google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק שנהר

תולדותיו

יצחק שנהר נולד בעיירה וולוצ'יסק שבאוקראינה. לאחר מכן עברה משפחתו לעיירה טארנורודה ליד נהר הבוג. בשנות מלחמת העולם הראשונה התגוררה משפחתו בפרוסקורוב. הוא עלה לארץ ישראל במסגרת ארגון "החלוץ" ב-1921; וכמו רבים מחבריו עבד כחלוץ במגוון עבודות: בבניית בתים, בהובלת זיפזיף על גמלים, בעגלונות, וברכבת. 
בשנת 1930 נסע ללמוד כלכלה באוניברסיטת בריסל. כאשר חזר, עבד בעריכה בהוצאת שטיבל-מצפה. שנהר היה אחד ממייסדי כתב העת הספרותי גליונות בעריכת יצחק למדן. הוא עבד גם בהוצאת שוקן, והשתתף בעריכת השנתון לוח הארץ. 
משנות העשרים יצר שנהר ספרות עברית, אשר ינקה מהמקורות היהודיים המסורתיים. הוא כתב במבחר סוגות: שירה, סיפורת, מחזאות, ספרות ילדים, יומן מסע; באמצעותן סיפר על אירועי תקופתו. שיריו הפכו למלל מכונן ובעל ערך ייחודי בתודעה היהודית הציונית בארץ ישראל. שיריו הנודעים הם: "מה אומרות עיניך" שהלחין מרדכי זעירא, "עולים" ("בחשאי ספינה גוששת") שהלחין שלום פוסטולסקי, "כך הולכים השותלים" ו"שדמתי" שהלחין ידידיה אדמון, ו"שיר החֵרות" ("פנינו אל השמש העולה") שהלחין דניאל סמבורסקי. 
שנהר תרגם מספר רב של כותרים בספרות יפה לעברית, בעיקר מרוסית. הוא היה מן המתרגמים האיכותיים והחשובים לעברית בתקופתו; הוא תרגם משפות שונות לשפה העברית מבחר נחשב ומפורסם של הספרות העולמית, ובכך תרם רבות להשכלתם של רבים, במיוחד צעירים, ביישוב היהודי בארץ ישראל, בעיקר בשנות הארבעים והחמישים.
על שמו נקראו רחובות בישראל.
הרלן קובן

ביוגרפיה

קובן נולד בעיר ניוארק במדינת ניו ג'רזי להורים יהודים מהמעמד הבינוני, אשר שם משפחתם המקורי היה "כהן". סבו, חיים כהן, נולד בירושלים ומשפחתו היגרה לארצות הברית בסביבות שנות העשרים של המאה העשרים. 
הוא למד מדע המדינה במכללת אמהרסט ולאחר מכן עבד בענף התיירות, בחברה בבעלות סבו. ספרו הראשון הופיע בשנת 1990. עד 2008 פרסם 17 ספרי מתח שהפכו לרבי-מכר, שניים מהם צעדו ברשימת רבי-המכר היוקרתית של הניו יורק טיימס. ספריו, המתרחשים בדרך כלל בפרוורים הבורגניים של אזור ניו ג'רזי, מצטיינים בעלילה מהירה ורבת תפניות ובסוף מפתיע. כמעט בכל ספריו גיבור הסיפור הוא יהודי, אך הדבר זוכה לאזכור מועט מאוד (מלבד הספר מעגל מכושף בו מזכיר קובן פעמים רבות את השואה והיהדות). החל משנות ה-90 גיבורו הוא מיירון בוליטר, סוכן שחקני כדורסל וקולנוע המפענח תעלומות.
קובן מתגורר בניו ג'רזי עם אשתו אן ארמסטרונג-קובן, רופאת ילדים, וארבעת ילדיהם.
הוא ביקר בישראל חמש פעמים ויש לו קרובי משפחה בראשון לציון. את יחסו המיוחד לישראל הביע בכך שעל פי דרישתו הופיעו ספריו "תחזיקו חזק" ו"דם חם" שיצאו לאור בשנים 2008 וב-2009 בהתאמה, בעת ובעונה אחת בארצות הברית ובישראל.
M67

היסטוריה

בשנת 1779 פרסם האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה קטלוג של ערפיליות שנצפו על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן גוטפריד קלר. ערפילית מספר 19 בקטלוג תוארה כ-"ערפילית בולטת עם צורה מאורכת ליד הכוכב α בסרטן. ב-6 באפריל 1780 צפה שארל מסיה בצביר ותיאר אותו כ"צביר של כוכבים קטנים עם ערפיליות, מתחת לצבת הדרומית של הסרטן. המיקום נקבע ביחס לכוכב α". ככל הנראה מסיה לא היה מודע לגילויו המוקדם של הצביר על ידי קלר כאשר כלל אותו בקטלוג מסיה. בשנת 1784 ציין ויליאם הרשל שהצביר יפה במיוחד וכולל לפחות 200 כוכבים.

מאפייני הצביר

קוטרו של M67 הוא כ-20 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,700 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-30 דקות קשת - כקוטרו של הירח המלא. צורתו מעט אליפטית והוא מכיל כ-500 כוכבים שהבהירים מביניהם הם מדרגת בהירות 9-10. גילו של הצביר כ-4 מיליארדי שנים והוא מבוגר יחסית לצבירים פתוחים, כך שכמעט כל כוכבי הסדרה הראשית שבו הם מסוג ספקטרלי K, G, F ו-M. כמו כן יש בו כ-10 ענקים כתומים ואדומים וכ-200 ננסים לבנים. כ-100 מכוכבי הצביר הם כוכבים דומים לשמש.

תצפית

M67 נמצא כ-1.7 מעלות ממערב לכוכב α בסרטן. עם בהירות מדרגה 6.1 הוא ניתן לצפייה ללא ציוד עזר רק בתנאים מיטביים. משקפת פשוטה מאפשרת להבחין בו בקלות וטלסקופ חובבים מאפשר להבחין במאות מכוכבי הצביר הבהירים.
מעבר סטלביו

מעבר סטלביו (באיטלקית: Passo dello Stelvio), הוא מעבר הרים בגובה 2,758 מטר ברכס הרי הדולומיטים. המעבר הוא הגבוה ביותר באיטליה והחמישי בגובהו בשרשרת הרי האלפים. שיא המעבר מכונה "פסגת שלוש השפות" בשל קרבתו למפגש הגבולות של אזורים דוברי השפות איטלקית, גרמנית ורומאנש.
הכביש במעבר סטלביו מחבר בין העיירות בורמיו ופראטו ועובר בשטח הפארק הלאומי סטלביו.

היסטוריה

מחקרים ארכאולוגיים מעלים עדויות לשימוש במעבר ההרים באזור זה כבר בתקופת הברונזה, אך ברוב הזמן לא שימש כנתיב מעבר עיקרי, אלא בעיקר לצורכי פולחן דתי.
בתקופה הרומית התקיים במעבר סטלביו שביל פרדות בעל חשיבות מסוימת, אשר סיפק גישה נוחה לצורכי הגנה באזור "דרך קלאודיה אוגוסטה" שהיוותה את אחד מצירי הגישה העיקרים בין חצי האי האפניני וגרמניה.
במשך מאות השנים הבאות כמעט ולא נעשה שימוש במעבר, ואפילו לא בידי התושבים המקומיים. במהלך מלחמת שלושים השנים התנהלו מספר קרבות על שליטה באזור. בין השנים 1632-1634 עברה השליטה במעבר בין כוחות מילאנזיים לכוחות אוסטריים. לקראת סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 שוב החלה לעלות חשיבותו של מעבר סטלביו בעיקר לצורכי ביסוס והרחבה של קשרי המסחר באזור בין בוואריה ואיטליה. תוכניות להרחבה ושיפור המעבר החלו להירקם, אך הן נקטעו בשל השינויים הפוליטיים והגבולות המדיניים הרבים של התקופה.
הדרך המודרנית נסללה בתקופת האימפריה האוסטרית בשנים 1820-1825 במטרה ליצור חיבור בין אזור לומברדיה לאוסטריה עצמה. המסלול תוכנן בידי המהנדס קרלו דונגאני ((Carlo Donegani) ועבר שינויים מעטים בלבד מאז. 2,000 עובדים סללו כביש באורך 49 קילומטרים הכולל 48 עיקולי פרסה בחלקו הצפוני ו-34 עיקולי פרסה בחלקו הדרומי ובשיפוע של 7%-15%.
עד למלחמת העולם הראשונה, סימן מעבר סטלביו את הגבול שבין האימפריה האוסטרו-הונגרית ובין ממלכת איטליה, וגם שווייץ הציבה עמדת תצפית קדמית בקרבתו. במהלך המלחמה התחוללו קרבות עזים בין הצדדים הלוחמים על השליטה במעבר ההרים, אך למרות זאת הושגה ביניהם הסכמה שלא לבצע ירי מעל השטח השווייצרי באזור (המהווה בליטה בין השטח האוסטרי מצפון והשטח האיטלקי מדרום). על פי הסכמי הגבולות החדשים, שנקבעו בשנת 1919 בסיום המלחמה, והרחיבו את גבולות איטליה בכיוון צפון, הועברה השליטה בכל האזור לידי איטליה וחשיבותו האסטרטגית של המעבר פחתה.

כיום

כיום חשיבותו העיקרית של מעבר סטלביו היא בעיקר כאתר לפעילות ספורטיבית ומוטורית. רוכבי אופנים נאבקים במסלול במסגרת תחרות ה"ג'ירו ד'איטליה", אך הוא נחשב כאתגר גם לרוכבים חובבים ולא רק למקצוענים. אפילו ראש הממשלה לשעבר, רומנו פרודי, עלה את מעבר סטלביו על אופניו. נהגי אופנועים ומכוניות נהנים בנסיעה לאורכו מחוויית נהיגה ייחודית. מגזין הרכב הטלוויזיוני הפופולרי "טופ גיר" הכתיר את הכביש במעבר סטלביו כ"הכביש המהנה ביותר בעולם לנהיגה". למרות שכביש מעבר סטלביו סגור בין החודשים נובמבר ועד מאי, גולשי הסקי יכולים להמשיך את עונת הגלישה באזור הפסגה גם במשך חודשי הקיץ.
פאלקו

חייו

פאלקו נולד בווינה, נחשב לילד פלא ולמד בקונסרבטוריון של וינה. עם סיום לימודיו ב-1977, נסע לברלין ובמשך זמן קצר שימש כסולן של להקת פיוז'ן ששילבה ג'אז ורוק. עם שובו לווינה, כינה עצמו פאלקו, על שם גולש הסקי הגרמני פאלקו וייספלוג. הוא היה חבר בלהקות "Spinning Wheel" ו"Hallucination Company", ועד 1983 שימש כנגן הבס של להקת הרוק Drahdiwaberl.
ב-1982 הוציא פאלקו אלבום סולו ראשון, "Einzelhaft". השיר "Der Kommissar", שעסק בצריכת סמים, הפך ללהיט ואף זכה לשתי גרסאות כיסוי באנגלית. אלבומו השני, "Junge Roemer", לא נחל הצלחה מחוץ לאוסטריה ולגרמניה, ועל כן החליט לנסות להקליט גם באנגלית.
ב-1986 הגיע פאלקו לשיא הצלחתו. זמן קצר לאחר הקרנתו של הסרט עטור הפרסים "אמדאוס", הקליט את "Rock Me Amadeus", להיט דיסקו שזכה להצלחה בינלאומית. בארצות הברית שהה השיר בראש מצעד הוט 100 של בילבורד במשך שלושה שבועות. האלבום, "פאלקו 3", הגיע עד למקום השלישי ברשימת המכירות. במצעד הרית'ם אנד בלוז הגיע למקום השישי, שהיווה שיא עבור זמרים לבנים (רק ג'ורג' מייקל, רובין ת'יק ואמינם הצליחו, מאוחר יותר, להגיע להישגים גבוהים יותר). "Rock Me Amadeus" זכה להצלחה אף במדינות כרוסיה ויפן.
הסינגל השלישי שהוציא במסגרת "פאלקו 3", "Jeanny", היה שיר שנוי במחלוקת, שנכתב מנקודת מבטו של אנס ורוצח, והוחרם בארצות הברית. במדינות אירופה נחל השיר הצלחה, אף שבגרמניה ובהולנד היו תקליטנים שסירבו להשמיעו.
האלבומים שהקליט בהמשך לא הצליחו מחוץ למדינות דוברות הגרמנית, גם כשכללו קוריוזים כמו דואטים עם בריג'יט נילסן וסינדי קרופורד.
ב-6 בפברואר 1998 נפצע בתאונת דרכים בעת ששהה בחופשה ברפובליקה הדומיניקנית, ומת מפצעיו בתוך זמן קצר. נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
יורם שניידר

ביוגרפיה

יורם (פטר) שניידר נולד בבנימינה להורים יוצאי גרמניה. בהיותו בן שלוש עברה המשפחה לקריית עמל בעקבות עבודתו של אביו בבית חרושת למלט "נשר". כאן גדל, למד והקים את משפחתו ברבות הימים. כשהיה בן 11 נפרדו הוריו. מגיל צעיר החל לשחות. הוריו נהגו לקחת אותו לבריכת המים המלוחים של בת גלים בחיפה פעם בשבוע ובחופשות בית הספר. נוסף על השחייה הוא שיחק כדורסל ב"קבוצת הנוער אלכסנדר". הוא החל להתאמן בשחייה בשנת 1955 עם פתיחתה של בריכת "חנה סנש" בקרית עמל, בקבוצת השחייה של הפועל קריית טבעון בהדרכתו של מיכה קניץ. בהמשך הצטרף לאימוני השחייה של הנבחרת הלאומית בהדרכתות של יוסף טלקי. בעונת החורף התאמן בבריכת המים החמימים של מעיינות "גן השלושה" או בבריכה המחוממת של מלון ה"שרון" בהרצליה. לעיתים, אף הרחיקו עד לבריכת ימק"א ירושלים.

1959

בתחרויות שחייה של אסק"א שנערכו בלינץ, ביולי 1959 זכה שניידר במדליית זהב במשותף עם אלוף הנוער האוסטרי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.4 דקות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה באוגוסט הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:09.3 דקות.

1960

בתחרויות מבחן למשחקים האולימפיים שנערכו בכפר המכבי ביוני 1960 קבע שניידר את שיאו הישראלי הראשון במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:36.2 דקות.

אולימפיאדת רומא

באולימפיאדת רומא (1960) סיים שניידר במקום ה-33 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.1 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום ה-17 והלפני אחרון במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם גרשון שפע, יצחק לוריא ועמירם טראובר בתוצאה של 4:37.6 דקות, הוא שחה את סגנון הגב בתוצאה של 1:11.3 דקות.

כינוס הפועל

בתחרויות השחייה של כינוס הפועל שנערכו בבריכת "גלי גיל", ברמת גן במאי 1961 זכה שניידר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:37.9 דקות. בתחרות שחייה שנערכה בגבעת חיים ביולי אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש של 31.1 שניות. בתחרות שחייה שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:33.0 דקות.

1964

בתחרות שחייה שנערכה ביפעת באוגוסט 1964 קבע שניידר במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:28.5 דקות.

המכביה

בתחרות השחייה של המכביה השביעית שנערכה בבריכת גלית שביד אליהו, בתל אביב באוגוסט 1965 זכה שניידר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:29.6 דקות. בנוסף, היה שותף לשיא ישראלי חדש במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:22.3 דקות.

1966

בתחרות מבחן שנערכה בבריכת גלית ביוני 1966 קבע שניידר במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:07 דקות והצטרף לנבחרת השחייה הלאומית שיצאה למסע תחרויות בינלאומיות באירופה.

משחקי אסיה

במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בדצמבר אותה שנה זכה שניידר במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם גרשון שפע, אברהם מלמד ומשה גרטל בשיא ישראלי חדש של 4:18.4 דקות.

1967

בתום אליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1967 לאחר שקבע שני שיאים ישראלים במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.8 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:25.4 דקות, הודיע שניידר על פרישתו משחייה תחרותית.

מאמן שחייה

לאחר הפרישה השיג שניידר תואר ראשון בחינוך גופני. הוא עבד כמאמן שחייה בקבוצת השחייה של הפועל מגידו, הפועל קריית טבעון וכיום מאמן בקבוצת השחייה של הפועל עמק יזרעאל. בעבר שימש כמרצה במסלול הכשרת מורים לחינוך גופני ומדריכי שחייה במכללת אוהלו.

שחיין למסטרס

בשנים האחרונות משתתף שניידר בתחרויות שחייה למסטרס והחזיק בשיאי ישראל לגילאים שונים.
אורבאן

אורבאן (Orban או Urban) היה מזקק ברזל ויוצק תותחים הזכור במיוחד בגלל יצירת תותח-על, ששימש בכיבוש קונסטנטינופול.
מוצאו של אורבאן מברשוב, אז בממלכת הונגריה ועל לאומיותו יש מחלוקת. מרבית המקורות רואים בו הונגרי, חלקם גרמני בגלל ריבוי המומחים הגרמנים באותה תקופה בצבא הונגריה ויש גם הרואים בו רומני בגלל תיאורו כ"בן דאקיה" באחד המסמכים ההיסטוריים.
אורבאן הציע את שירותיו לקונסטנטינוס האחד עשר, קיסר האימפריה הביזנטית, אך לקיסר לא היו המשאבים הכספיים לתשלום שכרו ולא היו לו חומרי הגלם הדרושים. אורבאן עזב את קונסטנטינופול והתקרב לסולטאן האימפריה העות'מאנית מהמט השני והציע לו את שירותיו. מהמט קיבל את ההצעה והעמיד לשירותו את חומרי הגלם הדרושים.
אורבאן יצר תותח-על, שכונה "באסיליק" (Basilik), אורכו היה יותר משמונה מטרים, קוטרו 75 סנטימטרים והיה מסוגל לשלח פגז במשקל של למעלה מחצי טון למרחק של כמעט ארבעה קילומטרים. נדרשו שישים שוורים, כדי להעביר את התותח מהמקום בו נוצק, באדריאנופול, עד לקונסטנטינופול. תותח זה נועד תחילה לירי על כלי שיט שינסו לעבור את המיצרים בלי לשלם מס לעות'מאנים, אך לאחר תחילת המצור על קונסטנטינופול השתמשו בו להריסת חומותיה. התותח לא היה מדויק, טעינתו דרשה לפחות שלוש שעות ומספר הפגזים היה מוגבל. לאחר שישה שבועות, התותח התפרק, בגלל הרתע העצמי. אורבאן יצק עבור העות'מאנים גם תותחי מצור קטנים יותר.
אורבאן נהרג במצור, כנראה כתוצאה מהתפוצצות אחד התותחים, אירוע שכיח באותה תקופה.
נייפידאו

היסטוריה

פיינמנה הייתה בסיס של צבא העצמאות הבורמזי (מאוחר יותר שונה שמו על ידי היפנים לצבא הלאומי של בורמה). בפיינמנה שכן מחנה אימונים של הצבא. במהלך מלחמת העולם השנייה שינה הצבא את נאמנותו וסייע למלחמת הגרילה, עד לשחרורה של בורמה. פיינמנה הפכה לסמל לצבא הבורמזי, כמקום שבו הובסו פולשים בעלי כוח עדיף. רבים טוענים כי הסיבה להעתקת עיר הבירה למיקום זה היא כדי להתכונן לפלישה אפשרית של כוחות מן החוץ (ארצות הברית למשל).
החונטה הצבאית השלטת כיום במיאנמר החלה להעביר את משרדי הממשלה מיאנגון לנייפידאו בשעה 06:37 בדיוק, ב-6 בנובמבר 2005. חמישה ימים אחר כך, בשעה 11:00 בבוקר, שיירה שנייה של 1,100 משאיות צבאיות הנושאות 11 חטיבות ו-11 משרדי ממשלה, עזבה את יאנגון. התוכנית הייתה כי משרדי הממשלה יחלו לפעול במיקומם החדש עד סוף חודש פברואר 2006, אולם עקב מחסור בבתי ספר, הופרדו המשפחות של עובדי הממשלה וחלו עיכובים בתחילת פעולות המנהל בבירה החדשה. על פי התוכנית, פועלים במקום שני מתחמים נפרדים, האחד מתחם משרדי הממשלה והשני מטה הצבא. הכניסה לאזרחים אסורה לשני המתחמים. לרוכלים קיימת גישה אך ורק לאזור מסחרי מוגדר, סמוך למשרדי הממשלה. השימוש בטלפונים סלולריים ובצלחות לקליטת שידורי לווין אסורים אף הם בבירה החדשה.
הסיבות להעברת בירת מיאנמר לנייפידאו אינן ברורות, אולם קיימות השערות מספר בעניין זה. האחת היא מיקומה האסטרטגי העדיף של נייפידאו על פני יאנגון, בכך שהיא מרוחקת יותר מקו החוף. לעובדה זו יתרון במידה ומיאנמר תבוא תחת התקפה של כוחות עוינים. סיבה זו הוכחשה על ידי הגנרל טהאן שהוו, העומד בראש המדינה. נייפידאו אף משמשת כמרכז תחבורתי, זאת עקב מיקומה המרכזי ליד המחוזות המדיניים שאן, צ'ין וקארן ויש להניח כי נוכחות צבאית קבועה במקום תעזור לייצב את המשטר באזורים מרוחקים אלה. יש המשערים כי ההחלטה להעביר את עיר הבירה נבעה מתוך תחושת פרנויה של ראשי המשטר, שמא ההמונים העניים המרודים מבין תושבי יאנגון עלולים למרוד כנגד המשטר. בגלל אופיו החשאי של המשטר במיאנמר ייתכן שראשי המשטר רצו להרחיק את מוסדות השלטון למקום שבו לא נמצאים אמצעי תקשורת זרים ואין סכנה של ריגול. לבסוף, היו ששיערו כי המעבר נעשה בעצתו של האסטרולוג האישי של השליט טהאן שהוו. על פי השערה זו ניבא האסטרולוג כי הממשל הנוכחי יודח עד לסוף חודש פברואר 2006, אלא אם כן תועבר בירת המדינה. התומכים בהשערה זו מוצאים לה תימוכין בחזרה החידתית על המספר 11 בכל הקשור לעבודות העתקת הבירה. הירחון איראוואדי המופיע בתאילנד כתב: "אנשים בראנגון לועגים להחלטה והסבו את תשומת הלב לאימרה הבורמזית: נמר משנה את משכנו אך ורק כדי לפגוש את מותו."
ב-27 במרץ 2006 צעדו יותר מ-12,000 חיילים במפגן הצבאי הפומבי הראשון בבירה החדשה, זאת כדי לציין את יום הכוחות המזוינים – יום בו מציינים את התקוממות בורמה כנגד הכובשים היפניים בשנת 1945. המצלמות שתעדו את המצעד הוגבלו לצילום מגרש המסדרים בלבד, מעליו ניצבו שלושה פסלים ענקיים של שלושה ממלכיה ההיסטוריים של בורמה. שמה הרשמי של העיר נייפידאו נקבע בטקסים אלה.

תחבורה

ניתן להגיע לנייפידאו בנסיעה של תשע שעות ברכבת מיאנגון. הרכבת יוצאת מיאנגון בשעה תשע בערב ומגיעה לבירה בשש בבוקר. בחודש מרץ 2006 החלו טיסות של חברת אייר מנדאליי בין יאנגון לנייפידאו. החל מ-5 ביוני 2006 החלה חברה זו לטוס מנייפידאו לערים נוספות בבורמה.
אשר אלחיאני

פרופ' אשר אלחיאני (נולד ב-1952) הוא רופא ישראלי, היה מנכ"ל קופת חולים מאוחדת בשנים 2011–2013.

ביוגרפיה

אלחיאני סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1980, והתמחה ברפואת משפחה. הוא למד גם באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, בה הוענק לו תואר שני במנהל ציבורי. 
שימש במספר תפקידים בשירותי בריאות כללית, ובהם סגן המנהל הרפואי של מחוז הנגב, מנהל מחוז המרכז של הקופה, ראש אגף הביזור בהנהלה הראשית וסגן מנהל בית החולים סורוקה. קודם למינויו למנכ"ל קופת חולים מאוחדת, בשנים 2007–2011, שימש כמנהל בית החולים מאיר בכפר סבא.
אלחיאני כיהן כיושב ראש המועצה הלאומית לבריאות בקהילה וכיושב ראש הוועדה הלאומית לסטנדרטים בבריאות הקהילה והיה חבר המועצה להשכלה גבוהה. כיום הוא פרופסור חבר במחלקה למינהל מערכות בריאות באוניברסיטת אריאל.

חיים אישיים

אלחיאני נשוי ואב לארבעה. הוא מתגורר ביישוב להבים.
דוד אלכסנדר וינטר (זמר)

קורות חיים

וינטר נולד באמסטרדם במלחמת העולם השנייה. הוא והוריו שרדו מחנות השמדה גרמניים שונים והתאחדו שוב בהולנד ב-1945 עם תום המלחמה.
בשנים 1966 עד 1968 היה וינטר סולן להקת "Daddy's Act". הוא הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים עם שירם של הביטלס "Eight Days A Week" בשם הבמה ג'וני ואן-דורן. וינטר היה די ג'יי ברדיו הפירטי Radio 227, ואחר כך ברדיו ורוניקה. הוא הקליט שני סינגלים בפיליפס ליבל. ב-1968 עזב את הולנד ונסע לפריז. שם גילה אותו לאו מיסיר מריביירה רקורדס. בנובמבר 1968 יצא הסינגל הראשון שלו "Oh Lady Mary" שהפך ללהיט. עד אפריל 1969 נמכרו בצרפת 750,000 תקליטים, ובאוגוסט הגיעו נתוני המכירות למיליון עותקים. בצרפת היה השיר במקום הראשון במצעד הפזמונים במשך 36 שבועות, ובין עשרת הגדולים במשך תשעה חודשים. השיר היה להיט גם באיטליה (מקום 4), ספרד (מקום 5), גרמניה (מקום 2), הולנד (מקום 1), בלגיה (מקום 1). בסך הכל נמכרו יותר 3.6 מיליון עותקים באירופה. את השיר כתבה פטרישה קרלי ללחן מאת המלחין הטורקי מטין בוקיי. ב-1970 הקליט את השיר הזמר האוסטרי פיטר אלכסנדר שגם הוא היה ללהיט.
דוד אלכסנדר וינטר הקליט 10 אלבומים ו-42 סינגלים ומיני-אלבומים, בהם ארבעה שהגיעו למקום ראשון במצעדי פזמונים בצרפת, בלגיה, הולנד איטליה וגרמניה. הסינגל "Vole S'Envole" מכר 1,250,000 עותקים, "Je Suis Tombe du Ciel" מכר 3,850,000 עותקים, "Amsterdam" מכר 1,100,000 עותקים והגיע למקום ראשון במצעדי פזמונים בהולנד, בלגיה וצרפת.
ב-1970 ייצג וינטר את לוקסמבורג באירוויזיון בשיר "Je suis tombé du ciel".
ב-1980 עבר וינטר לארצות הברית. הוא הקליט אלבום עם איסבה רקורדס חברת תקליטים עצמאית קנדית, והוציא את הסינגל "L'Étoile du Berger". ב-2010 חזר וינטר להופיע על הבמות בצרפת בסיבוב הופעות בשם "Age Tendre & Tetes de Bois" במקומות שונים בפני יותר מ-550,000 צופים. ב-2014 הקליט אלבום אולפן בשם "Winter Country" בנאשוויל, טנסי.
ענת אנגל

ד"ר ענת אנגל היא מנכ"לית המרכז הרפואי וולפסון בחולון, החל מאפריל 2018. היא מומחית ברפואה פנימית ובמנהל רפואי.

קורות חיים

אנגל גדלה והתחנכה בעיר בת ים, ובהמשך בעיר חולון. היא בוגרת הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ובעלת תואר MA במנהל מערכות בריאות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היא החלה את דרכה בעתודה הצבאית, ובתפקידה האחרון בצה"ל שימשה כסגנית מפקד מחלקת הרפואה בפיקוד העורף.
בתפקידיה הקודמים, כיהנה אנגל כסגנית מנהל המרכז הרפואי אסף הרופא במשך כחמש שנים, וכעוזרת למנכ"ל משרד הבריאות, רוני גמזו. בשנת 2010 התנדבה במסגרת המשלחת הרפואית של צה"ל להאיטי, שהוגדר כאזור מוכה אסון לאחר רעידת אדמה.
אנגל משמשת כמרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לבריאות הציבור, ומנחה סטודנטים לרפואה בבית הספר לרפואה.

חיים אישיים

אנגל מתגוררת בהרצליה. היא נשואה ואם לשני ילדים.
דולר דיסני

דולר דיסני (באנגלית: Disney dollars) הוא תו קנייה שנמכר לציבור על ידי חברת וולט דיסני. החברה שואפת להציג את פארקי השעשועים שלה כממלכה עצמאית קסומה, ולפיכך יצרה תווי קנייה דומים פיזית לשטרות כסף ובעלי מאפיינים של מטבע רשמי. ערכו של דולר דיסני שווה לערכו של דולר אמריקאי. התווים נמכרים בפארקים ובחנויות דיסני, ובמקומות אלה ניתן גם להמיר אותם לדולרים אמריקאים. הם משמשים לתשלום בשטחי פארקי השעשועים של חברת וולט דיסני (אתר הנופש דיסנילנד ודיסניוורלד) וכן בספינות קו הספנות של דיסני, בחנויות דיסני ובקאסטאווי קי (האי הפרטי של קו הספינות).
דולר דיסני הוא מקור הכנסה לחברת וולט דיסני, משום שחלק מהתווים הנרכשים נשאר בידי הרוכשים כמזכרת. כאשר התווים ממומשים, נהנית החברה מהחזקת הדולרים בין רכישת התווים למימושם.

תיאור התווים

דולרי דיסני דומים בגודלם, בצורתם ובעיצובם לדולר האמריקאי - ההילך החוקי של ארצות הברית, אך במקום דמויות נשיאי ארצות הברית המופיעות על הדולר האמריקאי, על דולרי דיסני מופיעות דמויותיהם של מיקי מאוס, מיני מאוס, דונלד דאק, גופי ופלוטו או ציור של טירת היפהפייה הנמה שבדיסנילנד או טירת סינדרלה של ממלכת הקסם.
משני צדי הדמות המרכזית מופיעה דמותה של טינקר בל. 
במקום שבו על שטר הדולר חתום נגיד הבנק הפדרלי של ארצות הברית, בדולר דיסני חתום סקרוג' מקדאק.

היסטוריה

דולרי דיסני הופצו לציבור לראשונה ב-5 במאי 1987. התווים הראשונים הופצו בערכים נקובים של דולר אחד או חמישה דולרים. בשנת 1990 החלה הפצת תווים בערכים של 10 דולרים.
מרגע הפצתם הפכו התווים לשווי כסף אמיתי בפארקים של דיסני - ניתן לרכוש בהם מוצרים בחנויות ומסעדות הפארק, ולהחליפם לדולרים אמריקאים.
בשנת 2005 הופץ במהדורה מוגבלת דולר דיסני בערך נקוב של 50 דולרים, שעוצב ונחתם על ידי צ'ארלס בוייר, לרגל חגיגות 50 שנה לייסוד דיסנילנד.

סדרות

דולרי דיסני מודפסים בשתי סדרות: "A" - המודפסת באנהיים שבקליפורניה ו-"D" - המודפסת בדיסניוורלד שבפלורידה.
החל משנת 2005 החלה הדפסת סדרת "T" הנמכרת בחנויות דיסני.
הסדרה המוגבלת שהודפסה בשנת 2005 בערך נקוב של $50 נשאה את הסימון "B". 
בשנת 2007 הופצה סדרה מיוחדת של דולרי דיסני המבוססת על הסרט שודדי הקאריביים שנשאה את הסדרות "E" ו-"F" כאשר בסיום המספר הסידורי של התו נוספו האותיות "B" על מנת לסמל את הספינה "הפנינה השחורה" (Black Pearl),‏ "F" על מנת לסמל את הספינה "ההולנדי המעופף" (Flying Dutchman) ו-"E" על מנת לסמל את הספינה "הקיסרית" (Empress), שהופיעו על התווים.
דולרי דיסני הודפסו מדי שנה מאז שנת 1987, למעט בשנים 1992, 2004 ו-2006.

אמצעי בטיחות

כיוון שלדולרי דיסני ערך כספי מוטמעים בהם אמצעים נגד זיוף, ובהם דיו שקשה לצלם ולהעתיק, וכן מספר סידורי ייחודי לכל תו.

אזכורים תרבותיים

דולרי דיסני היוו בסיס לבדיחה בסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון". בפארק "ארצם של איצ'י וסקרצ'י" המהווה פרודיה על דיסניוורלד, ורכש הומר סימפסון "שטרות איצ'י וסקרצ'י" בשווי של $1,100, אשר מובטח לו שהם בני המרה בכסף רגיל בפארק. בהגיע המשפחה לפארק הוא מגלה שהחנויות בפארק אינן מקבלות את השטרות.
סימוניה

שִׁמְעוֹנוּת (בלועזית: סימוניה) היא שם גנאי למכירת משרות כנסייתיות בכסף וגביית תשלום עבור שירותי דת.

מקור השם

השמעונות נקראת כך על שם שמעון הקוסם, אשר ביקש לקנות מפטרוס ויוחנן את היכולת להוריד את רוח הקודש על המאמינים."8 ויהי בראות שמעון כי נתן רוח הקדש בסמיכת ידי השליחים ויבא לפניהם כסף: 19 ויאמר תנו-נא גם-לי שלטן כשלטן הזה אשר יקבל את-רוח הקדש כל אשר-אשים עליו את-ידי: 20 ויאמר אליו פטרוס כספך יהי אתך לאבדון יען אשר אמרת לקנות במחיר את-מתת האלהים: 21 אין-לך חלק וגורל בדבר הזה כי לבבך איננו ישר לפני האלהים: 22 ועתה שוב מרעתך זאת והתחנן אל-האלהים אולי תסלח לך מזמת לבבך: 23 כי-ראה אנכי כי-באת בידי מרורת רוש וחרצבות רשע: 24 ויען שמעון ויאמר העתירו אתם בעדי אל-יהוה לבלתי-בוא עלי דבר מכל אשר אמרתם:(ברית חדשה, מעשי השליחים פרק ח 18-24)"

סיבות

בתקופות מוקדמות הייתה השמעונות עניין מקובל ומובן מאליו. הסיבה למכירה זו הייתה שמשרת כמורה (וכמובן, משרה בכירה יותר כגון בישופות או ארכיבישופות) הייתה מקנה למחזיק בה הכנסות, ומכאן רצונו של הממנה ליהנות מחלק מהכנסות אלו מראש.
סינוד לטראנו מ-1059 התייחס גם לשמעונות: "שבשום אופן לא יקבל כהן או כומר, כנסייה באמצעות אנשים חילוניים, חינם או תמורת ממון.

לא ייכנס אדם למנזר בתקווה או הבטחה שייעשה אב מנזר.

לא יחזיק כהן בעת ובעונה אחת שתי כנסיות.

לא יוסמך איש לכהונה כנסייתית איזו שהיא, או יקודם בדרגתו, באמצעות המינות של השמעונות."
כך גם בוועידת לטראנו השנייה, 1123 "הננו אוסרים על פי סמכות הכס האפוסטולי, שיוסמך מישהו, בכל אופן שהוא, או יתמנה לכהונה בכנסיית האלוהים תמורת ממון. אם בינתיים מקל מישהו בכנסייה הסמכה אשר כזאת או מינוי אשר כזה, תישלל ממנו לחלוטין המעלה אשר קיבל."
למרות האמור לעיל, בתקופת אפיפיורות אביניון, כאשר האפיפיור נזקק לכסף לבסס את שלטונו באביניון, להחזיק בנחלות הכנסייה באיטליה, ולעמוד במאבק נגד הקיסר לודוויג הרביעי, האפיפיור יוחנן העשרים ושניים גייס כספים באמצעות מכירת משרות הכנסייה לכל המרבה במחיר. כך למשל כל בישוף היה צריך לתת לאפיפיורות לפחות את מלוא שכרו בשנת כהונתו הראשונה, הן במינוי חדש והן כאשר הועבר מבישופות אחת לבישופות נחשבת יותר. בדרך זו, כאשר התפנתה משרת בישוף, היה האפיפיור מצליח לקבל תשלום משני בישופים או יותר.