוכים של מחלת לו גריג, בביתו בסילבר ספרינג, מרילנד. עיין נתונים חדשים על הקרניים הקוסמיות עד לשעות חייו האחרונות. השאיר אשה, ורה, ושתי בנות.
תמי שם-טוב

ביוגרפיה

תמי שם טוב נולדה וגדלה בקריית אונו. ספרה הראשון הוא "רק בשביל מילי", אותו כתבה בעת שהייתה בניו יורק. הספר זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשנ"ט. על תחילת כתיבתה מספרת המחברת: "התחלתי לכתוב לילדים לגמרי במקרה.--- עבדתי אצל שיפוצניק שהיה צריך מזכירה שתשב במשרדו ותענה לטלפונים (שלא צלצלו) ומדי פעם תדפיס לו חשבונית. הוא הלך לשיפוצים ואני השתעממתי. יום אחד פתחתי את המחשב ובלי שום תכנון או מחשבה כתבתי: 'קוראים לי יובל אבל בבית תמיד קראו לי יובלי, בכיתה יובי ורק מילי קראה לי יויו. הסיפור הזה הוא קצת עלי ובעיקר על בת הדודה שלי מילי והוא התרחש בקיץ אחד כשהייתי כמעט בן 13 ומילי כמעט בת 12.' ---תוך כדי כתיבה הבנתי שאני כותבת לילדים בגיל של הגיבורים שלי. וכך נולד הספר הראשון שלי---"
על כתיבת ספרה "מהפכת התפוזים של מתי"  מספרת שם טוב: "החלטתי לספר סיפור שמבוסס על הסיפור האמיתי שלי: סיפור על ילדה שלא יודעת לקרוא ולכתוב. במשך יותר משנתיים יושבת אותה ילדה בכיתה ולא מצליחה לקרוא ולכתוב. את הבושה היא מכסה בשקרים, מה שגורם לה להרגיש עוד יותר מבוישת, אבל במהלך העלילה היא מצליחה להתגבר על הקושי (עם עזרה מקצועית, משפחתית והרבה מוטיבציה לעשות מהפכה אקולוגית)". הספר עובד על ידי המחברת למחזה והועלה במסגרת פסטיבל הצגות ילדים בחיפה.
בדצמבר 2012 זכתה בפרס דףדף לספרות ילדים על ספרה "אני לא גנב". במאי 2013 זכתה בפרס לאה גולדברג על ספרה "אני לא גנב", וב-2014 זכתה בפרס ביאליק על אותו ספר.הספר מספר את סיפורו (הדמיוני) של יאנק, ילד יהודי יתום מֵאֵם שרכש לעצמו מוניטין של גנב בן גנב (בזכות אביו, ובהחלט גם בזכות עצמו), שהתקבל לבית היתומים של יאנוש קורצ'ק. המקום - ורשה, פולין; הזמן - שָׁנים ספורות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. תמי שם טוב משרטטת את דמותו המופלאה של קורצ´אק דרך עיניו של יאנק, ומחיה את בית היתומים המהפכני של קורצ´אק.
שם טוב כותבת ספרי ביוגרפיה רבים אחרי תחקירי עומק על הדמויות שעליהן היא כותבת.
היא גם מנחה סדנאות כתיבה לצעירים ומבוגרים, ונפגשת עם תלמידים במסגרות שונות לשיחות על כתיבה ועל החיים כחומר גלם לאמנות.
.tz

tz. היא סיומת האינטרנט הלאומית  של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בטנזניה, הסיומת הושקה בשנת 1995. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי ארגון  'Tanzania Network Information Center' ונמצא תחת סמכותה של אוניברסיטת דאר א-סלאם.
שידור רדיו

שידור רדיו (באנגלית: Broadcasting) הוא התהליך בו תוכן מסוג אודיו או וידאו משודר בזמן אמת למאזינים, אשר באופן תאורטי יכולים להימצא בכל מקום בעולם, באמצעות מדיום תקשורת המונים אלקטרוני, אך לרוב מדובר במדיום תקשורת המונים אלקטרוני המשתמש בספקטרום האלקטרומגנטי (גלי רדיו) במודל של "אחד לרבים". דור שידורי הרדיו החלו כאשר החלו לשדר שידורי רדיו בתדרי ה-AM, אשר הפכו פופולריים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר משדרי ומקלטי הרדיו הפכו נפוצים. לפני כן כל צורות התקשורת האלקטרונית (הגרסה המוקדמת של הרדיו, הטלפון והטלגרף) היו רק במודל של אחד על אחד, כאשר המסר היה מיועד לנמען יחיד.
בעוד שבעבר שידורי רדיו אלחוטיים היו מיוחסים אך ורק לשידורי רדיו שנקלטים במכשירי רדיו, בשנים האחרונות ניתן לקלוט גם שידורי רדיו באמצעות הטלוויזיה בכבלים בה בדרך כלל ישנן תחנות ייעדיות לכל תחנות הרדיו המקומיות. בנוסף קיימים כיום גם יישומים לטלפון הנייד שמאפשרים להאזין לשידורי רדיו מכל רחבי העולם בזמן אמת. בהתאם לפופולריות של תוכניות/תחנות הרדיו, קהל המאזינים של שידורי הרדיו יכול להיות הן עשרות/מאות אלפי אנשים שונים, אך גם קבוצות קטנות בהרבה של אנשים. באופן כללי, כל מי שיש לו את הטכנולוגיות שבאמצעותם ניתן להאזין לשידורי רדיו (למשל, מקלט רדיו או מכשיר טלוויזיה) יכול בפועל להאזין לשידור הרדיו. שידורי רדיו כולל הן שירותים המוגשים מטעם גופי ממשל, כגון הרדיו הציבורי, הרדיו הקהילתי, והטלוויזיה הציבורית אך גם שידורי רדיו של תחנות רדיו מסחריות או טלוויזיה מסחריות.
על מנת להעביר שידורי רדיו מתחנת רדיו למקלטי רדיו ביתיים באמצעות גלי רדיו נדרש ברוב מדינות העולם רישיון שידור. שידור באמצעות כבל, כמו דרך הטלוויזיה בכבלים, נחשב גם לשידור רדיו אך אינו בהכרח דורש רישיון שידור (אם כי בחלק מהמדינות נדרש רישיון).
סוכה סיטי

סוכה סיטי (באנגלית: Sukkah City) היא תחרות אדריכלית שנערכה בקיץ 2010 והסתיימה במיצב שבו נבנו 12 סוכות בכיכר יוניון בניו יורק, ומתוכן נבחרה אחת לעמוד בכיכר במשך חג הסוכות. בנוסף, יוצגו חלק מההצעות בתערוכה במרכז לארכיטקטורה בניו יורק, והתחרות תתועד בספר "Sukkah City: Radically Temporary Architecture for the Next 3000 Years" (בעברית: "סוכה סיטי: ארכיטקטורה ארעית ביותר ל-3000 השנים הבאות").
התחרות אורגנה על ידי ארגון "Reboot" המקדם יוזמות בתחום התרבות והמורשת היהודית, בשיתוף עם ארגון התושבים והעסקים של כיכר יוניון. יוזמיה הם העיתונאי ג'ושוא פויר ורוג'ר בנט, ממייסדי "Reboot", שחיפשו רעיונות מקוריים לחידוש מסורת בניית הסוכה בעיצוב בן זמננו.
התחרות הוכרזה בחודש מאי 2010, ומועד הגשת המועמדויות היה 1 באוגוסט. בתנאי התחרות פורטו בהרחבה דיני סוכה, שהמשתתפים נדרשו לעמוד בהם על מנת שהסוכות יהיו כשרות לפי ההלכה, כולל המידות המזעריות לכל חלק בסוכה, חומרים מותרים ואסורים לקירות ולסכך, וכיוצא בזה. בנוסף, נדרשו הסוכות המוצעות לעמוד בתקנות העירוניות של ניו יורק למבנים ארעיים, כך ששטח טביעת הרגל שלהן לא יעלה על 10x19 רגל. משתתפי התחרות נדרשו לשלוח את הצעותיהם בפורמט של לוח גרפי אחד, המציג את ההצעה העיצובית ואת אופן בנייתה, מלווה בהסבר קצר.
חבר השופטים של התחרות מנה 14 איש, בהם האדריכלים מיכאל ארד ותום מיין, המעצב רון ארד, מבקר האדריכלות פול גולדברגר, ואנשים נוספים מתחומי העיצוב והאמנות. בנוסף, ליוו מספר רבנים את האדריכלים בתהליך בניית הסוכה.
מאות מעצבים, אדריכלים וסטודנטים במקצועות עיצוב שונים מרחבי העולם נרשמו לתחרות ושלחו את הצעותיהם. באתר התחרות הוצגו, עם פרסום תוצאות השיפוט, כ-540 הצעות עיצוב, ו-12 ההצעות הזוכות מתוכן. הסוכות הנבחרות נבנו בברוקלין והובלו לכיכר יוניון, שם ניצבו בימים שבין יום הכיפורים לסוכות (19 - 20 בספטמבר 2010), ואז הוזמן הקהל הרחב לבקר במקום ולבחור מתוכן סוכה אחת שתישאר במקום לכל אורך החג. ב-21 בספטמבר הכריז ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, על הסוכה הזוכה, Fractured Bubble ("בועה שבירה"), שעיצבו האדריכלים הנרי גרוסמן ובבק בראין מניו יורק.
מארגני התחרות הצהירו על כוונתם לערוך ב-2011 תחרות דומה בערים נוספות ברחבי העולם, והזמינו ערים להציע את השתתפותן במיזם.
החולצה הצהובה

החולצה הצהובה היא חולצת רכיבה בצבע צהוב, המוענקת למוביל בדרוג הכללי במרוץ האופניים, הטור דה פראנס. המוביל בדרוג הכללי במרוץ הוא הרוכב בעל הזמן המהיר ביותר, כאשר מחוברות תוצאות כל הקטעים היומיים, ומובאות בחשבון שניות בונוס שנצברו בסיומים ובמאוצי ביניים בקטעים היומיים. גם במרוצי הקטעים האחרים, דוגמת פריז - ניס ודופינה ליברה, שמארגנת חברת ASO, בעלת הטור דה פראנס, לובש המוביל בדרוג הכללי חולצה צהובה.
בשנותיו הראשונות של המרוץ לא לבש המוביל חולצה צהובה. ידוע בוודאות, כי ב-1919 המנצח קיבל חולצה צהובה. לפי הסברה המקובלת, הצבע הצהוב נבחר בגלל העיתון הפופולרי ל'אקיפ שסיקר את הטור, ואשר דפיו היו צהובים. לפי סברה אחרת, הצבע הצהוב נבחר בגלל היותו לא פופולרי, והוא היה צבע הבד היחיד שהיה ניתן להוציא בהתראה קצרה.
בג'ירו ד'איטליה חולצת המוביל היא החולצה הוורודה. כפי שסבור שבצרפת נקבע צבע החולצה על פי צבע דפי העיתון היומי שהוא המממן הראשי של המרוץ, כך גם באיטליה; הצבע הוורוד הוא צבע דפיו של עיתון הספורט הגדול במדינה, לה גזטה דלו ספורט, שמשמש כמממן הראשי של המרוץ מראשיתו. הנוהג של הענקת החולצה הוורודה החל ב-1931. בתחרות וולטה אספניה המוביל לובש חולצה אדומה. 
בסיום כל קטע יומי במרוץ, נערך בנקודת הסיום טקס הענקת הפרסים והחולצות. הענקת החולצה הצהובה למוביל בדרוג הכללי היא השנייה בסדר הענקת הפרסים (לאחר מתן הפרס למנצח הקטע היומי) ובמעמד זה לובש הרוכב המוביל את החולצה. במהלך הקטעים היומיים לובש המוביל את החולצה הצהובה ובצורה זו הוא זוכה גם לכבוד וגם מזוהה ביתר קלות על ידי שאר הרוכבים ועל ידי אמצעי התקשורת בכלל וצופי השידורים החיים בפרט. 
בדבוקת הרוכבים קיים נוהג בלתי כתוב, האומר כי יש לשמור על קצב אחיד במרוץ, בשעה שלובש החולצה הצהובה (או לובש חולצת המוביל במרוצי קטעים אחרים) נקלע לבעיה שאינה קשורה לכושרו הספורטיבי; אם בשל עצירה ל"שירותים" ואם בשל מעורבות שלו בנפילה או בשל תקלה טכנית. עם זאת, מאז תחילת שנות ה-2000, ובמיוחד בעשור האחרון, היו מקרים לא מעטים בהם לא נשמר נוהג ג'נטלמני זה.
שלומי דהן

שירותו הצבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב דהן לשייטת 13. הוא השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לשייטת, שם שימש כמפקד צוות. דהן שימש בשייטת במספר תפקידי פיקוד, ובהם מפקד פלגת הלוחמים בשייטת 13 וסגן מפקד היחידה. לאחר מכן פיקד על החטיבה הדרומית ברצועת עזה. דהן הוביל את החטיבה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני. עם תום תפקידו הוחלט כי דהן יתמנה למפקד שייטת 13, אולם בשנת 2008 נפצע קשה בתאונת דרכים, כאשר נסע עם רכב החפ"ק שלו בעקבות התראה על גילוי מנהרה בגזרתו. 
בעקבות התאונה נותר דהן משותק ברוב חלקי גוף וסבל מפציעת ראש. הוא שוחרר משירות בצה"ל בשנת 2013.
החוג המנוגד

באלגברה מופשטת ובפרט בתורת החוגים, החוג המנוגד (Opposite ring) של חוג נתון הוא חוג בעל אותו מבנה חיבורי, עם פעולת הכפל בחילוף המשתנים. המעבר לחוג המנוגד מעביר מודולים שמאליים לימניים, ולהפך, ובכך מראה שלשני המושגים יש אותה תאוריה.

הגדרה פורמלית

יהי חוג . נסמן ב- את החוג , בו פעולת הכפל * היא הפעולה , כלומר היפוך הפעולה של החוג . בדיקה ישירה מראה שזהו חוג, המכונה החוג המנוגד של .
אם  היא אלגברה, אז  נקראת האלגברה המנוגדת של , והיא זו שמתקבלת משינוי מבנה החוג כמוסבר לעיל.

תכונות

.
כל חוג אנטי-איזומורפי לחוג המנוגד שלו. חוג שיש לו אנטי-אוטומורפיזם הוא איזומורפי לחוג המנוגד. בפרט, חוג עם אינוולוציה איזומורפי לחוג המנוגד שלו. אם  חוג קומוטטיבי, אז .
לכל אלגברה R מעל שדה F, יש הומומורפיזם  אל חוג האנדומורפיזמים. אם R אלגברה פשוטה מרכזית, זהו איזומורפיזם, המראה ש(המחלקה של) החוג המנוגד מהווה את האיבר ההפכי בחבורת בראוור.
קריית צאנז

היסטוריה

את הרעיון להקמת הקריה הגה האדמו"ר מצאנז רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם לאחר השואה, עוד בהיותו בארצות הברית. התכנון לקריה הוכן על ידי האדריכל יעקב גיל. הקריה הוקמה בנתניה בכ"א באדר ה'תשט"ו (15 במרץ 1955) על ידי הרב הלברשטאם. מיקומה הוא בצפון מערב העיר והיא משתרעת על פני שטח של 380 דונם. 
במשך השנים הפכה הקריה החסידית למרכז חסידות צאנז בארץ ובעולם. נכון לשנת 2019 מתגוררות בקריה למעלה מ-850 משפחות של החסידות.

קריית צאנז - טבריה

קריית צאנז בטבריה הוקמה בשנת ה'תשע"ב, ונחנכה באלול ה'תשע"ד - ספטמבר 2014.
את חזון הקריה לחסידים בטבריה הגה בשנת ה'תשל"א האדמו"ר הקודם ה"שפע חיים" מצאנז רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, כאמור בשנת ה'תשע"ד יישם בנו האדמו"ר מצאנז הנוכחי רבי צבי אלימלך הלברשטאם, את חזון אביו.
השיכון עם עתודה לכ-500 יחידות דיור ונכון ל-2017 מתגוררים בו כ-200 משפחות בבניינים חדשים מרווחים ומפוארים שנבנו על ידי רם נדלן שוכן בשיכון ד' בטבריה עילית בין הרחובות שז"ר ודוד אלעזר. את הדירות הראשונות במקום רכשה קבוצת חסידי קרלין, ואחריהם הגיעו למקום חסידי צאנז, הרחובות קרויים על שמות מנהיגי החצר, רחוב 'דברי חיים' ע"ש רבי חיים הלברשטאם מצאנז, ורחוב 'שפע חיים' ע"ש האדמו"ר מצאנז בשיכון מתגוררות גם כחמישים משפחות מחסידות קרלין חסידות סטולין ואף משפחות המקורבות ליהדות החסידית, אך חסרות שיוך ברור לחסידות זו או אחרת ברחובות הסמוכים לקריה נקנו עוד מאות דירות על ידי משפחות מחסידות צאנז וקארלין ושלל חסידיות אזורים אלו נקראים 'מתחרדים' בפי תושבי השכונה.
עמי דרך

ביוגרפיה

נולד בחיפה, אביו היה יצרן פרוטזות ואמו עקרת בית ואחיו הגדול הוא כדורגלן העבר קובי דרך. התנדב לקורס חובלים ב-1982 ושירת כקצין מכונה בסטי"ל. בהמשך עבר להדריך בקורס חובלים במגמת מכונה. בשירות המילואים שירת כמדריך חובלים בשלב ימ"פ בסדרת ימאות בעכו.
בוגר בצלאל (1992) במחלקה לעיצוב תעשייתי. עבד בסטודיו של פרופ' יעקב קאופמן, ובחברת "ארן מחקר ופיתוח". לאחר מכן הקים יחד עם דב גנשרוא את סטודיו עמידב, שפעל בשנים 1996 - 2012; השניים פעלו בו בתחומים מגוונים של עיצוב, החל מעיצוב ציוד רפואי, ציוד להצלת חיים, ריהוט, תערוכות, צעצועים, תאורה ומוצרים. 
בשנת 1994 החל ללמד בבצלאל. ב-2004 התמנה לראש המחלקה לעיצוב תעשייתי, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. בנוסף לימד בתוכנית התואר השני של האקדמיה, כיהן כחבר סנאט בצלאל, וכחבר ועדת ההוראה של המחלקה לעיצוב תעשייתי. הוא הרצה וקיים סדנאות במספר בתי ספר ואוניברסיטאות ברחבי העולם. 
עבודותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובעולם, בין השאר במסגרת המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (2005), מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בניו יורק (2006), טריאנלה במילאנו (2006) ועוד.
דרך זכה בפרס משרד המדע התרבות והספורט לשנת 2003, ופרסים נוספים ברחבי העולם.
ב-5 בספטמבר 2012 נפטר לאחר שלקה בדום לב. נקבר בבית הקברות שבקיבוץ עינת. הוא הותיר אחריו אשה ושלוש בנות.
העשור הראשון של המאה ה-13

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
רצף שיין דלגרנו

רצף שָיְין דַלְגָרנוֹ (או קופסת שיין דלגרנו), הוא רצף נוקלאוטידים מסוים ב-mRNA, אליו נקשר הריבוזום במסגרת תהליך תרגום ה-mRNA לחלבון. בדרך כלל, נמצא במרחק 6-7 נוקלאוטידים במעלה הזרם מהקודון ממנו מתחיל התרגום בפועל (AUG).
קרוי על שם מגליו, המדענים האוסטרלים, ג'ון שיין ולין דלגרנו. הרצף קיים ביצורים פרוקריוטים (חסרי גרעין) בלבד. הרצף המסוים הוא בן 6 בסיסים והוא עוזר לקשור את הריבוזום במקום הנכון כדי שתהליך תרגום החלבון יתחיל בקודון ההתחלה. בכל גן הרצף שונה קמעה, אך מעיון במגוון הרצפים השונים החוקרים יצרו רצף אידיאלי המהווה קונצנזוס של כל הרצפים השונים: AGGAGG. אצל יצורים אאוקריוטים (בעלי גרעין) קיים רצף בעל תפקיד דומה הנקרא רצף קוזק. 
אנטי שיין דלגרנו הוא הרצף המשלים (על פי הקוד הגנטי): CCUCCU. רצף האנטי נמצא בקצה '3 של יחידת 16s rRNA בריבוזום. מוטציות ברצף שיין דלגרנו עשויות לפגוע בתהליך תרגום החלבון. אולם, אם ייוצרו מוטציות מקבילות ברצף האנטי שיין דלגרנו, התרגום יחזור לרמתו הנורמלית].