שמרית אור

ביוגרפיה

נולדה בירושלים. אביה הוא המשורר חתן פרס ישראל יעקב אורלנד. גדלה והתחנכה בשכונת ג'בליה (הנקראת בשנות האלפיים "גבעת עליה") שבקצה הדרומי של יפו, ולאחר מכן, בחיפה.
אור היא בוגרת מחזור ד' (1966) של בית צבי, שם הכירה את שלום חנוך ואתו כתבה את שירם המולחן הראשון, "סתיו", שהקליטו הצמד חדווה ודוד. עם סיום לימודיה שיחקה אור שנה אחת בתיאטרון הקאמרי והשתתפה בגרסאות המקוריות של מחזות הזמר "עוץ לי גוץ לי" ו"שלמה המלך ושלמי הסנדלר". לאחר מכן פרשה מעולם המשחק והתמקדה בכתיבה.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1971 כתבה את השיר "רק הירח" שזכה במקום הראשון. השיר הולחן על ידי דן עמיהוד, עובד על ידי אלכס וייס ובוצע על ידי אילנית.
שירה הידוע ביותר של אור הוא "הללויה", שזכה במקום הראשון בתחרות האירוויזיון בשנת 1979 בביצוע גלי עטרי ולהקת חלב ודבש. השיר תורגם לעשרות שפות ובוצע בגרסאות רבות.
בין פזמוניה הידועים: "שיר היונה" (נתנאלה), "אולי עוד קיץ", "יחד" (חלב ודבש), "צרות טובות" (השלושרים), "אצלי הכול בסדר", "תני לי יד" (בעז שרעבי), "אל הדרך" (אילנית), "עוד תראי את הדרך" (מתי כספי), "נסיך החלומות" ("ולנטינו") ו"יש לך שמש" (גלי עטרי). שיריה "כל חיי" בביצוע אבי טולדנו ו"גלגל ענק" בביצוע "חלב ודבש" נבחרו בשנת ה'תש"ם כ"שירי השנה" במצעדים השנתיים של גלי צה"ל ושל רשת ג' בהתאמה.
במהלך שנות השמונים כתבה אור גרסאות עבריות לשירים לועזיים רבים אשר הפכו ללהיטים. בהם "כמו שאת" של ז'אן-ז'אק גולדמן הצרפתי, ו"אני חוזר הביתה" של טוטו קוטוניו האיטלקי. שיר זה הפך בביצועו של דורון מזר ל"המנון" החיילים ששבו ממלחמת לבנון הראשונה והושמע רבות.
אור כתבה גם מספר שירי ילדים מוכרים, בהם "אמת או חובה" (ריקי גל), "שכחת לכבות את האור, יערית" (רוחמה רז), "מילה קטנה" (ירדנה ארזי), "בוא אל החגיגה" (אילנה אביטל), "איזידור" (שולה חן) ו"בא אלי מלאך" (דפנה דקל).
לצד הפזמונים כתבה אור שירים אישיים ופוליטיים ונקטה עמדה. באלבום "שם", אשר נכתב כולו על ידה והולחן ובוצע על ידי יהודית רביץ, נכתבו שירי מחאה פוליטיים וחברתיים ("שם", "ללב אין מין" ו"נשים יושבות בחדרים" על אלמנות מלחמת לבנון מהעדה הדרוזית).
שיריה של אור זכו להערכה והצלחה כבר מתחילת דרכה. בין המוזיקאים שהלחינו את שיריה: קובי אשרת, משה וילנסקי, שלום חנוך, מתי כספי, נורית הירש, יהודית רביץ, בעז שרעבי, אלון אולארצ'יק, יצחק קלפטר ואחרים.
אור זכתה בפרסים ראשונים בפסטיבלי הזמר והפזמון, בפסטיבל לשירי ילדים, בתחרויות הפסטיגל, קדם אירוויזיון והאירוויזיון. כמו כן נבחרה ל"פזמונאית השנה" של ידיעות אחרונות וזכתה בפרס "כינור דוד" היוקרתי. בשנת 2002 הוענק לה פרס אקו"ם על מפעל חיים.
בנוסף לפועלה המוזיקלי, פעילה אור גם בחיים הציבוריים משנת 1997, אז עברה להתגורר בפרדס חנה והייתה אחת ממובילות המאבק על "החופש לחיות כפי שאנו בוחרים", ונגד הכפייה הדתית בשכונת "נווה רותם", שכונת מגוריה. מאבק זה הפך לציון דרך במאבק הארצי בכפייה הדתית, ובהמשך נבחרה לשמש כחברה במועצת פרדס חנה–כרכור, בה כיהנה עשר שנים. כמו כן, התפרסמה פעילותה למען מושתלי הכליות, לאחר שהפכה בעצמה למושתלת כליה. בנוסף, הייתה פעמיים מועמדת לכנסת: בבחירות לכנסת ה-15 מטעם מרצ ובבחירות לכנסת ה-18 מטעם גיל.
מאז 2006 מופיעה אור ברחבי הארץ במופע משיריה ומשירי אביה, המשורר יעקב אורלנד, שנקרא "שני שושנים". לראשונה היא מבצעת את שיריה בעצמה לצד זמרים ונגנים. החל מ-2007 היא מלמדת פזמונאות ("מילים למנגינות") במגמת ההלחנה של בית הספר למוזיקה רימון, בבית הספר למשחק בית צבי ובמסגרות נוספות.
במרץ 2010, במסגרת "פסטיבל חולון", נערך עבור אור ערב מחווה לרגל 45 שנות יצירתה. במופע השתתפו אמנים נודעים ובהם מתי כספי, גלי עטרי, נתנאלה, הראל סקעת, אוהד חיטמן ובן ארצי. בקיץ 2010 ראה אור ספר שבו כינסה לראשונה את שיריה ופזמוניה, ציפור האש, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
אור חיה ויצרה רוב שנותיה בתל אביב. היא בת זוגו של השחקן יוסי וירז'נסקי (מאז 1974), אמא לעורך הדין יותם וירז'נסקי-אורלנד ולמתרגמת הספרים יערית בן יעקב, וסבתא לשני נכדים.
בית הספר היסודי "שמרית אור" בנתניה קרוי על שמה.