google/wiki40b huggingface dataset:
דיאן פון פירסטנברג

ביוגרפיה

נולדה כדיאן סימון מישל הלפין למשפחה יהודית בבריסל, בלגיה. אביה היה יהודי יליד רומניה, ליאון (ליפא) חלפין, שהיגר לבלגיה מקישינב (אז מחוז בסרביה ברומניה וכיום בירת מולדובה) בשנת 1929. אמה הייתה ממשפחה יהודית-יוונית, ניצולת שואה בשם ליליאן נחמיאס שהייתה אסירה באושוויץ 18 חודשים לפני שפירסטנברג נולדה. אמה הייתה דמות משפיעה בחייה ושיננה לה את המוטו "פחד אינו אפשרות".
מאוחר יותר למדה פירסטנברג כלכלה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ. משם עברה לפריז ועבדה כעוזרת לסוכן של צלם האופנה אלברט קוסקי. מאוחר יותר עזבה לאיטליה כדי לעבוד כשוליה ליצרן הטקסטיל אנג'לו פארטי. שם למדה חיתוך של בד, שימוש בצבע ומרקם, ושם תכננה וייצרה את שמלות המשי הראשונות שלה.
בשנת 1974 השיקה קו מוצרי קוסמטיקה ובושם "טטיאנה" על שם בתה, וכן זכתה להצלחה עם שמלות מעטפת עשויות מסריגי ג'רזי.
בשנת 1997 השיקה מחדש את חברת האופנה על שמה (DVF), עם חידוש נוסף של שמלת המעטפת המפורסמת שלה. החברה כיום היא מותג יוקרה עולמי המציע 4 קולקציות מלאות בשנה וקיים בלמעלה מ-70 מדינות ברחבי העולם. מטה החברה ובוטיק הדגל ממוקמים ברובע אריזת הבשר של מנהטן.
בשנת 1998 פרסמה פירסטנברג את זכרונותיה בספר "Diane: A Signature Life", ובשנת 2004 השיקה קו של תכשיטים וצעיפים יחד עם חברת ה. שטרן.
בשנת 2005 העניקה לה מועצת מעצבי האופנה של אמריקה (CFDA) פרס מפעל חיים, ושנה לאחר מכן נבחרה לשמש כנשיאת המועצה, תפקיד בו היא מחזיקה נכון לשנת 2012.
בשנת 2008 זכתה לקבל כוכב בשדרת האופנה, ובשנת 2009 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית רחבת היקף תחת הכותרת "דיאן פון פירסטנברג: מסע של שמלה" שנפתחה ב-Manezh, אחד מחללי התצוגה הציבוריים הגדולים ביותר במוסקבה.
בשנת 2011 הציגה פירסטנברג קולקציה עבור מוצרים ביתיים ובושם חדש. ובשנת 2012 השיקה קולקציית בגדי ילדים בשיתוף עם גאפ.

חיים אישיים

תחילת עלייתה לגדולה של פירסטנברג החלה עם נישואיה לאגון הנסיך הגרמני לבית פירסטנברג בשנת 1969, לזוג נולדו שני ילדים, אלכסנדר וטטיאנה, ולאחר גירושיהם בשנת 1972 איבדה את תואר הנסיכות אך המשיכה לשאת את שם המשפחה "פירסטנברג".
ב-2001 נישאה לאיש העסקים האמריקאי-יהודי, בארי דילר.
רמי צור חכם

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1979 התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר צור חכם מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בפלוגה המסייעת של גדוד 890 ולחם במלחמת לבנון הראשונה, למן הנחיתה של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, מן הים בשפך נהר האוולי ועד ביירות. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. במהלך אחת היתקלות עם חוליית מחבלים שנחתה בחוף בצידון נפצע לראשונה. לאחר שהחלים פיקד על הפלוגה המסייעת בגדוד 890, ונפצע בשנית במהלך היתקלות בחוליית מחבלים שחדרה לישראל מן הים ונחתה בראש הנקרה.
לאחר תקופת שיקום והשתלמות בפו"ם מונה לסגן מפקד גדוד 202, ולחם במבצע חוק וסדר. באוגוסט 1988 הוחלט למנותו למפקד סיירת צנחנים. בעת שביצע חפיפה לתפקיד לקח חלק בפשיטה משותפת לסיירת וליחידת שלדג בלבנון כנגד יעדי חזבאללה, במהלכה נפצע בשלישית מירי צלף בעת שהוביל ההסתערות ורימון ללא ניצרה בידו. לאחר שנפצע שכב צור חכם על הרימון על מנת שלא יתפוצץ ויפגע בלוחמיו, עד שהעבירו ללוחם אחר בעוד נתון תחת אש. אלוף פיקוד הצפון דאז, יוסי פלד, המליץ להעניק לו צל"ש על גבורתו, אולם צור חכם טען כי אינו מעוניין בצל"ש. בעקבות פציעתו לא פיקד על הסיירת ויצא לחופשה ללא תשלום.
לאחר חופשה ללא תשלום שב לצה"ל ושימש כקצין אג"ם חטיבת הצנחנים, תחת פיקוד משה יעלון. ב-1991 היה למפקד גדוד 202, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. בעקבות תאונת אימונים במאי 1992 במהלכה נהרג יפתח אוטולנגי, קצין פלחה"ן צנחנים, הודח מפיקוד על הגדוד. בהמשך שימש כסגן מפקד החטיבה. במהלך מבצע חומת מגן שימש צור חכם כמפקד חטיבת ירושלים ופיקד עליה בלחימה בבית לחם. לאחר מכן שימש כסגן מפקד אוגדת איו"ש. בתפקידו האחרון שימש נספח צה"ל בסין. לאחר שחרורו היה לסמנכ"ל חברה ביטחונית, ביולי 2013 מונה למנכ"ל העמותה להנחלת מורשת הצנחנים. ביוני 2014 הועלה לדרגת תא"ל במילואים כסגן מפקד עוצבת האש. 
צור חכם נשוי ואב לשלושה, והוא בוגר תואר שני במדע המדינה ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
פיצוץ הליפקס

פיצוץ הליפקס היה פיצוץ עז ב-6 בדצמבר 1917, בשעה 9:05 בבוקר, שהחריב כ-1,600 בתים בעיר הנמל הליפקס בפרובינציית נובה סקוטיה שבקנדה. הפיצוץ גרם למותם של 1,635 אנשים ולפציעתם של אלפים. פיצוץ זה היה הפיצוץ החזק ביותר עד פיצוץ הפצצה הגרעינית מעשה ידי אדם, והוא הפיצוץ הבלתי-מתוכנן החזק ביותר מעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המה נמל הליפקס מאוניות שהובילו חיילים וציוד אל אירופה. בבוקר ה-6 בדצמבר עזבה את הנמל הספינה הנורווגית "אימו" (Imo) לכיוון ניו יורק. באותו זמן, יצאה מפתח הנמל ספינת התחמושת הצרפתית "מון בלאן" (Mont Blanc) במטרה להצטרף לשיירה שעזבה לעבר אירופה. ספינה זו נשאה 2,147 טון של חומצה פיקרית, 223 טון טי אן טי, 56 טון בנזול (בנזין וטולואן) ו-56 טון ניטרוצלולוזה.
ה"מון בלאן" לא הניפה דגלי אזהרה שמוטענים עליה חומרי נפץ וחומרים מסוכנים אחרים, בשל החשש כי תהווה מטרה לצי הגרמני הקיסרי. היא איחרה לצאת ולכן נקלעה למחסום ליד איי מקנאבס שבכניסה לנמל הליפקס; גם הספינה הנורווגית יצאה מאוחר מדי ונקלעה למחסום.
בסביבות השעה 8:45, התנגשו שתי הספינות. ההתנגשות הסיטה את המון בלאן אל הרציף, תוך שהיא בוערת. צופים רבים נקבצו כדי לחזות בספינה הבוערת, בעוד אנשי צוותה מנסים, ללא הצלחה, להזהיר אותם מפני הסכנה. מכבי האש של הליפקס הגיעו תוך זמן קצר, אך ב-9:05 התפוצצה הספינה. למעלה מ-2.5 קמ"ר מהעיר הליפקס הוחרבו עד היסוד מן הפיצוץ האדיר. הפיצוץ אף ניפץ חלונות בעיר טרורו, מרחק 100 ק"מ משם. העוגן של הספינה מון בלאן נמצא חמישה ק"מ מהנמל. הפיצוץ יצר צונמי מלאכותי במפרץ הליפקס, אשר עקר עצים, עיקם פסי רכבת והרס בניינים וכלי שיט.
האסון גרם למותם של כ-1,635 בני אדם (למעלה מ-1,000 איש נהרגו באופן מיידי) וכ-9,000 פצועים (6,000 פצועים קשה). שטח עירוני בגודל של כ-1.3 קמ"ר הושמד לחלוטין והותיר 1,500 איש חסרי בית.
מלחי ה"מון בלאן" שהיו היחידים שהבינו את גודל האסון המתקרב עוד לפני הפיצוץ נמלטו ממנה. בדרכם פגשו בפקח רכבות בשם וינסנט (וינס) קולמן והסבירו לו את הסכנה. קולמן, שכבר חשב להימלט, נמלך בדעתו ושלח הודעות דחופות לרכבות המתקרבות לתחנת הליפקס לבל יגיעו למקום. קולמן נספה בפיצוץ, אך פעולתו הצילה מאות נוסעי רכבות שיכלו להכלל במניין ההרוגים.
קלייב פונטינג

קלייב פונטינג (באנגלית: Clive Ponting; נולד ב-13 באפריל 1946) הוא חוקר וסופר בריטי בתחום ההיסטוריה ומדע המדינה. לשעבר עוזר מזכיר ההגנה הבריטי.
אלכסיי רזומובסקי

ביוגרפיה

רזומובסקי נולד בכפר במחוז צ'רניגוב שבאוקראינה של היום במשפחה של קוזאק מן השורה. בילדותו ברח ממשפחתו והחל לשיר בכנסייה מקומית. בשנת 1731 נלקח על ידי אציל מקומי לסנקט פטרבורג. תוך זמן קצר החל לשיר בחצר. בהתאם לעדויות היה גבר נאה ביותר וכתוצאה מכך משך תשומת לבה של יליזבטה, קיסרית רוסיה הצעירה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-18 התקדם לתפקידים שונים בקרבת הנסיכה. היה מקובל לפנות אליו עם בקשות שונות והוא נהג לעזור תוך ניצול השפעתו על יליזבטה.
ביום הכתרת יליזבטה קיבל רזומובסקי את עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה באימפריה, קודם בדרגה צבאית וקיבל אחוזה וחולופים לבעלותו. ככל הנראה בשנת 1742 התחתן עם הקיסרית. בשנת 1744 קיבל תואר רוזן ובשנת 1756 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. יחד עם זאת הוא היה בן אדם שקט, דתי ולא התערב בענייני החצר והפוליטיקה הגבוהה. הוא תמך במשפחתו ובאוקראינה שבתקופת יליזבטה קיבלה כמה הטבות.
בסוף שנות ה-40, עם התקרבות יליזבטה לאיוואן שובלוב, השפעתו על הקיסרית פחתה. 
רזומובסקי נפטר בשנת 1771 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
קיימות שמועות על כך שיליזבטה ילדה לו ילדים, אך אין לכך עדויות באף מסמך. בתחילת שלטונו של יקטרינה הגדולה היא שלחה את מיכאיל וורונצוב למצוא מסמכים בנושא חתונת רזומובסקי עם יליזבטה, אך רזומובסקי במהלך הפגישה שרף מסמכים שככל הנראה היו קשורים לנושא. ידוע על שתי נשים שטענו שהן היו בנות של יליזבטה ורזומובסקי. אחת מהן הייתה נזירה ובטקס הלוויה שלה השתתפו נציגי משפחת רומנוב ומשפחת רזומובסקי. השנייה נעצרה בליבורנו, נלקחה לרוסיה ומתה משחפת במבצר פטרופבלובסקיה.
בית הסראייה הישן (יפו)

בית הסארייה הישן ביפו העתיקה הוא מבנה הניצב ברחוב מפרץ שלמה, אשר שימש בעבר כמקום מושבו של המושל העות'מאני בעיר. 
הבניין הוקם בראשית המאה ה-18 על שרידיה של מצודה צלבנית, והוא שימש בתחילה כחאן.
בשנת 1811 קבע מושל יפו, מחמוד אגא א-שאמי, את משרדי הממשל בעיר בבניין וזה שימש גם כבית דואר וכבית מעצר. עוד היו בו באר, מסגד וחמאם. 
המבנה חדל מלשמש כבית מעצר בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובית הממשל הועבר ממנו ב-1897, כאשר נחנך בית הסראייה החדש בכיכר השעון הסמוכה. חלק מהבניין נרכש על ידי משפחת דמיאני הנוצרית, ובמקום החל פועל בית חרושת לסבון משמן זית. בית החרושת נסגר במלחמת העצמאות והמבנה ננטש. הוא הוכרז כרכוש המדינה וכמבנה לשימור. 
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפתח במקום "המוזיאון לעתיקות יפו". המוזיאון שבו ממצאים מהחפירות הארכאולוגיות ביפו, פעל במשך מספר שנים ונסגר, אך האוסף נותר בבניין וניתן לבקר בו על פי תיאום מראש. על המוצגים במקום נמנים מזוזות שער העיר יפו המצרית שעליהן שמו של רעמסס השני, צלמיות, כלי עבודה, מכלי אגירה, כלי בית, מנורות שמן ועוד. חלק מהפריטים יוצרו במקום ואחרים הובאו מערים אחרות לחופי הים התיכון. כן שמורות במוזיאון מצבות מבית העלמין היהודי ביפו. בשנת 1998 החל לפעול התיאטרון הערבי-עברי ביפו בחלק אחר של המבנה. 
מאפיין ייחודי של המבנה הוא מושבת העטלפים המתגוררים באחד מאולמותיו, והניתנת לצפייה דרך פתחים מסורגים.
יל

גאוגרפיה

באי, ששטחו 212 קמ"ר (השני בגודלו מבין איי שטלנד), מתגוררים 966 תושבים (2013).
מעבורות מקשרות את נמל אולסטה (Ulsta) שעל האי לאי טופט, ואת נמל גוטצ'ר (Gutcher) לנמל בלמונט באי אונסט ונמל אודסטא באי פטלאר.
לאורך חופי האי מקננות ציפורי ים רבות.
באי התגלו שרידים רבים מתקופת הברזל ובהם שרידי מצודה, בבורגי גאוס (Burgi Geos).
לאגוואט

היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה במאה ה-11 (לפי ההיסטוריון אבן ח'לדון) והייתה תחת שלטון מרוקאי ועות'מאני. בשנת 1852 כבשו הצרפתים את העיר. צבא של 6,000 חיילים, תחת פיקודו של שלושה גנרלים, (פליסייר, יוסוף ובואוסקרן) - הטילו מצור על העיר לאגוואט. הקרב החל ב-21 בנובמבר, עד 4 בדצמבר של אותה שנה, העיר לאגוואט הייתה סוערת. היה חיסול שיטתי של האוכלוסייה לפי פקודה, יותר משני שלישים נהרגו. שאר אוכלוסיית העיר ניצלו בקושי באמצעות כניעה. הצרפתים הרסו שכונות שלמות ובנו במקומם בתים חדשים ומודרניים.
מאז 1962, לאגוואט היא תחת שלטונה של אלג'יריה העצמאית. בשנת 1974 לאחר החלוקה המנהלית המחודשת, לאגוואט החזירה לעצמה את מעמדה כעיר בירה של המחוז.

דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר לאגוואט מנתה 170,693 תושבים במפקד האוכלוסין שהתקיים ב-2012. העיר מהווה חלק ממחוז לאגוואט, שאוכלוסייתו הכוללת היא כ-480,000 תושבים. גרף האוכלוסייה מתייחס לכמות האוכלוסייה בעיר בעידן אלג'יריה העצמאית:
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בעיר:

הדיוקסיה של לאגוואט

מאז 14 בספטמבר 1955 העיר היא מקום מושבה של "הדיוקסיה של לאגוואט" (בלטינית: Dioecesis Laghuatensis), שהוקמה ב-19 ביולי 1901. ב-10 ביוני 1948 ביקרה במקום נציגות האפיפיור. הדיוקסיה כפופה ישירות לכס הקדוש והיא מקום מושבו של הארכיבישוף של אלג'יריה. בדיוקסיה יש כ-300,000 מאמינים. בשנת 2004 שירתו במקום 1,916 כמרים ו-61 נזירות.

חינוך

בעיר קיימת אוניברסיטת "עאמר טלידג'י".

תחבורה

העיר ממוקמת על ציר תחבורה ראשי (N1) החוצה את המדינה מצפון לדרום. במזרח העיר קיים נמל תעופה בינלאומי גדול, "אל-מקרארג". ותחנת רכבת המקשרת את העיר עם שאר המדינה.
60 ק"מ דרומית לעיר נמצא שדה הגז "חאסי ראמל", שהוא הגדול ביותר בצפון אפריקה.

יהודים

עד לסוף 1948 הייתה בעיר קהילה גדולה. בעיר היו בתי כנסת ובית ספר המלמד עברית. כל יהודי העיר עזבו בעקבות הרב המקומי שעלה לישראל.
פרשת כי תשא

סיום מצוות המשכן

הפרשה פותחת בסדרה של ציוויים והוראות המשלימים את ענייני הקמת המשכן שנידונו בשתי הפרשות הקודמות. משה מצטווה לאסוף תרומה בסך מחצית השקל מכל אחד מבני ישראל לצורך הקמת המשכן. מלבד זאת הוא מצטווה להכין את הכיור, את שמן המשחה ואת הקטורת. ה' מורה למשה למנות את בצלאל בן אורי ואת אהליאב בן אחיסמך לבעלי המלאכה הראשיים בבניית המשכן. בסיום הציוויים על בניית המשכן מובאת אזהרה נוספת על שמירת השבת.

חטא העגל

מכאן ועד סיום הפרשה עוסקת התורה בחטא העגל ובהשלכותיו. משה מקבל את לוחות הברית ופונה לרדת מהר סיני, אך העם הממתינים למרגלות ההר זמן רב מתייאשים ופונים אל אהרן הכהן בדרישה: "קום עשה לנו אלהים אשר ילכו לפנינו, כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים לא ידענו מה היה לו". אהרן אוסף זהב מבני ישראל ומכין עגל. בני ישראל קוראים "אלה אלהיך ישראל", וקובעים למחרת יום חג.
אלוהים מורה למשה: "לך רד כי שיחת עמך". לפני ירידתו מתחנן משה לה' שלא ישמיד מיד את העם, וה' מסכים. משה יורד מן ההר, רואה את העגל ומיד שובר את לוחות הברית. הוא הורס את העגל ושולח את בני שבט לוי להרוג את העובדים לו. אחר כך הוא חוזר אל ה' ושוב מבקש שלא להשמיד את העם, "ואם אין, מחני נא מספרך אשר כתבת". ה' מכה את העם במגפה, אבל לא הורג את כל העם.

לוחות הברית השניים

משה יוצא מן העם ומעתיק את אוהלו אל מחוץ למחנה. הוא מבקש מה': "הראני נא את כבודך". ה' מסכים להראות למשה רק את צדו האחורי, "כי לא יראני האדם וחי... וראית את אחורי ופני לא ייראו". הוא מורה למשה להכין לוחות חדשים ולעלות אל ההר, ושם הוא מלמד אותו את שלוש עשרה מידות הרחמים. משה מבקש שוב רחמים על עם ישראל: "וסלחת לעווננו ולחטאתנו ונְחַלתנו". ה' מסכים, קובע שעם ישראל ייכנס לארץ ישראל, וחוזר על הציוויים על שלוש רגלים ועל איסור עבודה זרה.
לפי אחד הפירושים, משמעות בקשת משה הייתה להבין את האופן שבו האל מנהיג את העולם וההסבר לראייה של "אֲחֹרָי" לעומת "פָנַי לֹא יֵרָאוּ" משמעה שניתן להבין בבהירות את הנהגת האלוקים "רק במקום שאלוהים כבר חלף עליו – כלומר, רק ביחס לפעולותיו של האל בעבר".
משה מקבל את לוחות הברית השניים ויורד מן ההר לאחר ארבעים יום נוספים, "והנה קָרַן עור פניו". כשהוא מדבר עם בני ישראל, הוא שם על פניו מסווה.

מפטיר והפטרה

הפטרת הפרשה היא במעשה אליהו הנביא ונביאי הבעל, בספר מלכים א', פרק י"ח. בנוסח תימן קוראים את פסוקים א'-מ"ה, בנוסח הספרדים את פסוקים כ'-ל"ט, ובנוסח אשכנז את פסוקים א'-ל"ט. הפטרה זו נקראת בפועל בשנים מעוברות, בשנים פשוטות מסוג הכז ובשנים פשוטות מסוג השא שלא בערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון.
בשאר השנים הפשוטות, פרשת כי תשא חלה בשבת שאחרי פורים, ולפיכך קוראים בה גם את הפרשייה השלישית מ"ארבע פרשיות" - פרשת פרה, ומפטירים בהפטרה המיוחדת לפרשת פרה. בשנים פשוטות מסוג השא, פרשת כי תשא נקראת בשבת בה חל שושן פורים ובערים מוקפות חומה קוראים את הפטרת פורים.
יעקב לוצ'אנסקי

ביוגרפיה

לוצ'אנסקי נולד בעיר ויניצה שבאוקראינה בשנת 1876. בגיל עשרים החל ללמוד פיסול בבית הספר לאמנות באודיסה. עם סיום לימודיו גויס לצבא הרוסי.
בשנת 1903 עקר לפריז. התקבל לאקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, שם השתלם ועבד בסדנה של הפסל הצרפתי אנטונן מרסייה (Antonin Mercié). יצירותיהם של הפסלים אוגוסט רודן, אריסטיד מאיול (Aristide Maillol) ושרל דספיו (Charles Despiau) הותירו בו רושם עמוק.
לוצ'אנסקי הציג את יצירותיו בתערוכות שונות בפריז. כמו כן ערך מסעות באירופה (בין השאר היה באיטליה, בהולנד ובשווייץ) ובשנים 1931/2 שהה בארצות הברית, שם יצר והציג תערוכות בכמה ערים.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט מפריז לדרום צרפת ומצא מסתור בחווה מרוחקת. הוא המשיך ליצור גם בתקופה זו, למרות תנאי המחסור והרעב. עם סיום המלחמה שב לפריז ואף הצליח להעביר לפריז את היצירות שפיסל בימי המלחמה.
זמן-מה אחרי שחזר לשגרת היצירה נפגש בפריז עם כמה אנשים מארץ ישראל ובהם אהרון ציזלינג אשר עוררו בו רצון לעלות לארץ ישראל וליצור בה. בראשית מלחמת השחרור שהה לוצ'אנסקי בארץ במשך כמה חודשים ואחר כך שב לפריז כדי לאסוף את רכושו ולשוב לארץ ישראל. כבר בזמן היעדרו מהארץ נערכו תערוכותיו הראשונות בארץ בבצלאל בירושלים, באולם "ביתנו" בחיפה ובמשכן לאמנות בעין חרוד.
בראשית 1949, בגיל 73, עלה לוצ'אנסקי ארצה והביא עמו את כל רכושו ויצירתו. מאות מיצירותיו מסר למשכן לאמנות על שם חיים אתר בקיבוץ עין חרוד איחוד.
לוצ'אנסקי עצמו השתקע בגבעת ברנר, שם הוקם בשבילו "בית לוצ'אנסקי" ובו אטלייה ויחידת מגורים. הוא המשיך לפסל וליצור במשך יותר מעשרים וחמש שנים במקומו החדש. כיום, (2009), סגור הבית, אך מספר פסלים של לוצ'אנסקי מפוזרים ברחבי הקיבוץ.
בשנת 1976 זכה לוצ'אנסקי בפרס על שם מאיר דיזנגוף לאמנות.
לוצ'אנסקי נפטר בשנת 1978 בגבעת ברנר והוא בן 102.

על יצירתו

הנושא העיקרי ביצירתו של לוצ'אנסקי היה האדם. הוא הרבה לפסל דמויות של בני אדם על פי המסורת הקלאסית תוך חדירה אל סוד אידיאל היופי היווני רומאי, ומבחינה זו היה לו ייחוד בין האמנים היהודיים של זמנו. הדיוקנאות שלו ממזגים את התכונות הגופניות והנפשיות של המודל; הוא מבקש לשלב את התוכן והצורה, לבטא את הממד הנפשי בערכים פלסטיים. כל אלה מקנים חמימות אנושית ליצירותיו. בדמויות הנשים שלו יש מידה מסוימת של תעלומה ודומה שהן נמצאות על הגבול שבן המינים.
התמורות הגדולות שהתחוללו בעולם בתקופת יצירתו, ובכלל זאת שתי מלחמות עולם, לא זעזעו את עבודותיו.
לוצ'אנסקי פיסל במגוון רחב של חומרים ובכלל זאת: ברונזה, עץ, בזלת, גרניט, אבן, טֶרָקוֹטָה וגבס.
אויגן קולב, שהיה מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות בשנות ה-50, סיכם את יצירתו של לוצ'אנסקי במשפטים אלה:
יצירותיו של לוצ'אנסקי הן פשוטות כל כך וטבעיות כל כך, עד שלעיתים אתה שוכח למראיהן מה רבה ה"פליאה" במה שאנו קוראים "טבע פשוט". היצירות האלה הן בעת ובעונה אחת עליזות ורציניות, הרמוניות ומעמיקות יסוד, חומר ורוח ... סודו הגדול ביותר של לוצ'אנסקי הוא בכך שיצירותיו ניתנות לעין ולחוש המישוש כתופעה מובנת מאליה, משכנעת כל כך, עד כי בשעה שאתה נהנה מהן אין אתה מהרהר אף רגע אחד, איזו משמעת עבודה קשה צפונה בהן.
— אויגן קולב, סוף שנות ה-50, כפי שמופיע בספר פסלים של יעקב לוצ'אנסקי
ג'ורג'ו וזארי

ביוגרפיה

וזארי נולד בעיר אַרֶצו שבחבל טוסקנה. בהמלצת בן-דודו, לוקה סיניורלי, הוא הפך לתלמידו של גוליאלמו דה מרסיליה, צייר ויטראז'ים. בגיל 16 הוא נשלח לפירנצה, למד שם ברוח ההומניסטית והכיר את מיכלאנג'לו, שציוריו השפיעו רבות על וזארי.
בשנת 1529 הוא ביקר לראשונה ברומא ולמד את יצירותיהם של רפאל ובני תקופתו. הציורים המנייריסטים של וזארי הוערכו יותר בתקופת חייו מאשר לאחר מכן. הוא הועסק על ידי פטרוני אמנות ממשפחת מדיצ'י ועבד ברחבי איטליה. רבים מציוריו שרדו עד היום, כשהחשובים מביניהם הם ציור הקיר והתקרה שהוא צייר במשך 10 שנים בפאלאצו וקיו בפירנצה, וציורי הקיר הלא גמורים בתוך הכיפה הענקית של הדואומו של פירנצה, אותם סיים הצייר פדריקו צוקרי.
וזארי היה יותר מוצלח כאדריכל מאשר כצייר. שער הכניסה של גלריית אופיצי, אותו תיכנן, מהווה יצירה ייחודית של תכנון אורבני המשמש גם ככיכר ציבורית וגם כרחוב ייחודי בסגנון הרנסאנס. וזארי גם בנה את המבנה המחבר בין האופיצי לארמון פיטי ומכסה את פונטה וקיו, הנקרא כיום מסדרון וזארי, על שמו של האמן. 
וזארי נהנה ממוניטין רב בזמנו וצבר ממון רב. בשנת 1547 הוא בנה לעצמו מעון מרשים בעיר הולדתו, ארצו, אותו הוא גם קישט בציורים רבים, שכיום משמש כמוזיאון לזכרו. הוא נבחר כאחד מחברי מועצת העיר, ולבסוף נבחר כראש המועצה.
בשנת 1563 הוא השתתף בייסוד האקדמיה לאמנויות של פירנצה ("Accademia del Disegno", כיום האקדמיה לאמנות של פירנצה), שבראשה עמד (באופן סמלי) מיכלאנג'לו.
וזארי מת בפירנצה ב-27 ביוני 1574.

חיי האמנים

כהיסטוריון האמנות האיטלקי הראשון, וזארי ייסד ז'אנר חדש: אנציקלופדיה של ביוגרפיות של אמנים. ספרו, "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים המצוינים ביותר" (Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori), שיצא לאור בשנת 1550 והוקדש לקוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, משמש מקור חסר תקדים לחוקרי אמנות והיסטוריה כיום. הספר כולל מחקר יקר לאין ערוך של השיטות הטכניות בהן השתמשו באמנות של התקופה. וזארי היה הראשון שהשתמש במילה "רנסאנס" בדפוס. הספר שוכתב והורחב בשנת 1568 ונוספו לו פורטרטים של האמנים.
הספר נוטה מאוד לטובת האמנים הפלורנטינים, ומייחס להם את כל ההתפתחויות החדשות באמנות הרנסאנס, כגון המצאת אמנות הגילוף. אמנויות באזורים אחרים באירופה, ובעיקר אמנות ונציאנית, נתקלות בהתעלמות שיטתית בספר. בין המהדורה הראשונה לשנייה וזארי ביקר בוונציה ולכן במהדורה השנייה הוא נותן יותר יחס לאמנות הוונציאנית (ומכניס סוף סוף גם את טיציאן לספר), אולם עדיין הספר נשאר לא נייטרלי.
בתוך הביוגרפיות של וזארי ניתן למצוא רכילויות משעשעות רבות. רבות מהאנקדוטות שלו נראות אמיתיות, אולם ככל הנראה רובן המצאת דמיונו. אנקדוטות אחרות הן בדיות ברורות, כמו הסיפור על ג'וטו הצעיר שצייר זבוב על ציור של מורו צ'ימבואה, לאחר שזה האחרון ניסה במשך זמן רב להעיף זבוב אמיתי מהציור. אולם רוב ההערות האסתטיות של וזארי היו מדויקות וללא משוא פנים. הוא לא ניסה לחקור לגבי תאריכים מדויקים, כפי שעושים היסטוריונים מודרניים של האמנות. הביוגרפיות שלו נכונות ביותר לגבי האמנים מתקופת חייו. למרות הבעיות העובדתיות הרבות בספרו של וזארי, הוא עדיין נחשב לקלאסיקה.
שדי

אֵל שַׁדַּי או שַׁדַּי (בגלל איסור הגיית השם לבטלה מכונה לפעמים שַׁקַּי או שין דלת יוד) הוא אחד משמותיו של האלוהים ביהדות, שם זה מוזכר מספר פעמים במקרא, והוא אחד משבעה שמות שאינם נמחקים.

במקרא

ההופעה הראשונה של השם במקרא היא בפרשת לך לך, יהוה מתגלה לאברהם ואומר לו "אני אל שדי". בפרשת וארא אלוהים מתגלה למשה ואומר לו שלשלושת האבות התגלה בשם אל שדי ולא בשם "יהוה": 
וָאֵרָא אֶל־אַבְרָהָם אֶל־יִצְחָק וְאֶל־יַעֲקֹב בְּאֵל שַׁדָּי וּשְׁמִי יְהוָה לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם
— ספר שמות, פרק ו', פסוק ג'
זו הפעם האחרונה שמופיע בתורה השם "אל שדי". בסך הכל מופיע הצירוף "אל שדי" שבע פעמים בתנ"ך, חמש פעמים בספר בראשית, פעם אחת בספר שמות ופעם אחת בספר יחזקאל. השם "שדי" ללא "אל" מופיע כ-40 פעמים במקרא, 31 מהן בספר איוב.

במחקר

חוקרי המקרא העלו מספר השערות על מקור השם שדי. החוקר ארנסט קנאף (גר') סבר שמקורו מהמילה שדה, והוא בא לציין את שמו של אל המדבר. לפי תאוריה של ויליאם פוקסוול אולברייט מקור השם הוא במילה האכדית שַׁאדּוּ שפירושה הר, ומשמעות השם היא "אל ההרים". השערה אחרת מקשרת את שדי לשד, במשמעות של אלת פריון. נפתלי הרץ טור-סיני קישר את השם עם המילה הארמית "שָדִי" שפירושה זרק או ירה, ומשמעות השם לפיו היא האל המשליך חיצי ברק ורעם.

שמות תאופוריים

השם שדי שימש כפי הנראה בסיס לשמות התאופוריים צורישדי, עמישדי ושדיאור.

בליטורגיה

את השם שדי נוהגים לכתוב על המזוזה מבחוץ כסגולה לשמירה, מכיוון ששדי הוא ראשי תיבות שומר דלתות ישראל. גם בתפילין מקובל לראות את הש' שחקוקה על תפילין של ראש ביחד עם קשרי התפילין כיוצרים את האותיות "שדי". בעל חסד לאברהם כתב שלפני קיום ברית מילה האדם נחשב כשד, וכאשר מקיים את הברית נוספת לו י' שהופכת את ה"שד" ל"שדי".
פוטרוס

תכונות המטוס

המטוס מונע ככל הנראה על ידי מנוע טורבו פרופ בעל שני להבים. כלי הטיס בעל כנפיים ארוכות שעליהן מותקנות נקודות לנשיאת חימוש. הפוטורוס תוכנן לשהות באוויר פרקי זמן ארוכים שבין 16-30 שעות ולהיות בעל טווח מקסימלי של עד כ-2,000 קילומטרים.
בנוסף לכך, האיראנים טוענים כי ניתן לחמש את כלי הטיס במגוון של טילי אוויר-קרקע, והוא בעל מצלמות ואמצעי ביון בחלקו הקדמי של כלי הטיס.
קבוצת הארמיות ה-12

קבוצת הארמיות ה-12 הייתה קבוצת ארמיות של כוחות בעלות הברית, אשר פעלה במערב אירופה במלחמת העולם השנייה ונחשבת ליחידה הצבאית הגדולה ביותר אי פעם של צבא ארצות הברית.
מפקדת קבוצת הארמיות הוקמה בלונדון ב-14 ביולי 1944, חמישה שבועות לאחר הפלישה לנורמנדי. כמפקדה התמנה לוטננט גנרל עומר ברדלי, ששימש עד אז כמפקד הארמייה האמריקנית הראשונה. הוא עמד בראשה עד לפירוקה.
לאחר הפריצה מנורמנדי בראשית אוגוסט 1944 הוכפפו לקבוצת הארמיות ה-12 הכוחות האמריקניים בצרפת, אשר פעלו עד אז תחת פיקודה של קבוצת הארמיות ה-21. היא ניצבה בגזרה המרכזית של חזית בעלות הברית במערב אירופה. משמאלה (מצפונה) פעלה קבוצת הארמיות ה-21 (שבפיקודה פעלו כוחות בריטים וקנדיים). מימינה (מדרומה) התייצבה קבוצת הארמיות השישית, שהוקמה לקראת פלישת בעלות הברית לדרום צרפת ב-15 באוגוסט 1944 (מבצע דרגון) (בפיקודה פעלו כוחות אמריקניים וצרפתים). מפקדי קבוצות הארמיות ה-21 והשישית היו הגנרלים ברנרד לו מונטגומרי הבריטי וג'ייקוב דיוורס האמריקני (בהתאמה).
תחת פיקוד קבוצת הארמיות ה-12 פעלו מרבית הכוחות האמריקניים שנשלחו לחזית הלחימה במערב אירופה. היא פעלה בצרפת, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד, גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה, וכוחותיה לחמו בקרב הארדנים בסוף 1944. בעת התקדמות כוחות בעלות הברית לתוך גרמניה ב-1945 פעלו במסגרתה ארבע ארמיות אמריקניות – הארמייה האמריקנית הראשונה, הארמייה האמריקנית השלישית, הארמייה האמריקנית התשיעית והארמייה האמריקנית ה-15, וביום הניצחון באירופה עמדו תחת פיקודה 1.3 מיליון חיילים. ככזו, היא הייתה היחידה הצבאית הגדולה ביותר אי פעם של צבא ארצות הברית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה פורקה קבוצת הארמיות ה-12.
ארנלדו ניסקייר

ארנלדו ניסקייר (פורטוגזית: Arnaldo Niskier; נולד ב-6 בנובמבר 1935) הוא עיתונאי וסופר יהודי-ברזילאי. פרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
ניסקייר, הוא בן ליהודים מפולין שהיגרו לברזיל בשנות השלושים. סיים דוקטורט בשנת 1960. הוא לימד באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו עד לשנת 1995. בין השנים 1968 ל-1971 שימש כמזכיר המדינה למדע וטכנולוגיה בריו דה ז'ניירו, לאחר מכן התמנה למזכיר המדינה לתרבות וחינוך בריו דה ז'ניירו. הוא כתב מחקרים רבים בענייני חינוך וייסד ספרייה לנוער. הוא חבר האקדמיה לספרות של ברזיל.