google/wiki40b huggingface dataset:
מעלה הזיתים

מעלה הזיתים היא שכונה יהודית בדרום רכס הר הזיתים בירושלים, צפונית להר המשחית הממוקמת סמוך לדרך יריחו הישנה. היא צמודה לשכונה המוסלמית ראס אל עמוד וצופה על הר הבית ועל העיר העתיקה.

בנייה

אדמות השכונה נרכשו על ידי איל ההון היהודי-אמריקאי ארווין מוסקוביץ'; חלק מהקרקע היה שייך לחברה קדישא של חב"ד. בשנת 1997, שבוע לפני ראש השנה תשנ"ז, אוכלס בית קרקע ביהודים, לאחר שמשפחת האדייה, המשפחה הערבית שהתגוררה בו עד אז, יצאה בתיאום עם בעלי הנכס משפחת מוסקוביץ. את המבנה הראשי אכלסו 3 משפחות ו-4 רווקים. מבין הרווקים ניתן למנות את אריה קינג (מייסד ומנהל הקרן לאדמות ישראל). ממשלת ישראל החליטה לפנות את המשפחות, ראש הממשלה בנימין נתניהו אסר על נוכחות יהודית במקום ושלח לבית את אליקים רובינשטיין, אז היועץ המשפטי לממשלה ואת פרקליטת המדינה, עדנה ארבל. השר לביטחון הפנים, אביגדור קהלני, שירטט מתווה שעליו הסכימה משפחת מוסקוביץ ונתניהו, ש-10 רווקים בלבד יוותרו בשטח. מאז נקרא המקום מעלה הזיתים (לתקופה מסוימת ניתן השם "מצפה דניאל", לזכרו של דניאל גורי, מתושבי העיר העתיקה).
בנימין נתניהו אסר על כל בנייה במקום, לרבות הצבת גדר סביב למתחם היהודי. את מלאכת הצבת הגדר ביצעו חברי הכנסת רחבעם זאבי, משה פלד ואחרים, תוך שימוש בחסינותם הפרלמנטרית. רק לאחר שנבחר אהוד ברק לראשות הממשלה, החלה משפחת מוסקוביץ בעבודות הבנייה, אשר לא הופסקו אפילו ליום אחד. למעשה, ממשלת הליכוד עכבה במשך קרוב לשנתיים את עבודות בניית השכונה. הבנייה הוקפאה בעקבות לחץ של מפלגות האופוזיציה, אך לבסוף באה לסיומה ב-2003 והחל איכלוס הבניינים.

איכלוס

בשנת 2006 הסתיים איכלוס שלב א' בכ-40 משפחות, והחלה בנייה של שלב ב' בשכונה. בשנת 2011 היו בשכונה כ-100 משפחות, כל תושבי השכונה הם יהודים דתיים. לשכונה מגיעים שני קווי אוטובוס של אגד. במקום בית כנסת, בית מדרש ללימוד סדר קדשים, גני ילדים ופעוטונים. ככל המתחמים היהודיים במזרח ירושלים מתחם מעלה הזיתים מאובטח מטעם משרד השיכון.
מבין התושבים המקוריים שאכלסו את השכונה בשנת 1997, נותרו 2 משפחות בלבד (שלווין וקינג).

אוכלוסייה

השכונה מוגדרת כשכונה דתית-לאומית, ועל מנת לרכוש דירה בשכונה יש לעבור ועדת קבלה שבה חברים נציגי הקבלן ובעל הקרקע. 
בשכונה מגוון רב של תושבים: עולים חדשים מארצות הברית, ברית המועצות וצרפת. משפחות וותיקות, משפחות צעירות, רבנים, אנשי עסקים, שכירים ואברכים.
מתגוררים בה גם הרבנים נעם ישראל הרפז צבי ישראל טאו ויוסף קלנר.

אתרים קרובים

השכונה ממוקמת במרחק 200 מטרים מקברו של ראש הממשלה מנחם בגין  ובמרחק של 400 מטרים ממערת הקבורה של האדמו"ר מגור.
מעברו המזרחי של כביש הגישה לשכונה עמדה בעבר תחנת המשטרה של מחוז ש"י. התחנה התפנתה בשנת 2008 ובשנת 2012 אוכלס שטח התחנה במשפחות ורווקים. בשטח התחנה מתוכננת להיבנות שכונת מעלה דוד (ביזמות של עמותת אלע"ד והקדש הבוכרים).
ננסי קאסבאום

ביוגרפיה

בייקר נולדה בשם ננסי לנדון בטופיקה, בירת קנזס, בתם של תיאה (לבית קוב) והמושל אלף לנדון. היא למדה בבית הספר התיכון של טופיקה וסיימה את לימודיה התיכוניים ב-1950. היא בוגרת אוניברסיטת קנזס ב-1954, שם היא הייתה חברה באחוות קאפא אלפא תיטה. ב-1956 הייתה למוסמכת בהיסטוריה דיפלומטית מאוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, פיליפ קסבאום והשניים נישאו ב-1956. הם התיישבו בעיר מייז שבקנזס, שם גידלו ארבעה ילדים.
היא עבדה כסגנית נשיא קאסבאום תקשורת, חברה בבעלות משפחתית שהפעילה תחנות רדיו אחדות. קאסבאום הייתה אף חברה במועצת בית הספר התיכון של מייז. ב-1975 קאסבאום ובעלה נפרדו באופן חוקי; ותהליך הגירושין הגיעו לידי גמר ב-1979. היא עבדה בוושינגטון הבירה, כעוזרתו של הסנאטור ג'יימס פירסון מקנזס (שלימים תחליפו בסנאט) ב-1975, אולם קאסבאום שבה לקנזס בשנה שלאחר מכן.
קאסבאום הייתה האישה הראשונה שנבחרה לכהונה מלאה בסנאט של ארצות הברית, מבלי שבעלה שירת בעבר בקונגרס, האישה השנייה שנבחרה למושב בסנאט שאויש קודם לכן על ידי בעלה (מרגרט צ'ייס סמית ממיין נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית על-מנת למלא את המושב הריק שהותיר בעלה, אך מאוחר יותר זכתה בארבע מערכות בחירות לסנאט) והראשונה שלא מונתה להשלים את כהונת בעלה המנוח. נוסף על כך, הייתה האישה הראשונה שייצגה את קנזס בסנאט.
בזמן שהכריזה על מועמדותה לסנאט מטעם קנזס, קאסבאום נפרדה מבעלה פיליפ מבחינה משפטית. אך, עם זאת, עדיין לא התגרשה. היא בחרה להשתמש בשם "ננסי לנדון קאסבאום" בתכלית לנצל את התהילה הפוליטית של אביה. היא גברה על שמונה רפובליקנים אחרים בבחירות המקדימות ב-1978 שנערכו על מנת לבחור מחליף להלכה לסנאטור הפורש ג'יימס ב. פירסון, ולאחר מכן הביסה את חבר הקונגרס הדמוקרטי לשעבר ביל רוי (שהפסיד בבחירות הקודמות לסנאטור הזוטר של קנזס בוב דול, ב-1974) בבחירות הכלליות. במשך כל הקריירה הפוליטית שלה, נודעה בשם ננסי קאסבאום. היא נבחרה מחדש למושבה בסנאט שלה ב-1984 וב-1990, אך לא ביקשה להיבחר מחדש ב-1996.
קאסבאום הצביעה בעד מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1991. באותה השנה, הוזכרה קאסבאום על ידי מגזין טיים כמועמדת פוטנציאלית לעמיתתו למרוץ של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, אך בסופו של דבר נבחר הסנאטור הצעיר דן קוויל מאינדיאנה.
ב-1996 נישאה לסנאטור לשעבר הווארד בייקר, שייצג את טנסי. הוא נפטר ב-2014. בנה, ויליאם קסבאום, היה חבר בבית הנבחרים של קנזס. בנה השני, הבמאי ריצ'רד קאסבאום, מת מגידול מוחי ב-27 באוגוסט 2008, בגיל 47. נכון ל-2015, מתגוררת קאסבאום בחווה משפחתית בסמוך לעיירה בורדיק שבקנזס.
ספסל

ספסל הוא רהיט המיועד לישיבה, בדרך כלל של יותר מאדם אחד. לרוב, מוצבים ספסלים במקומות ציבוריים, כגון רחובות, גנים ציבוריים או חדרי המתנה, אך לעיתים ניתן למצאם גם בבתים פרטיים. ספסלים מיוצרים מעץ, מאבן, ממתכת או מפלסטיק.
מקור המילה הוא בלטינית: subsellium – מן sub (למטה, משני) + sella (מושב).
אוטו הופמן

גרופנפיהרר אוטו הופמן (בגרמנית: Otto Hofmann‏; 16 במרץ 1896 - 31 בדצמבר 1982) היה איש אס אס גרמני. ראש מטה המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס. נידון ל-25 שנות מאסר במסגרת משפט RuSHA, אולם שוחרר ב-1954.

ביוגרפיה

הופמן נולד ב-16 במרץ 1896 באינסברוק, האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, לחם בחזית המזרחית ובמרץ 1917 הועלה לדרגת לויטננט. ביוני של אותה שנה הוא נפל בשבי צבא האימפריה הרוסית, אולם ברח מהשבי ונמלט לגרמניה. הופמן עבר הכשרה כטייס וב-1919 פרש מהצבא. זמן קצר הוא היה פעיל בפרייקור, ובין 1920-1925 עסק במסחר ביין.
באפריל 1923 הצטרף הופמן למפלגה הנאצית (מספר חבר 145,729) ובאפריל 1931 הצטרף לאס אס (מספר חבר 7,646). החל מ-1931 הוא פעל במסגרת המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס (בגרמנית: SS-Rasse- und Siedlungshauptamt, ובר"ת: RuSHA). משנת 1933 הוא עבד במשרה מלאה כקצין אס אס. מ-1939 היה הופמן עורך שותף בעיתון "Biologist". מיולי 1940 עד אפריל 1943 הוא היה מפקד המשרד הראשי לגזע והתיישבות. בתפקידו זה השתתף ב"גרמניזציה" של השטחים שנכבשו בידי הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה בפולין ובברית המועצות. הדבר היה כרוך בהגליה של אוכלוסיות ממקומות מהשטחים הכבושים ויישובם מחדש של "גרמנים אתנים" (Volksdeutsche) באותם שטחים. הוא גם היה אחראי על חטיפת ילדים פולנים שנשלחו לגרמניה, ועל רדיפות כנגד היהודים. ב-20 בינואר 1942 הוא ייצג את המשרד במהלך ועידת ואנזה.
באפריל 1943 הוא הועבר לתפקיד מפקד האס אס והמשטרה בדרום-מערב גרמניה (וירטמברג, באדן ואלזס). לאחר המלחמה נעצר הופמן, ובמרץ 1948 נשפט במסגרת משפט RuSHA יחד עם בכירים נוספים במשרד הראשי לגזע והתיישבות. הוא הואשם בפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, ונידון ל-25 שנות מאסר. הוא היה אסור בכלא לנדסברג, וב-7 באפריל 1954 קיבל חנינה ושוחרר. לאחר מכן עבד כפקיד מקומי. הוא מת בבאד מרגנטהיים ב-31 בדצמבר 1982.
בסרט "הפתרון הסופי", גולמה דמותו בידי ניקולס וודסון.
בני אמדורסקי

קורות חייו

אמדורסקי נולד בירושלים. בילדותו למד בבית ספר לבנים תחכמוני בירושלים, היה חבר תנועת השומר הצעיר, אחר כך גדל והתחנך בקיבוץ הראל.
בשנת 1957 הקים יחד עם ישראל גוריון את צמד "הדודאים" לאחר שהשניים נפגשו במסיבה. אמדורסקי המשיך לשיר במסגרת הצמד במשך 36 שנים. בשנת 1964, יזם את הקמת "שלישיית גשר הירקון". ב-1969 הקים, הפיק והשתתף עם חנן יובל ושלום חנוך בשלישיית "השלושרים". בשנות השבעים היה חבר בשלישיית "הטוב הרע והנערה", לצד ישראל גוריון וג'וזי כץ, שכללה מופע ותקליט שהיה מבוסס על שירי סרטים והצגות משנות השלושים, עם לחניו של שמוליק קראוס.
בשנת 1973 הצטרף אמדורסקי יחד עם שותפו לצמד "הדודאים", לצמד הנשי "סוזן ופרן" לאלבום פולק "קשת בענן", שבו חידשו שירי עם אנגליים ואמריקניים שתורגמו לעברית על ידי תרצה אתר ודן אלמגור. האלבום לוּוה במסע הופעות ברחבי הארץ. אמדורסקי גם היה מפיק האלבום.
בסוף שנת 1981 השתתף אמדורסקי בסרט הטלוויזיה "עמק הנהר האדום" בבימוי דן בירון.
ב-1964 השתתף בסרט "דליה והמלחים" וב-1968 בסרט "נס בעיירה"
אמדורסקי נחשב לאחד מהזמרים הבולטים בפסטיבל הזמר והפזמון, במיוחד בשנותיו הראשונות. בשנת 1964 זכה במקום הראשון עם השיר "ילדתי אמרי", למילים של משה דור וללחנו של יעקב הולנדר, אותו שר בדואט עם נחמה הנדל. בשנת 1972 שב וזכה במקום הראשון בהרכב של "הטוב הרע והנערה", עם השיר "טוב לי לשיר".
בשנת 1990 חבר יחד עם ישראל גוריון וחנן יובל למופע בשם "שלושרים על גשר הירקון".
בנוסף לעיסוקיו כזמר, היה גם אמרגן – בעיקר של הרכביו – וגם מפיק תקליטים ושירים של אמנים והרכבים שונים ובהם: "החלונות הגבוהים", "ירושלים של זהב", שירי שלום חנוך ועוד. עיסוק נוסף היה בתחום המסעדנות. הוא פתח כמה וכמה מועדוני בילוי, פאבים ומסעדה ביפו בשם "החצר", שם גם בישל בעצמו.
בשנת 1990 גילה אמדורסקי כי הוא חולה בסרטן המעי הגס. מאותו רגע החליט להילחם בכל כוחו במחלה כולל דיאטה מקרוביוטית מיוחדת. בסוף שנת 1993 התדרדר מצבו. באוקטובר של אותה שנה הופיע בתוכנית שערך לכבודו הערוץ הראשון בהשתתפות בכירי האמנים בישראל, ורגע השיא במופע היה כששר את שירה של נעמי שמר "אני גיטרה", אשר נכתב במיוחד לאירוע, והיווה מעין סיכום חיים ופרידה.
בני אמדורסקי נפטר ב-23 בינואר 1994. הוא נקבר בבית העלמין ירקון.
לאחר פטירתו, הקימו שותפיו בעבר, ישראל גוריון, חנן יובל וצמד הפרברים, רביעייה בשם "החברים של בני" שמופיעה מדי פעם באירועים שונים, ומשמרת בדרך זו את זכרו של אמדורסקי.
היה נשוי למיקי אמדורסקי, ואב לאסף ולענבל. בנו, אסף אמדורסקי, ממשיך את דרכו כמוזיקאי. בשנת 2003 ערך אסף עם חברת התקליטים "הד ארצי" אוסף המסכם את הקריירה של אביו, אלבום כפול זה כולל שיר משותף לו ולאביו – "נחיה את היום". בסוף שנת 2009 יצאו ישראל גוריון ואסף אמדורסקי לסדרת הופעות בהם שרו השניים משירי הדודאים. בשנת 2013 יצא אלבום של השניים בשם "שרים הדודאים".
ב-3 ביולי 2014, במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו של בני אמדורסקי ברחוב צבי ברוק 16 בתל אביב.
ויסר ז'יטי

ביוגרפיה

ויסר ז'יטי נולד בעיירה לושנייה (דרום אלבניה), למד שפה וספרות אלבנית בטירנה ועבד במשך חמש שנים כמורה בכפרים שבצפון-מזרח ארצו. בעקבות פרסום ספר שיריו הראשון, "זריעת הבדידות" (1980), נאסר ונגזרו עליו שמונה שנות מאסר עם עבודת פרך בעוון "הסתה ותעמולה". אחרי שחרורו פרסם את הספרים "זיכרון האוויר" (1993), "אני משליך גולגולת למרגלותיך" (1994), "הדלתות החיות" (1995) ו"רגלי דָּוִד" (1996). בתחילת שנות התשעים מונה ז'יטי לנספח תרבות בשגרירות אלבניה ברומא. כיום הוא חי בטירנה. אחדים משיריו תורגמו לעברית והתפרסמו במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ ובכתבי-עת שונים.
רווח וכאב

תקציר העלילה

שלושה מפתחי גוף בפלורידה מסתבכים בטבעת סחיטה ותוכנית חטיפה של לקוח במכון הכושר של דניאל לוגו, מאמן כושר, שמשתבשת לחלוטין.
בית הכנסת בוויטרי-לה-פרנסואה

קהילה יהודית

הקהילה היהודית הקטנה בעיר נוסדה במאה ה-16, כמקום מפלט של תושבי ויטרי-אן-פרטואה (Vitry-en-Perthois), שנהרס בדליקה. רבי שמחה בן שמואל מוויטרי, שאליו מיוחס מחזור ויטרי, היה תושב העיר שנשרפה. לאחר מלחמת צרפת-פרוסיה נהרו לעיר וסביבותיה פליטים יהודים מאלזס-לורן. ישנו בית עלמין יהודי בעיר, ברחוב rue de la Jouette 6. בית העלמין נעול מחשש למעשי השחתה, (בינואר 2009 צויר צלב קרס על השער) והמפתחות מופקדים בעירייה.

בית הכנסת

בית הכנסת הישן נבנה מכספי הקהילה והמדינה בשנות 1883-85 ונהרס בהפצצה גרמנית במלחמת העולם השנייה בשנת 1940. בשנת 1957 הוא נבנה מחדש באותו מיקום, ושימש את הקהילה עד שנת 2007. כיום המבנה משמש לאירועי תרבות. בפברואר 2008 הועמד שלט בחזית שעליו נחרט: "בניין זה, בית כנסת שנבנה בשנת 1957 היווה מקום דת עבור הקהילה היהודית בוויטרי-לה-פרנסואה עד שנת 2007. הוא החליף את בית הכנסת הראשון שנבנה באותו המקום בשנת 1883 ונהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. כעת זהו מקום תרבות, חינוך, וזיכרון".
נעם ארנון

ביוגרפיה

ארנון גדל במושב שדה ורבורג ולמד בישיבת נחלים, בישיבת ניר קריית ארבע ובמרכז הרב. בהמשך, שירת בחיל השריון ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית ובחזית הסורית.
לאחר השחרור מצה"ל למד באוניברסיטה העברית והוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל. כמו כן, למד בנוסף הוראה במכללת הרצוג.
ארנון היה בקבוצת הצעירים שהצליחו להיכנס בחשאי למעמקי המערה הקדומה שמתחת למבנה מערת המכפלה, באחד מלילות הסליחות בחודש אלול תש"מ.
ארנון ניהל את שיקום בית הכנסת אברהם אבינו בחברון, הקים את מדרשת חברון ואת מוזיאון היישוב היהודי בחברון. כתב את הספר "חברון - 4000 שנה ועוד 40" לרגל 40 שנה לחידוש ההתיישבות היהודית בעיר. ארנון ערך והוציא לאור את הספר המחקרי "המערה" על מערת המכפלה.
ביום ירושלים תשס"ט הוענק לו פרס מוסקוביץ' לציונות. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק "על חלקו המרכזי בהפיכת חברון לאבן שואבת ליהודים מכל רחבי הארץ והעולם ולאחד מאתרי המורשת המרכזיים בארץ; על חלקו בתיעוד קורות קהילת יהודי חברון וחשיפת עברה המפואר ועל מנהיגותו כאחד מראשי מחדשי היישוב היהודי בעיר".

חיים אישיים

ארנון גר בבית הדסה בחברון. נשוי ואב לשמונה. בתו נריה נשואה לאשר בן אבו.
גאס סיזר

קריירה

סיזר נולד בטוטנהאם שבלונדון. באוגוסט 1982 הוא הצטרף לארסנל כשחקן נוער, ובפברואר 1984 חתם על חוזה כשחקן מקצוען. הוא הפגין רמת משחק גבוהה בקבוצת הנוער של ארסנל כמגן שיכול לשחק גם כבלם, על אף שב-30 החודשים הראשונים שלו בארסנל הוא שבר את קרסולו שלוש פעמים. הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת במשחק מול מנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד ב-21 בדצמבר 1985, במקום ויו אנדרסון המושעה; ארסנל ניצחה 1 - 0, וסיזר הצטיין בשמירה על הקיצוני ג'ספר אולסן.
ב-18 החודשים לאחר משחק זה שותף סיזר בהרכב של ארסנל לסירוגין, בעיקר כמחליף העולה לשחק בדקות האחרונות של המשחק. בעונת 1987/1988 הוא אף כונה "איש חמש הדקות" עקב דפוס המשחקים שלו. למרות כל זאת הוא זומן ב-1987 לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21, והופיע במדיה בשלושה משחקים. לאחר פציעתו של דייוויד אולירי באותה עונה זכה סיזר ליותר הזדמנויות לשחק, ובסך הכל השתתף ב-25 משחקים. אולם, על אף שנחשב לשחקן מוכשר הוא היה עצבני וחסר ביטחון על המגרש, ולא התמודד בהצלחה עם שחקנים התקפיים, ומדי פעם ביצע טעויות משמעותיות.
טעותו הידועה ביותר של סיזר במדי ארסנל הייתה בגמר גביע הליגה של 1988 מול לוטון טאון בוומבלי. 7 דקות לפני סיום המשחק הובילה ארסנל בתוצאה 2 - 1, אך סיזר בעט לא נכון מרחבת העונשין של קבוצתו, ואיפשר לדני וילסון מלוטון להבקיע את שער השוויון; לוטון הבקיעה שער נוסף בדקה האחרונה וניצחה 3 - 2. סיזר, שהועלה בהרכב על ידי ג'ורג' גרהאם בעיקר בגלל פציעת אולירי, סיפר מאוחר יותר כי הוא עצמו סבל מפציעות בקע וקרסול באותה תקופה, אך היה נחוש לשחק למרות זאת.
אירוע זה סימל את סוף הקריירה של סיזר בארסנל. ג'ורג' גרהאם החתים את סטיב בולד ואנדי ליניגן, ובשתי העונות הבאות שותף סיזר בחמישה משחקים. הוא הפך לאחד השחקנים הפחות פופולריים בקרב אוהדי ארסנל. גם כיום הוא נחשב לאחד השחקנים הגרועים בהיסטוריה של ארסנל, ובשנת 2007 נבחר למקום השלישי ברשימה שהרכיב "הטיימס", וכללה את 50 הכדורגלנים הגרועים ביותר ששיחקו בליגה האנגלית העליונה.
ב-1992 יצא לאור הספר "קדחת המגרש" מאת ניק הורנבי, אוהד ארסנל. הורנבי כתב על מה שראה כנפילתו של סיזר, וטען כי היה לו כישרון רב כשחקן נוער, או שארסנל לא הייתה מחתימה אותו מלכתחילה. הורנבי קישר זאת לתסכול שחש באותה תקופה לאור אי הצלחתו כסופר, והסיק כי כישרון ונחישות לא יכולים להביא לבדם להצלחה:
על מנת להגיע לאן שהגיע, ברור שהיה לגאס סיזר יותר כישרון מכל אחד בדורו... וזה עדיין לא היה מספיק. [...] גאס ודאי ידע שהוא טוב, בדיוק כמו שכל להקת פופ שהופיעה אי-פעם במועדון ה"מרקי" יודעת שצפויה לה הופעה במדיסון סקוור גארדן ועמוד-שער ב"ניו מוזיקל אקספרס", ובדיוק כמו שכל סופר שהשלים כתב-יד עבור "פאבר את פאבר" שיודע שתוך שנתיים הוא יזכה בפרס ה"בוקר". אתה סומך על ההרגשה הזו בכל מאודך; אתה מרגיש כיצד הכוח והנחישות שתחושת הייעוד נותנת לך זורמים בוורידים כמו סם... וזה לא אומר שום דבר.
סיזר עזב את ארסנל ביוני 1991 לאחר שהשתתף ב-50 משחקים בחמש עונות. הוא עבר לקיימברידג' יונייטד בהעברה חופשית, לאחר שקודם לכן הושאל לקווינס פארק ריינג'רס לחודשים אחדים. הוא לא שיחק כלל בקיימברידג', ומשם עבר לבריסטול סיטי בהעברה חופשית. בינואר 1992 הצטרף לאיירדריאוניאנס בהעברה חופשית, וב-1994 שיחק בהפסד לגלאזגו ריינג'רס בגמר הגביע הסקוטי. הוא סיים את הקריירה בקולצ'סטר יונייטד במאי 1995, אליה הגיע בהעברה חופשית באוגוסט 1994.
לאחר פרישתו עבר להונג קונג, ושיחק שם במספר טורנירי חובבים לצד כדורגלני עבר אחרים. הוא מתגורר לסירוגין בהונג קונג, שם הוא עובד בתחום הפיננסים, ומקום מגוריו הקבוע באסקס.
צבי ישראל שביד

צבי ישראל שְבַיְד (גם: שבייד, שוייד, שווייד) (1901, קובילה-גורצקה, גליציה – מאי 1954, ירושלים) היה סופר עברי, מתרגם, משורר, ועיתונאי; אביו של הוגה הדעות אליעזר שביד.

ביוגרפיה

שביד נולד בשנת 1901 בקובילה-גורצקה שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. סיים את לימודיו בעיר נובי סונץ', ובשנת 1920 יצא ללמוד באוניברסיטת ברלין. בשנת 1924 הופסקו לימודיו בשל היעדר אזרחות גרמנית, הוא הוכרח לצאת מגרמניה, החליט לעלות לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנותיו הראשונות בארץ עסק שביד, שהיה פוליגלוט, במלאכות מזדמנות, ובעיקר בתרגום, בעריכה ובהבאה לדפוס. לאחר כמה שנות ישיבה בארץ התקבל לעבודה כפקיד בבית המשפט, והתמיד בעבודה זו שנים רבות. בד בבד עם היקלטותו החל גם לפרסם מיצירתו הספרותית בכמה תחומים: שירים, סיפורים, תרגומי שירה, תרגומי סיפורת, ורשימות עיתונאיות.
שביד התפרסם בעיקר בשל סדרת סיפוריו על גרמניה באמצע שנות ה-20, עם עליית התנועה הנאצית. לימים כונסה סדרה זו, בשם "הקאברט הגדול", בספרו "נתיב אל האור". תרגומו הידוע הוא ל"פרומתאוס הכבול" מאת אייסכילוס.
קאמיאנקה בוזקה

תולדות היישוב

קאמיאנקה בוזקה נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-15, עת נקראה בשם "דימושין", ובשנת 1509 הוענקו לה זכויות עיר. במשך השנים הייתה העיירה למרכז מסחר חשוב, בעיקר הודות לישיבתה על נהר הבוג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם הסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי היישוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1456, ובשנת 1627 הותר ליהודים לבנות בה בית כנסת. בשנת 1913 פגעה בעיירה שריפה גדולה, שכילתה את רוב בתי היהודים ביישוב. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רוב יהודיה, ורבים מהם לא שבו אליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 3,283 יהודים, למעלה ממחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולמחרת אלו רצחו בה כ-200 יהודים. ב-2 ביולי 1941 ערכו אוקראינים מקומיים, בעידוד הגרמנים, פוגרום המוני ביהודי העיירה, במהלכו נרצחו כמה מאות יהודים.
ב-10 בנובמבר 1941 פשטו הגרמנים על בתי היהודים בעיירה, ולאחר סלקציה, רצחו כ-500 יהודים ביער סמוך. בהמשך החודש הוקם בעיירה מחנה עבודה, בו רוכזו יהודים רבים מיישובי הסביבה, ואשר רבים מיושביו מתו ממגיפות וברעב.
ביוני 1942 הובאו לעיירה יהודים נוספים שגורשו מיישובי הסביבה. באקציה שנערכה במקום ב-15 בספטמבר 1942 שילחו הגרמנים כ-1,500 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך רצח כמה עשרות יהודים בשטח העיירה.
ב-21 בספטמבר 1942 נרצחו כ-600 יהודים נוספים מהעיירה בסביבת הכפר זאובוז'ה. יהודים שניסו למצוא מקומות מסתור בסביבת העיירה אותרו ונרצחו ברובם בידי הגרמנים והאוקראינים.
ב-28 באוקטובר 1942 שולחו כמה מאות יהודים שעוד נותרו בעיירה לבלז'ץ. ב-10 ביולי 1943 חוסל סופית גם מחנה העבודה שהוקם בעיירה, כאשר מספר הנספים בו עמד על למעלה מ-5,000 יהודים.
גוליילמו נאסי

ביוגרפיה

נאסי נולד בצ'יוויטווקיה שבמחוז לאציו באיטליה. בין 1924 ל-1928 שימש כנספח צבאי בפריז. ב-1928 מונה לראש המטה של הצבא האיטלקי במושבות, ובין 1934 ל-1935 שימש כסגן מושל קירנאיקה. במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שימש נאסי כמפקד אחד הטורים שתחת פיקודו של המרשל רודולפו גרציאני בחזית הדרום. לאחר המלחמה שימש כמושל חבל הראר שבאתיופיה בין 1936 ל-1939, ולאחר מכן כסגן מושל מזרח אפריקה האיטלקית מ-1939.
לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית על בריטניה וצרפת במלחמת העולם השנייה, ביוני 1940 פרצה לחימה פעילה בין הצדדים בחזית מזרח אפריקה.
נאסי עמד בראש הכוח שמונה לכבוש את סומלילנד הבריטית. הכוח שבפיקודו מנה 110,000 חיילים שכללו 17 גדודי רגלים, מהם שלושה גדודי רגלים איטלקים, ו-14 גדודי רגלים מקומיים, יחידות של ארטילריה מתנייעת ויחידות שריון.
בסומלילנד הבריטית אליה כוונה הפלישה האיטלקית העיקרית בשלב הראשון של הלחימה פיקד לויטננט קולונל (עם תחילת הלחימה הועלה בדרגה לדרגת בריגדיר) ארתור רג'ינלד צ'אטר על חמישה גדודים, ובסך הכל, כ-5,000 איש.
הפלישה החלה ב-4 באוגוסט 1940. כוחותיו של נאסי פרצו מכמה כיוונים אל סומלילנד הבריטית. מטרתם הייתה העיר ברברה שעל חוף הים האדום, ששימשה כנמל העיקרי של סומלילנד הבריטית. בדרך לברברה נתקל הכוח התוקף בהתנגדות במעבר הררי המכונה טור ארגן, ובסופו של דבר הצליחו האיטלקים לפרוץ את המעבר ולהגיע לברברה. הבריטים, בפיקודו של מייג'ר ג'נרל אלפרד ריד גודווין אוסטן, שהגיע לזירה וקיבל את הפיקוד מבריגדיר צ'אטר, הצליחו בינתיים לפנות את רוב חייליהם בדרך הים אל עדן. בין ה-16 ל-18 באוגוסט פונה כל הכוח הבריטי דרך הים לנמל עדן. ב-19 בחודש נפלה ברברה לידי האיטלקים, ובכך, למעשה, הסתיים כיבוש סומלילנד הבריטית.
אבידות הבריטים היו 38 הרוגים, 102 פצועים ו-120 נעדרים. ה-RAF איבד שבעה מטוסים, וכן 12 הרוגים ו-3 פצועים. האיטלקים העריכו את אבדותיהם במספר דומה. יש לציין כי בשטח לחמו גם כוחות בלתי סדירים של סומלים ואתיופים, לצד שני הצבאות. אבדותיהם היו קשות יותר, והוערכו במספר אלפים.
ניצחון זה של הצבא האיטלקי על הבריטים היה התבוסה היחידה שנחלו הבריטים מידי כוחות איטלקים שלא הסתייעו בכוחות גרמנים במלחמה. היה זה שיא הצלחותיה הצבאיות של איטליה במלחמת העולם השנייה.
בתחילת 1941 פלשו הבריטים למזרח אפריקה האיטלקית, בתנועת מלקחיים מסודאן ומקניה. נאסי נאלץ לסגת עם כוחותיו ולהתבצר בגונדר. גונדר הייתה המעוז האחרון של האיטלקים בכל מזרח אפריקה. ב-6 ביולי 1941 לאחר כניעתם של הדוכס מאאוסטה וגנרל פייטרו גאזרה שהיו המפקדים הבכירים במזרח אפריקה, מונה נאסי למפקד הכוחות האיטלקים ולמשנה למלך ומושל כללי של מזרח אפריקה האיטלקית. בשלב זה שלטו הבריטים ברוב הטריטוריה, ושלטונו של נאסי נותר בגבולות מחוז גונדר. כוחותיו של נאסי התבצרו בגונדר כשבעה חודשים. הכוח הסדיר הבריטי המתין עם כיבוש גונדר עד לסוף עונת הגשמים, אך לאחריה חודשה המתקפה, וב-27 בנובמבר נכנע נאסי לכוח משולב של בריטים ואתיופים. עמו נכנעו 11,500 חיילים איטלקים, 12,000 חיילים מקומיים וארבעים ושמונה תותחים.
נאסי נשלח לקניה כשבוי מלחמה. לאחר מותו של הדוכס מאאוסטה בשבי, הוא היה הקצין האיטלקי הבכיר, והיה אחראי ליתר 60,000 השבויים האיטלקים בקניה.
על אף שהוכרז על ידי שלטונות אתיופיה כפושע מלחמה הותר לנאסי לשוב לאיטליה לאחר המלחמה. ב-1949 מונה נאסי לנציב מטעם האו"ם בסומליה, לאחר שזו נמסרה למנדט איטלקי מטעם האו"ם לתקופה של 10 שנים. עד לקבלת עצמאותה.
נאסי מת במודנה שבאיטליה ב-21 בספטמבר 1971.
התבלינים

היסטוריה

שם הלהקה התחיל כבדיחה פנימית של חברי הלהקה, כיוון שבחזרות הראשונות מתופף הלהקה, ליאור לוי, ניגן על קופסאות שימורים ותבלינים, בגלל חוסר בחלקים במערכת התופים שלו. מאוחר יותר הבינו שהשם הזה משקף את ההבדלים בין חברי הלהקה, שבאים מרקעים שונים, אופי מוזיקלי שונה וכל אחד מוסיף את הצבע והתבלין שלו. הסולן - שחר נהרי נוהג להתפשט על הבמה לעומת רועי לביא - גיטריסט וכותב הטקסטים העיקרי, חוזר בתשובה שעולה לבמה עם כיפה וציציות. גיל דקל, הבאסיסט, ודור אלגזי (גיטרה מובילה) מגיעים מרקע של ג'אז ופרוגרסיב רוק. המוזיקה של הלהקה משלבת בתוכה סגנונות רבים כגון ג'אז, פאנק, היפ הופ ועוד.
הלהקה התחילה את דרכה בתחילת שנות ה-2000, בתור להקת קאברים בעיר אילת ובנתה לעצמה קהל מעריצים מקומי. למרות שרק גיל דקל (באס) ודור אלגזי (גיטרה מובילה) הם אילתים מקוריים, רועי לביא (במקור מפתח תקווה), שחר נהרי (במקור מתל אביב) וליאור לוי (במקור מהקריות) גרו שנים רבות באילת, והלהקה נחשבת באילת ל"להקת הבית" של העיר וזוכה לתמיכה רבה מאוד. במהלך השנים התחלפו החברים בלהקה, והתחילו לעבוד על חומר מקורי ולנסות אותו בהופעות ברחבי העיר. קהל המעריצים של הלהקה הלך וגדל, יחד עם כמות החומר המקורי, ואחרי מספר ניסיונות להיכנס לפלייליסט של תחנות הרדיו בארץ, וקליפ לערוץ 24, החליטו חברי הלהקה לעבור לת"א, להופיע ברחבי הארץ ולעבוד על אלבום. בין היתר הופיעה הלהקה בתור חימום ללהקת משינה, בפסטיבל ניצנים, סלקום ווליום ועוד.
בשנת 2008, אחרי עבודה של מספר שנים, יצא אלבום הבכורה של הלהקה - "התבלינים". האלבום זכה לביקורות חיוביות בעיתונים בישראל ובתחנות הרדיו. הסינגלים מהאלבום "עדיף וכדאי", "אין סוף" והמוצלח ביותר - "נמאס לי ממך" (מקום שישי בפלייליסט גלגלצ), זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו, כמו גם בערוץ 24.
לאחר צאת האלבום, שוחרר הסינגל "הצד הטוב של החיים", שכנראה יופיע באלבום השני. במקביל המשיכה הלהקה בהופעות רבות ברחבי הארץ, כשבין השירים המוכרים הם מנסים גם שירים חדשים שיכללו באלבום נוסף בעתיד.
בשנת 2010, עם התקרבותו לדת, עזב רועי לביא, כותב הטקסטים העיקרי, את הלהקה. להופעות הצטרפו אורן ווקנין בגיטרה המלווה והוד מושונוב על הקלידים, אך גרעין הלהקה נשאר ללא שינוי, חוץ מעזיבתו של רועי. שינוי נוסף הוא החלפת מנהל הלהקה. הלהקה, שנוהלה בעבר על ידי ליאור מילר, מנוהלת כיום על ידי אורנה צרפתי (לשעבר מנהלת להקת היהודים). עם השינויים בהרכב הלהקה ממשיכה להופיע ברחבי הארץ, במקביל לאיסוף חומרים והקלטות של אלבום נוסף.
בשנת 2013 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות חדש לקראת הוצאת הדיסק השני, שבמהלכו אירחו בהופעותיהם את רועי לביא, הזמרת שירה חן ואת מוש בן ארי. עם עזיבתו של הבאסיסט גיל דקל לארצות הברית החליפו אייל מזיג מלהקת הדורבנים שהפיק ללהקה מוזיקלית את אלבומה הראשון והצטרף כחבר מהמניין. בהופעות הם מלווים בקלידים על ידי יקיר בן טוב מלהקת הקרטל. את הלהקה מנהל כיום דויד אפשטיין.