google/wiki40b huggingface dataset:
שכונת למד

שם השכונה

קיימות מספר גרסאות באשר למקור שם השכונה. על פי גרסה אחת, שמה של השכונה נגזר משמה של תוכנית בניין עיר לאזור עבר הירקון שנהגתה עוד בתקופת המנדט הבריטי ונקראה Plan L וכיסתה שטח של כ-4,400 דונם (השטח כלל בין השאר את האזורים בהם הוקמו לימים שאר שכונות עבר הירקון). דעה אחרת גורסת כי מקור השם הוא במבנה רחובות השכונה היוצר את האות ל', או L באנגלית.

היסטוריה

בינואר 1964 החליט מינהל מקרקעי ישראל למכור 1,600 דונם באזור לשותפות של הממשלה, עיריית תל אביב, ושלושת הבנקים הגדולים. על תכנון השכונה עמל האדריכל יצחק פרלשטיין.
ב-24 ביוני 1969 נערך טקס הנחת אבן הפינה לשכונה בנוכחות פנחס ספיר.
השכונה הוקמה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, אז נבנו רוב בנייניה. במהלך השנים נבנו בשכונה מתחמי בתים נוספים, שהעיקרים הם ל' הירוקה ובנייני נווה שנבנו במהלך שנות ה-90 על ידי חברת הבנייה "נווה".
הלוחמים שהשתתפו במבצע אביב נעורים התאמנו בפשיטה מן הים על השכונה, משום שהיה דמיון בינה לבין היעד במערב ביירות.
בימי מלחמת המפרץ הראשונה, שנת 1991, הוצבה אחת מתוך כמה סוללות הפטריוט שהובאו אז בחופזה לארץ מגרמניה, בקרבת השכונה.
בשנת 2013 הורחבו גבולות השכונה מערבה אל מעבר לרחוב לוי אשכול, והם כוללים את האזור המכונה "למד החדשה" שבין שכונת נופי ים לשטח שדה דב. שטח זה אוכלס ונבנה החל משנת 2010 והוא למעשה מכפיל את שטח השכונה.

רחובות

שמותיהם של הרחובות הראשיים הם: יהודה בורלא ולוי אשכול, ולאורכם שוכנים שני אתרים הראויים לציון: גן ז'ילבר - על שם שגריר צרפת בישראל לשעבר, פייר ז'ילבר ואנדרטת כ"ג יורדי הסירה - אנדרטה המעוצבת בצורת ספינה העומדת לטבוע, לזכר כ"ג יורדי הסירה שנעלמו בלב ים בפעולה צבאית במלחמת העולם השנייה.
שדה דב, שהיה שדה תעופה מקומי שפעל בסמיכות לשכונה, שכן לאורך רחוב לוי אשכול, נסגר ב-1 ביולי 2019.
.

שדה דב ומאבק התושבים

שדה דב ממוקם בסמיכות לשכונה, כמו גם בסמיכות לשכונות אחרות באזור כמו כוכב הצפון, רמת אביב החדשה, הגוש הגדול, אזורי חן. תושבי השכונות, ובראשן תושבי שכונת ל', ניהלו במשך שנים מאבק אל מול הרעש הבוקע משדה התעופה. עם זאת, בשנת 2013 הודיע ועד השכונה על התנגדותו לפינוי השדה ולתוכניות הבניה שהציגה הממשלה בשטח, ומאז היווה ועד השכונה חלק ממטה המאבק נגד פינוי השדה.
מהשדה פעלו בעיקר טיסות אזרחיות של מטוסי נוסעים שקטים באופן יחסי, שמוגבלים לשעות היום כדי לא לגרום רעש בשעות המנוחה, לצד טיסות היוצאות מהבסיס הצבאי הממוקם בסמיכות לבסיס האזרחי. ב-1 ביולי 2019 הופסקה לגמרי פעילות שדה התעופה, ומאז נאבקים תושבי השכונה נגד צפיפות הבנייה המתוכננת בשטחו.
ניקומדס הראשון

ניקומדס הראשון (ביוונית: Nικoμηδης), היה מלכה השני של ביתיניה לאחר שירש את אביו זיפיטיס (Zιπoιτης) (או זיוויטיס) (Zιβoιτης) בשנת 278 לפנה"ס. 
עם תחילת מלכותו הוא הוציא להורג שניים משלושת אחיו, והשלישי שנקרא גם הוא זיפיטיס, הצליח לשמר חלק ניכר מהממלכה תחת שליטתו לזמן מה. בעזרתם של 10,000 לוחמים גאלים אותם הזמין מתראקיה בשנת 278 לפנה"ס ניצח ניקומדס את אחיו זיפיטיס, הוציא גם אותו להורג ואיחד את ביתיניה כולה תחת שליטתו. לנגד איומיו של אנטיוכוס הראשון, מלכה של הממלכה הסלאוקית, כרת ניקומדס ברית עם העיר השכנה הראקליאה ועם אנטיגונוס השני גונטס בשנת 275 לפנה"ס, אך הכוחות הסלאוקים לא הסבו נזק של ממש לממלכה ונסוגו זמן קצר לאחר מכן. משלב זה נראה כי שלט בממלכה ללא הפרעה והביא לשגשוגה עד מותו בשנת 255 לפנה"ס.
בשנת 264 לפנה"ס ייסד ניקומדס הראשון את בירתו בניקומדיה (כיום איזמיט בטורקיה) שלחופי ים השיש וקרא לה על שמו. העיר נטלה את הבכורה משכנתה ניקאה (כיום איזניק) והייתה לאחת הערים החשובות בצפון-מערב אסיה הקטנה עד שחרבה בשנת 358 ברעידת אדמה.
פרידל דיקר ברנדייס

קורות חיים

דיקר ברנדייס נולדה בווינה למשפחה יהודיה ענייה. אמה מתה בילדותה. מות האם היה אירוע משברי משמעותי בחייה. 
ברנדייס ידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בתרפיה באמנות והפכה לדמות נשית משמעותית ביותר עבור הנערות בגטו. היא פיתחה את השיטות החינוכיות הטיפוליות באמצעות אמנות כמורה בגרמניה. בגטו, יזמה חוגי ציור, כאשר בד בבד עם לימוד תולדות האמנות עודדה את הנערות לתת ביטוי באמצעות ציורים לרגשותיהן וסייעה להן להתגבר על בעיות נפשיות שחוו בשואה. היא הסתייעה בעבודתה בגטו בפסיכולוגים על מנת לסייע לנערות שביטאו בציוריהן מצוקות שונות.
דיקר ברנדייס ובעלה הגיעו לגטו טרזין בדצמבר 1942. במהלך שהותה בגטו קיימה שיעורי אמנות והרצאות. היא סייעה בארגון כיתות לימוד בסתר לילדי הגטו. ב-1944 נשלח בעלה לאושוויץ. היא הצטרפה אליו במשלוח הבא. ברנדייס מצאה את מותה במחנה בירקנאו ב-9 באוקטובר 1944. בעלה פבל שרד את השואה. לאחר מותה נמצאו מעל חמשת אלפים ציורים שצוירו בשיעורים שהעבירה. רובם נמצאים כיום במוזיאון היהודי בפראג.
שקם

היסטוריה

מיד עם הקמת צה"ל הטיל שר הביטחון דוד בן-גוריון על קבוצת קצינים, ובראשם משה בר-אילן, להקים שרות קנטינות לחיילים. שרות זה היה נהוג בצבאות אחרים כמו הצבא הבריטי. בשנת 1950 הועבר השירות למשרד הביטחון, וחברת השקם הפכה לחברה ממשלתית בבעלות משרד הביטחון, אף על פי שחלק מעבודת המכירה בה, שנעשתה בתוך בסיסי צה"ל, נעשתה על ידי חיילים בשירות סדיר ("שקמיסטים"). 
במשך השנים התפתחה חברת השקם. בשיא פעילותה הפעילה החברה למעלה מאלף נקודות מכירה בבסיסי צה"ל מדן ועד אילת, במרחבי סיני ורמת הגולן. החברה העסיקה למעלה מ־5000 עובדים. לחברה היה צי של משאיות מכירה ("ניידת שקם") שהיו פוקדות נקודות בהן לא ניתן להקים נקודת מכירה קבועה. בתקופת מלחמת ההתשה נפלו בשבי המצרי שני אנשי החברה (אזרח וחייל) בהיותם בניידת כזו. 
במקביל הפעילה חברת השקם כ־40 חנויות כלבו במרכזי הערים לשרות משפחות החיילים ואנשי מערכת הביטחון. על פי הוראה של בן-גוריון, הקימה השקם חנויות כלבו בעיירות הפיתוח ירוחם, דימונה, מצפה רמון וקריית שמונה, כדי לחזק את האוכלוסייה המקומית. חברת השקם הקימה למעשה את רשת חנויות הכלבו הראשונה בארץ.
כדי להוזיל את העלויות למוצרים הקימה חברת השקם מפעל לעיבוד בשר ונקניק, וקונדיטוריה לאפיית עוגות.
בשנת 1990 הוחלט על הפרטת חברת השקם, בשלב הראשון החברה הונפקה בבורסה ובשלב השני (1994) הועברה השליטה בחברת השקם מהמדינה אל חברת "אלקו החזקות".
בשנת 1995 הוקמה רשת האופנה "שקם גאלרי" (11 חנויות) תוך שיתוף פעולה עם "גאלרי לפאייט".
בפברואר 1997 רשת המזון (25 חנויות) נמכרה לשופרסל.
בשנת 1999 שקם גאלרי נמכרה לז'ק בנישו לאחר ניסיון מיזוג כושל עם המשביר מחסני אופנה.
בנובמבר 2000 מכר בנישו את רשת "שקם גאלרי" למשביר לצרכן.
בשנת 2002 החליטה "אלקו החזקות" כי אין לה עניין להמשיך ולתת שרות קנטינות לחיילי צה"ל, לכן החזירה את מחלקת הקנטינות בשקם לידי משרד הביטחון. שר הביטחון הטיל על האגודה למען החייל להפעיל את השרות לחיילים.
המותג "שקם" נשאר בידי חברת אלקו החזקות אשר קוראת לרשת חנויות החשמל בבעלותה בשם "שקם אלקטריק". 
זהו השריד האחרון לשקם המקורי, מותג ששגור בפי כל מי ששרת בצה"ל, גם כיום חיילים נוהגים להשתמש בביטוי "אני הולך לשקם"; זאת למרות שהכיתוב המופיע על הקנטינה הוא "כוורת", המותג שנקבע על ידי האגודה למען החייל שהיא המפעילה הנוכחית.
תחנת הכוח באטרסי

תחנת הכוח באטרסי היא תחנת כוח פחמית הממוקמת על הגדה הדרומית של נהר התמזה בתחומי שכונת באטרסי שברובע וונדסוורת' בלונדון. מבנה התחנה מורכב משתי תחנות כוח עצמאיות שנבנו בשני שלבים תחת קורת גג אחת. תחנת הכוח באטרסי A נבנתה בשנות השלושים של המאה העשרים בעוד תחנת הכוח באטרסי B נבנתה ממזרח לה כעשרים שנים מאוחר יותר. שתי התחנות תוכננו ועוצבו באופן זהה וסימטרי המקנה להן את המראה בעל ארבע הארובות המפורסם. התחנה הפסיקה לייצר חשמל עבור העיר בשנת 1983, אך היוותה בשישים השנים האחרונות את אחד מסמלי העיר הידועים ביותר והיא בניין רשום בעל חשיבות ארכיטקטונית בדרגה II*. היא התפרסמה בזכות הופעתה באירועים תרבותיים כדוגמת הסרט Help! משנת 1965 של להקת הביטלס, הקליפ לשיר 'You've Got Another Thing Comin משנת 1982 של להקת ג'ודס פריסט ותמונתה המתנוססת על עטיפת אלבום Animals משנת 1977 של להקת פינק פלויד.
עמרי ניצן

ביוגרפיה

ניצן נולד בתל אביב, בן לסופר שלמה ניצן. התגורר בילדותו בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי, שבתאי דון-יחיא, דוד לאזר  וברוך אדלר.למד בבית ספר יסודי א.ד. גורדון- בית חינוך לילדי עובדים.  הוא בוגר בית הספר "תיכון חדש", ולמד במגמה לבימוי בדרמה סנטר בלונדון. הוא שירת בצבא בלהקת פיקוד מרכז בה היו חברים גם שלמה בראבא, רנן שור ושם-טוב לוי. ניצן נשוי לרינה משנת 1979 ואב לשלוש בנות, אנה, מאיה ורוני.
ניצן שימש משך שנים רבות כבמאי הבית של החשובים בתיאטראות ישראל. בין 1974–1979 כיהן כבמאי הבית של תיאטרון הבימה, לאחר מכן כיהן כשנה כבמאי הבית של התיאטרון הקאמרי וב-1980 מונה למנהל האמנותי בתיאטרון חיפה. בין 1985–1990 כיהן כמנהל האמנותי של תיאטרון הבימה, ובין 1991–1993 כיהן כמנהל האמנותי של פסטיבל ישראל בירושלים. מאז 1993 ועד היום (2013) מכהן כמנהל האמנותי של התיאטרון הקאמרי וכבמאי בית של התיאטרון.
בין המחזות שביים היו רבים ממחזותיו של שייקספיר ("חלום ליל קיץ" ו"הלילה השנים עשר" בתיאטרון הבימה, "נשות וינדזור העליזות", "ריצ'רד השלישי", "הסוחר מוונציה", "קומדיה של טעויות", "מקבת'", "כטוב בעיניכם" ו"המלט" בתיאטרון הקאמרי, "מהומה רבה על לא דבר" בתיאטרון חיפה ו"כטוב בעיניכם" בתיאטרון באר שבע), רבים ממחזותיו של ברכט, ("החתונה" ב-1980, "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" ב-1980, "אמא קוראז'" ב-2002 בתיאטרון הקאמרי, "מעגל הגיר הקווקזי" ב-1987 בתיאטרון הבימה, "מפיסטו" ב-2016 בתיאטרון הקאמרי ו"הנפש הטובה מסצ'ואן" בתיאטרון הלאומי של מינכן ב-1989), וכן מספר אופרות ("שיקוי האהבה", "האיטלקיה באלג'יר", ו"אותלו" של ורדי - באופרה הישראלית, וכן את האופרה "נבוקו" בבית האופרה של טוקיו).
כמו כן ביים ניצן, בין היתר, את "מותו של סוכן", "משרתם של שני אדונים" בתיאטרון הבימה ואת "ביקור הגברת הזקנה", "אויב העם" ו"דמוקרטיה" בתיאטרון הקאמרי ובשנת 2008 ביים את "היה או לא היה" ואת "אמדאוס". בשנת 2010 ביים בקאמרי את המחזה "גטו", שהועלה בעבר בתיאטרון חיפה. ב-2011 ביים בקאמרי את המחזמר "קברט". ב-2015 ביים את המחזה "יהודים רעים" וב-2018 ביים את "הילד חולם" מאת חנוך לוין, בהפקה משותפת לקאמרי ולתיאטרון הלאומי הבימה. ב-2019 ביים את "הריון" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי.

פרסים

ניצן זכה ארבע פעמים בפרס כינור דוד ופעם אחת בפרס ורד הכסף בשל היותו "במאי השנה".
בשנת 2000 זכה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה כ"איש התיאטרון של השנה", וכן הצגות רבות שלו זכו בפרס התיאטרון הישראלי - ובהם "קומדיה של טעויות" - קומדיית השנה של שנת 1996. 
בשנת 1997 זכה בתואר "איש השנה בתיאטרון" מטעם עיתון ידיעות אחרונות וערוץ 2, ובאותו תואר מטעם עיתון מעריב. בשנת 2009 נבחרה הפקת המחזה "המלט", שעלתה בשנת 2005 בבימויו, ל"הצגת העשור" מטעם גלי צה"ל.
בשנת 2012 זכה בפרס התיאטרון הישראלי לבמאי הטוב ביותר על בימוי ההצגה "קברט" בקאמרי.
המשפט האחרון של פרמה (ספר)

מהו המשפט האחרון של פרמה

על פי משפט פיתגורס במשולש ישר-זווית שבו הניצבים הם a ו-b והיתר הוא c מתקיים:  .
קל למצוא אינסוף שלשות פיתגוריות - שלשות של מספרים טבעיים  b ,a ו-c שמקיימים את השוויון הזה. באופן טבעי עולה השאלה האם יש שלשות של מספרים טבעיים שמקיימים את השוויון     או את השוויון     או באופן כללי את השוויון     כאשר n טבעי וגדול מ-2.
על פי המשפט האחרון של פרמה לא קיימות שלשות כאלה.

הרקע לכתיבת הספר

ביוני 1993 עורר המתמטיקאי אנדרו ויילס התרגשות רבה, שחרגה מתחומי עולמם של המתמטיקאים, כאשר הודיע שמצא הוכחה למשפט האחרון של פרמה, בעיה שנוסחה 358 שנים קודם לכן על ידי פייר דה פרמה, ומאז העסיקה מתמטיקאים וחובבי מתמטיקה ברחבי תבל. הדרמה שבמציאת ההוכחה התעצמה כאשר במהלך ביקורת עמיתים התגלה פגם בהוכחה זו, אך הפגם תוקן על ידי ויילס ותלמידו, ריצ'רד טיילור, וההוכחה פורסמה בגיליון חודש מאי 1995 של כתב העת Annals of Mathematics.
בשנת 1996 ביים סיימון סינג את "המשפט האחרון של פרמה", סרט דוקומנטרי שזכה בפרס, על המשפט וההוכחה שניתנה לו. הסרט זכור לצופיו בעיקר בשל קטע הפתיחה שלו בו נראה המתמטיקאי אנדרו ויילס, פורץ בבכי כשהוא נזכר ברגע בו חשב שפתר את הבעיה לאחר שנים של עבודה בסתר, ופרסם את עבודתו לעולם, אך התגלה שעדיין היה בה חסר. בארצות הברית נקרא הסרט "ההוכחה", והיה מועמד לפרס אמי.
לאור הצלחת הסרט החליט סינג לכתוב ספר על הנושא.

על הספר

הספר עוסק בהיסטוריה של המתמטיקה, בדגש על חלקה הרלוונטי למשפט האחרון של פרמה, החל ממשפט פיתגורס, שהמשפט האחרון של פרמה נוסח על ידי פרמה במהלך ניסיון להכללה שלו, דרך הניסיונות הרבים למצוא הוכחה למשפט וכלה בהוכחתו של ויילס. הספר פונה לציבור הרחב, ולכן כתוב בסגנון רהוט, תוך הימנעות מכוונת בעיסוק במתמטיקה עצמה. הוכחות למשפטים פשוטים אחדים המוזכרים בספר ניתנות בנספח בסוף הספר. 
היה זה הספר הראשון על מתמטיקה שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר בבריטניה ובישראל.
ראדז'ייחוב

תולדות היישוב

ראדז'ייחוב נזכרת לראשונה בשנת 1472, ובשנת 1752 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ועד מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום גליציה האוסטרית. לאחר המלחמה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי ראדז'ייחוב

יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ובסוף המאה ה-18 נבנה בה בית כנסת. בעיר כיהן באדמו"רות רבי נפתלי צבי רובין, משושלת רופשיץ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בית ספר עברי וקיבוץ הכשרה. הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בד בבד הגיעו לעיר פליטים יהודים ממערב פולין, שהקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה בו ביום כמה יהודים. בהמשך הובאו לעיר מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ועל יהודי היישוב הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, שבמסגרתן נספו רבים מהם. עם הבאת יהודים נוספים לעיר בקיץ 1942, התגברו בקרב יהודי המקום הרעב והמגיפות.
ב-15 בספטמבר 1942 בוצעה בעיר אקציה, בה שולחו כ-1,400 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכעבור שבוע שולחו כ-500 גברים יהודים מהעיר למחנה בקמיונקה סטרומילובה, בו נספו כולם. לאחר סלקציה נותרה בעיר קבוצת יהודים קטנה. לאחר מכן, הביאו הגרמנים לעיר יהודים נוספים רבים, אשר רוכזו באוקטובר 1942 בגטו שהוקם בה. ב-7 באוקטובר 1942 שולחו כ-1,000 מיושבי הגטו לבלז'ץ, וב-1 בדצמבר 1942 הועברו כל יתר יושבי הגטו שבעיר לגטו סוקאל.
כ-100 יהודים שהושארו בעיר למיון ואיסוף רכוש המגורשים נרצחו ב-15 במרץ 1943 ביער סמוך. אחר מספר יהודים מהעיר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד ממושך.
ג'אניס ברטון

ביוגרפיה

ברטון אובחנה כחולה במחלת עיניים נדירה, ועד ליום הולדתה ה-21 איבדה את מאור עינייה.

ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984

ברטון השתתפה לראשונה באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) וזכתה בארבע מדליות פאראלימפיות. במקצה ל-50 מטרים חזה (קטגוריה B1) היא זכתה במדליית הזהב כשסיימה את המקצה בזמן של 45.85 שניות, לפני בת ארצה מארי אן לאו והקנדית תמרה בוצ'אצ'ו.
ברטון זכתה גם במדליית הכסף במקצה ל-100 מטר גב, עם תוצאה של 1:30.51 דקות, אחרי הקנדית מישל איבטה ולפני הפינית אווה ריטה קוקונן. היא זכתה במדליית הכסף גם במקצה ל-400 מטר מעורב, עם תוצאה של 7:17.46 דקות, אחרי הקנדית אנדראה רוסי שסיימה בתוצאה של 6:51.27 דקות, ובמדליית הארד במשחה ל-100 מטר חופשי, עם תוצאה של 1:19.68 דקות, ונכנעה לשיא עולם של איבטה עם 1:11.52 דקות.

סיאול 1988

במשחקי אולימפיאדת הנכים סיאול (1988) זכתה ברטון בשש מדליות פארלאימפיות נוספות. היא זכתה במדליית הזהב במקצה ל-50 מטר חופשי, עם תוצאה של 33.82 שניות, במדליית הכסף במשחה ל-100 מטר גב, עם 1:29.13 דקות, במדליית כסף נוספת במשחה ל-200 מטר מעורב עם 3:11.23 דקות, ומדליית כסף שלישית במשחה ל-400 מטר חופשי כשעצרה את השעון על 6:19.80 דקות.
על המדליות האלה הוסיפה ברטון שתי מדליות ארד במקצה ל-100 מטר פרפר עם תוצאה של 1:31.59 דקות, ובמקצה ל-100 מטר חופשי עם תוצאה של 1:21.11 דקות.

ברצלונה 1992

באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) הגיעה ברטון לשיאה. היא זכתה בשבע מדליות פאראלימפיות מהן שלוש מדליות זהב אישיות. במקצה ל-100 מטר גב היא ניצחה עם תוצאה של 1:28.69 דקות, לפני האוסטרלית טרייסי קרוס שסיימה עם 1:30.49 דקות והפינית אווה ריטה פינגרוס שסיימה עם 1:30.97 דקות. במשחה ל-200 מטר מעורב היא זכתה בזהב עם 3:14.52 דקות, לפני קרוס שסיימה עם 3:20.06 דקות והבריטית לואיס ביילס שזכתה בארד עם 3:20.40 דקות. במקצה ל-50 מטר חופשי זכתה ברטון במדליית זהב שלישית עם תוצאה של 34.32 שניות.
על שלוש מדליות הזהב הוסיפה ברטון ארבע מדליות כסף פאראלימפיות. במקצה ל-100 מטר פרפר סיימה שנייה עם 1:29.55 דקות, אחרי פינגרוס שניצחה עם תוצאה של 1:29.10 דקות, ובמשחה ל-100 מטר חופשי עצרה את השעון על 1:18.96 דקות, אחרי קרוס שזכתה בזהב עם 1:18.36 דקות. במקצה ל-400 מטר חופשי סיימה שנייה עם 6:23.01 דקות, אחרי קרוס שניצחה עם 5:52.89 דקות, ובמשחה השליחים ל-4X100 חופשי זכתה עם נבחרתה במדליית הכסף עם 5:00.56 דקות, ונכנעה למשלחת האמריקאית בהובלתה של טרישה זורן שקבעה שיא עולם של 4:46.85 דקות.

אטלנטה 1996

ברטון השתתפה במשחקים הפאראלימפיים בפעם האחרונה באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996). היא זכתה בשתי מדליות ארד אישיות, במקצה ל-100 מטר פרפר עם תוצאה של 1:35.25 דקות, ובמשחה ל-50 מטר חופשי סיימה בתוצאה של 35.16 שניות, אחרי קרוס האוסטרלית שסיימה עם 34.41 שניות ואליה נילסון השוודית שניצחה עם שיא עולם של 33.02 שניות.
במשחה השליחים ל-4X100 חופשי זכתה ברטון עם הנבחרת הבריטית במדליית הכסף בתוצאה של 4:49.65 דקות, אחרי המשלחת הגרמנית שקבעה שיא עולם של 4:33.52 דקות, ולפני המשלחת האמריקאית שסיימה עם 4:57.32 דקות.
תיאטרון שוליים

תיאטרון שוליים (גם תיאטרון פְרִינְג', מאנגלית: Fringe theatre) הוא תיאטרון אלטרנטיבי, חדשני, שאינו משתייך לזרם המרכזי, הממסדי של התיאטרון. המונח מתייחס הן לקבוצות תיאטרון, והן לתופעה התרבותית. קבוצות תיאטרון שוליים פועלות בישראל ובעולם, ומתקיימים פסטיבלים מיוחדים להופעותיהן.

תולדות התופעה

הבמה המרכזית והוותיקה בעולם לתיאטרון שוליים היא פסטיבל "אדינבורו פרינג'". הפסטיבל נוסד ב־1947, וכיום בכל שנה נמכרים בו יותר ממיליון כרטיסים. הפסטיבל נוסד כאשר כמה קבוצות תיאטרון שלא השתתפו באופן רשמי בפסטיבל אדינבורו הבינלאומי, פסטיבל תיאטרון ממסדי קונבנציונלי, בחרו להופיע באתרים שבשולי הפסטיבל הרשמי.
בישראל הפסטיבל המרכזי לתיאטרון שוליים הוא פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, אך היות שפסטיבל עכו הפך לממוסד, ואיבד את "שוליותו", קמים מדי פעם פסטיבלים אחרים כדי לממש את תורת תיאטרון השוליים, כמו למשל פסטיבל Act2 אשר מיועד מראש להצגות בהן מופיעים שני שחקנים בלבד, ולעולם אין איש יודע מראש האם יתקיים, מחוסר תקציב קבוע, של עיריית חיפה. את הפסטיבל ייסד "תיאטרון סטודיו" חיפה הפועל בבית הכט. ויש פסטיבלים שוליים אחרים, הקמים ונופלים בגלל מחסור במימון. לעומתם, פסטיבל נווה יוסף מצליח להחזיק מעמד זו השנה השביעית, ומקיים מופעים בהשתתפות 50 להקות וכ-500 משתתפים.
אחד מפסטיבלי הפרינג' הפופולריים ביותר בשנים האחרונות הוא 'פסטיבל הפרינג' הבינלאומי' באר שבע המתקיים בכל שנה בחודש יולי ברחבי העיר העתיקה. הפסטיבל מציע מופעי תיאטרון פרינג', קרקס רחוב, מחול ומוזיקה המגיעים מרחבי העולם להתארח בפסטיבל. בשנת 2018 התארחו בפסטיבל מופעים מ-7 מדינות שונות (אוסטריה, בריטניה, רומניה ועוד.)

תיאטרון פרינג' בישראל

בישראל פועלים תיאטראות פרינג' רבים, בהם תיאטרון פנימה, תיאטרון תמונע, תיאטרון נוצר, תיאטרון מסתורין הירושלמי, תיאטרון הפרינג' באר שבע, תיאטרון קרוב מייסודו של ניקו ניתאי, תיאטרון הכרכרה, צוותא 2, תיאטרון הסימטה, תיאטרון האקדמיה לאמנויות המופע, החוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, תיאטרון הטכניון, תיאטרון הסטודיו בחיפה, תיאטרוני שוליים במתנ"סים ברחבי ישראל, התיאטרון הפתוח תל אביב, פליי בק אנסמבל שילובים בגליל (יהודים וערבים), תיאטרון חי-פה, מרכז תיאטרון לצדק חברתי בגליל בקיבוץ כברי, פסטיבל מתנ"ס נווה יוסף, העמותה לזכויות המשפחות המעורבות, תיאטרון אקי"ם באר שבע, תיאטרון המדוכאים (על פי אוגוסטו בואל), קבוצת התחנה עכו, ארגון המגמגמים בישראל (אמב"י), צופי אלסדאקה נצרת, האגודה הערבית לזכויות האדם (ע"ר), קבוצת תיאטרון נשים נוה יוסף, תיאטרון הצעקה תל אביב, האגודה למען העיוור והעולים, מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי ועוד.

תיאטרון הפרינג' בתל אביב

תיאטרון הפרינג' בתל אביב מאגד בתוכו קבוצות יוצרים ישראלים צעירים מתחום התיאטרון, המגדירים עצמם כתיאטרון שוליים. ייחודה של מסגרת זו הוא בהענקת במה מקצועית וחופשית ליצירה מקורית מקומית, ללא האפיונים והדרישות הקיימים בתיאטראות הגדולים.
מסגרת תיאטרון הפרינג' פועלת בחסות עיריית תל אביב-יפו, המדור לתיאטרון במשרד התרבות והספורט, מפעל הפיס ובית ציוני אמריקה. עלויות המופעים זולות משמעותית בהשוואה לתיאטראות הגדולים.
אחת לשנה מתקיים בתל אביב פסטיבל פרינג' המציג את תוצרי פעילותן השנתית של קבוצות פרינג' רבות.

תיאטרון הפרינג' באר שבע

תיאטרון הפרינג' באר שבע הוקם באפריל 2010 ועניינו הצגת תיאטרון אלטרנטיבי בנגב. התיאטרון מאגד סביבו קהילת אמנים והוא חלק מחזון העיר באר שבע כמטרופולין תרבותי ומשתלב בתוכנית הלאומית הרב שנתית לפיתוח נגב. עיריית באר שבע השתתפה במימון מבנה הקבע של התיאטרון.
פרויקט הדגל של התיאטרון הוא פסטיבל הפרינג' - האירוע התיאטרוני הגדול בדרום.
כומר (סרט)

תקציר העלילה

האב גרג פילקינגטון (לינוס רואץ'), מונה לאחרונה לכנסיית סנט מרי שבשכונה פנימית בעיר ליברפול. הוא נדהם לגלות כי לאב מת'יו תומאס (טום וילקינסון) מערכת יחסים מינית עם סוכנת-הבית מריה קאריגן (קאתי טייסון). יתר על כן, האב תומאס הוא בעל דעות פוליטיות שמאלניות-רדיקליות, דבר המוביל אותו לכדי התנגשויות והתקוטטויות תכופות עם הבישוף, אשר על אף כל המהומה, בכל זאת מעריך את היכולות שלו.
בעוד האב גרג, בעל אמונות דתיות שמרניות ומסרותיות, סופג עלבונות מצד הכומר המבוגר אשר מתעלם בצורה בוטה מנדר הפרישות, הוא נאבק עם דחפיו המיניים ההומוסקסואליים, אשר מתגברים לאחר שהוא פוגש בגרהאם (רוברט קרלייל) במקום מפגש מקומי המיועד להומואים, והשניים מממשים את יחסיהם בצורה פיזית.
בינתיים, הסטודנטית ליסה אנסוורת' (כריסטין טרמארקו) מתוודה בפני האב גרג כי היא קורבן של התעללות מינית מצד אביה, אשר מאשר את הסיפור שלה. אולם, השניים חשפו את סודם במהלך וידוי, ולפיכך האב גרג נדרש לכבד את קדושת הכפרה הטקסית, ולא לחשוף את דבריו בפני אחרים, על אף העובדה שהנערה סובלת רגשית ופיזית. הוא מנסה להזהיר את אמה, שתשגיח מקרוב על הבת שלה, אך האישה התמימה מאמינה כי הילדה בטוחה כאשר היא נמצאת תחת השגחתו של בעלה. כאשר גברת אנסוורת' מגלה כי בעלה כופה את עצמו על ליסה, ומבינה כי האב גרג ידע על כך, היא מגיעה אל הכנסייה ותוקפת אותו מילולית.
ייסוריו של האב גרג מחמירים, כאשר הוא נעצר על ידי שוטר בעת קיום פעילות מינית עם גרהאם במכונית. לאחר שהוא מודה באשמה ומורשע, הסיפור מתפרסם בעיתונות המקומית והאב גרג איננו מסוגל להתמודד עם קהילתו. הוא עובר לקהילה כפרית מרוחקת, אולם לבסוף האב מת'יו מצליח לשכנע אותו לחזור לכנסיית סנט מרי. השניים עורכים ביחד מיסה, לקול מחאתם של המתנגדים לנוכחותו של האב גרג במקום, והאב מת'יו מגרש אותם מהמקום. האב מת'יו והאב גרג עומדים זה לצד זה, על מנת לחלק לחם לחברי הקהילה שבמקום, אולם אלו בוחרים להתעלם מהאב גרג, ונעמדים כולם בתור ארוך מול האב מת'יו. לבסוף, ליסה ניגשת אל האב גרג והשניים נופלים בוכים, האחד בזרועות השני.

הפקה

הסרט צולם בצילומי חוץ בערים שונות ברחבי אנגליה, ובהן לונדון, ליברפול ומנצ'סטר.
הקרנת הבכורה הבינלאומית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בספטמבר 1994. הסרט עלה לאקרנים ברחבי בריטניה ב-17 במרץ 1995 ובארצות הברית בשבוע שלאחר מכן. בתום סוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית, ב-8 אולמות בלבד, הסרט הכניס $113,430. בסופו של דבר, סך ההכנסות ברחבי ארצות-הברית הגיעו ל-$4,165,845.

פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד לפרס באפט"א ע"ש אלכסנדר קורדה עבור הסרט הבריטי הטוב ביותר, אך הפסיד לטובת "חברים לרצח". הוא זכה בפרס "חביב הקהל" בשנת 1994 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, זכה בפרס "הסרט הבריטי החדש" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באדינבורו ב-1994, וכן זכה בפרס טדי ב-1995 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. בשנת 1996 לינוס רואץ' היה מועמד לפרס Chlotrudis עבור השחקן הטוב ביותר, אך הפסיד לשון פן (גבר מת מהלך).
סמל סן מרטן

סמל סן מרטן הוא סמלה הרשמי של הקולקטיב מעבר לים סן מרטן. בסמל נראים ענפי דקל מבצבצים מול שמש, אלה מסמלים את האקלים הטרופי השורר באי, שקנאי המסמל את הפאונה הפורה באי, היביסקוס המסמל צמחייה, ספינה המסמלת את התיירות (המאופיינת בהתניידות באמצעותה) ומעל לתיאור מתנוססות המילים "Collectivité de Saint Martin" - "קולקטיבת סן מרטן". עד לפברואר 2007 כשעוד קודדה סן מרטן תחת קוד גוואדלופ (GP) בתקן ISO 3166-1 התנוססו המילים "Ville de Saint Martin" מעל לתיאור הסמל.
פארק גריניץ'

היסטוריה

עד שנת 1427 היה שטח הפארק (כ-800,000 מ"ר) בבעלות מנזר פטרוס הקדוש שבגנט (St. Peter at Ghent). בשנה זו, עבר השטח לידי הכתר, וניתן על ידי המלך הנרי השישי לדודו המפרי, דוכס גלוסטר. המפרי בנה במקום בית אחוזה בסמוך לנהר התמזה, ומגדל שמירה בראש הגבעה. לימים גדל המבנה בסמוך לנהר והפך לארמון פלסנטיה במסגרתו נבנו בית המלכה. לאחר הרס הארמון נבנה במקומו בית החולים גריניץ'.
במקום בו ניצב מגדל השמירה נבנה על ידי המלך צ'ארלס השני מצפה הכוכבים המלכותי בשנת 1675.
במהלך המאה ה-15 היה הפארק יער פראי ושימש את בית המלוכה לציד באמצעות בזים. במהלך המאה ה-16 גדלו בפארק איילים בשל חיבתו של המלך הנרי השמיני לציד איילים.
המלך ג'יימס הראשון הקיף את הפארק בחומת אבן שגובה כ-3.5 מטרים ואורכה כ-3 ק"מ בעלות של 2,000 ליש"ט. 
במהלך המאה ה-17 שונה מבנה הפארק, ככל הנראה בתכנונו של אדריכל הנוף אנדרה לה נוטרה (אשר הכין תוכניות עיצוב עבור הפארק). במהלך המאה ה-18 הותרה כניסת הציבור אל הפארק. 
תוכנית להקמת מסילת רכבת לאורכו של הפארק בשנות ה-30 של המאה ה-19 בוטלה בלחץ ציבורי - ובמקומה נבנה קו רכבת תת-קרקעי מתחת הפארק בשיטה של חפירה וכיסוי. קו רכבת זה, המקשר בין תחנת גריניץ' לבין תחנת גבעת מייז, החל לפעול בשנת 1878.
בשנת 1888 הוקמה בסמוך לפארק תחנת הרכבת פארק גריניץ' אולם היא לא זכתה לפופולריות ונסגרה בשנת 1917.

גאוגרפיה

שטחו של הפארק מלבני, רוחבו כקילומטר ואורכו כ-750 מטרים. בשטחו הדרומי של הפארק אזור של גבעות המהווה רמה גבוהה ביחס לסביבתו, ואילו שטחו הצפוני של הפארק (בסמוך למוזיאון הימי הלאומי ובית המלכה) הוא אזור מישורי נמוך יותר המשתפל לעבר נהר התמזה שמצפון לפארק. במרכז הפארק נמצאת גבעה שעליה נמצא מצפה הכוכבים המלכותי.

אתרים בפארק

בפארק ממוקם פסלו של הנרי מור - "דמות קצה סכין ניצבת". בפארק נמצאים גן פרחים גדול, בריכת ברווזים, גן ורדים, מגרש קריקט, מגרשי טניס, שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית, וכן עץ אלון מתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה הנקרא "עץ האלון של המלכה".

ספורט

בפארק נערכו תחרויות הרכיבה על סוסים במסגרת המשחקים האולימפיים של שנת 2012, וכן תחרויות מרוץ שדה במסגרת קרב חמש מודרני.