צפת במאה ה-16

כיבוש העיר

בשנת 1516 כבש הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון (ששלט בשנים 1512-1520) את מרחב סוריה וארץ ישראל מידי הממלוכים. שנה לאחר מכן נכבשה גם קהיר. יהודי ארץ ישראל, בניגוד לערביי ארץ ישראל שאהדו את הממלוכים, קיבלו את הטורקים בברכה, ניגוד שגרם לפרעות ערביי הארץ ביהודים.
כאשר הגיעה לצפת שמועת השווא שהסולטאן סולימאן הובס במצרים, התעורר ההמון המוסלמי בצפת לפעולה בה נפגעו בעיקר יהודי העיר. הקהילה קיבלה עזרה מקהילות דמשק ומצרים וכך השתקמה, אך נחשבה מעתה על ידי השלטון לקהילה אוהדת, שאף סבלה למען נאמנותה לשלטון. באופן כללי, היהודים שבאו לאימפריה העות'מאנית במאה ה-16 (והתיישבו בסלוניקי, איזמיר, קושטא ועוד) נהנו ממעמד מועדף על פני הנוצרים. בעקבות גורמים אלו התאפשר שגשוגה של צפת במאה ה-16.

תקופת הזוהר

שגשוגה של העיר קשור לעלייתם של יהודים רבים ממגורשי ספרד, פורטוגל וסיציליה לצפת. חלקם היו אנוסים שרצו לשוב ליהדותם, אולם, הגיעו גם יהודים לא-אנוסים רבים מאד. בצפת היה מצב היחסים בין היהודים לבין המוסלמים, המוסתערבים (יהודים ותיקים בארץ ישראל) והשלטונות הטורקים טוב יותר לעומת המצב בירושלים. כמו כן, צפת נחשבה מקודשת עקב קרבתה לקברו של ר' שמעון בר יוחאי (שנחשב על ידי מקובלי ספרד למחבר ספר הזוהר) והיא גם ממוקמת במקום נוח לקשרי מסחר ותרבות עם קהילות דמשק, חלב וערי הים התיכון.
ריבוי העולים יצר אווירה קוסמופוליטית בעיר, הקהילות השונות הצליחו לשמור על אחדות בזכות התארגנות מרצון של מרבית החכמים, כאשר גולת הכותרת היו ה"חבורות" שהוקמו למטרות תפילה, לימוד, עזרה הדדית, ויציאה לחיק הטבע. כמו כן, יש עדויות רבות לאנשים הבאים ממקומות רחוקים ועוברים בצפת בדרכם למקומות מרוחקים אחרים כמו צידון, ביירות, מצרים, ונציה ועוד. בעיר היו חיי רוח עשירים וערכים מוסריים גבוהים, שהתבטאו בשמירה על זכויות החלשים (העניים, האלמנות והיתומים). 
בצפת אנו עדים לעצמאות קהילתית אל מול השלטון במידה החורגת מהמקובל, בנוסף לעצמאות המשפטית שקיבלו היהודים במסגרת המשפט העות'מאני. לקראת סוף המאה, עם היחלשות האימפריה העות'מאנית, נאלצו יהודי צפת לדאוג לביטחונם, כך הקימו בשנת 1586 חאן – חצר מבוצרת מוקפת חומה – שנקרא "המצודה היהודית", ושבמימונו תמכו יהודי קושטא.
הנוסע הגרמני סאלומון שוויגר דיווח על מסעו ב-1581 כי צפת "גדולה ומיושבת ברובה יהודים...ובה נמצאים כמה מאות אנשים. ושם בנו מקום מלון-אורחים, שבו משתכנים סוחרים. העיר דומה לטירה נאה והיא מוקפת חומה חזקה".

הכלכלה

פרנסתם של יהודי צפת הייתה מגוונת – יצור יין, דבש, חקלאות, מסחר ועוד – אך במאה ה-16 התרכזה בעיקר ביצור צמר. עולי ספרד בצפת פיתחו את ענף יצור בדי הצמר, ויצרו קשרים כלכלה ומסחר עם קהילות צידון, דמשק ומרכזים יהודיים אחרים באגן הים התיכון. תעשיית הצמר הייתה מפותחת מאד בספרד, ויהודי ספרד הביאו עימם את הידע בטויה, אריגה, צביעה ואשפרה. תהליכים אלו חייבו קירבה למקורות מים-רכים, אשר היו בשפע בסביבות צפת, בין השאר יצרו העולים טחנות מים הקרויות מבטשות שבהם עיבדו וניקו את הצמר באמצעות שימוש במים הזורמים בנחל עמוד. הצמר המקומי היה בינוני באיכותו, אך עורבב בצמר מיובא מעולה וכך נוצרו בדים לא יקרים אך איכותיים. בצפת התפתחה גם תעשיית בגדים, וככל הנראה היה גם הצבא הטורקי לקוח חשוב של תעשיית הצמר היהודית. 
בשליש האחרון של המאה ה-16 נתקל יצור הצמר הצפתי בתחרות מצד תעשיית הצמר האנגלית והפלנדרית, שפיתחו שיטות יצור מתקדמות. כמו כן, כמו כל סוחרי האימפריה סבלו סוחרי צפת מהפיחות במטבע (שהונהג ב-1582 על ידי הסולטאן מוראד השלישי) שהוביל לאינפלציה. כתוצאה פחת היצור, רבו פשיטות הרגל והתמעטו העוסקים בתחום. ירידתה של קהילת צפת במאה ה-17 קשורה, בין היתר, להתמוטטות תעשיית הצמר - בסיסה הכלכלי.

גודל האוכלוסייה והרכבה

במאה ה-16 ניהלו השלטונות העות'מאניים רישום של משלמי המיסים ברחבי האימפריה שנקראו "פנקסי מס הקרקעות". כמו כן יש הערכות שונות של נוסעים, חלקן קרובות להערכות השלטון וחלקן רחוקות יותר. אמנם מפקדי השלטון לא כללו את כל האוכלוסייה אלא רק את משפחות של משלמי המיסים, אך יש לשער כי לא היו רחוקים מהמציאות.
במפקד רשמי שנערך בשנת 1555-6, היו בצפת 716 בתי אב ו-56 רווקים יהודים.
באופן כללי:
 בסוף המאה ה-15 דווח על 300 בתי אב יהודיים בצפת (כ-1200 תושבים).
באמצע המאה ה-16 דווח על כ-5000 תושבים יהודים.
בסוף המאה ה–16 חיו בצפת כ-4000 יהודים.
במקביל לגידול האוכלוסייה היהודית יש גידול גם באוכלוסייה המוסלמית, כאשר לאורך רב המאה ה-16 מספרם עומד על כ-5000 נפשות. 
מספרם של היהודים בצפת גדול ממספר היהודים בכל עיר בארץ ישראל בימי הביניים ובעת החדשה לפני המאה ה-19. העובדה שהם מונים מחצית מכלל האוכלוסייה היא תופעה יחידה במינה. במחצית המאה ה-16, מספר היהודים בצפת גדול פי ארבעה מיהודי ירושלים, ופי שלושה מיהודי חברון.

היחסים בין העדות היהודיות

בצפת היו קהלים רבים ממוצאים שונים. בעניינים כלליים של קהלים שימש "בית הוועד", שדמה לבית דין עליון לערעורים של ימינו ושימש כמרכז על-קהלי. בקהילות אחרות אין אנו מוצאים גוף מקביל ל"בית הוועד", לא בהרכבו ולא בסמכויותיו. כל הקהלים יחדיו היוו את ה"כולל", אליו הגיעו ההכנסות הכלליות (למשל מקהילות העולם) והוא היה אמון על תשלום המיסים, ביקור חולים, עזרה לנזקקים ועוד.
לכל קהל היה אופי משלו (המוסתערבים היו גאים על ותיקותם בארץ ישראל, הספרדים הביאו את הקבלה ואת מסורת ספרד, וכו'), וכן אינטרסים כלכליים משלו. לעיתים הגיעו סכסוכים בין הקהלים אף לערכאות משפטיות, אך סמכותם של הפוסקים הגדולים שמרה את צפת מפירוד.
המוסתערבים במאה ה-16 ניסו לשמר את מנהגי החיים ובעיקר את מנהגי תפילתם כנגד ההשפעות שהביאו יהודי ספרד. במישור אחר, היו חילוקי דעות בין הקהל הארגוני לבין הקהל האיטלקי והאשכנזי. עם זאת, סכסוכים אלו היו קלי ערך בהשוואה לסכסוכים בקהילת סלוניקי למשל, שם התפצלו הקהלים שוב ושוב. בצפת היו הריבים מעטים יחסית ולא חמורים. השתלבותו של האר"י, האשכנזי במוצאו, בעולם המקובלים הספרדי של צפת מצביעה על יחסים טובים בין העדה הספרדית לאשכנזית במאה ה-16, בניגוד למאה ה-19. השתלבות העדות זו בזו נראית גם כאשר באותה שו"ת דנים חכמים בני עדות שונות, או כאשר חכמי עדה אחת דנים בענייני עדה אחרת. היעדר חומר בספרות השו"ת על חיכוכים בין עדתיים הוא עדות טובה להיעדר בעיות קשות בתחום זה, ולהשתלבות הקהילות זו בזו.
אלמנט שהוביל לסכסוכים יותר מיריבות עדתית היה שאפתנות אישית, כמו למשל הסכסוך בין ר' יוסף קארו לבין ר' משה מטראני, מתחים בין דיינים צעירים ומבוגרים ובין עשירים לעניים. היחסים בין חכמי הקהילה למנהיגיה החילוניים (הרבנים מול הפרנסים) היו הפוכים מהמקובל בקהילות אחרות, בהן היו הפרנסים מעל הסמכות הרבנית, כמשלמי משכורתה. בצפת הישיבות מומנו בעיקר מכספים מחו"ל, וכך נאלצו הפרנסים להיכנע למרות הדתית. זה יצר בעיה בעקבות שחרור תלמידי חכמים מתשלום מיסים וארנונות, למרות שחלקם היו גם סוחרים אמידים.

חיי הרוח בצפת

לא רק סיבות כלכליות הביאו את היהודים לצפת אלא גם סיבות רוחניות. קברו של ר' שמעון בר יוחאי בהר מירון הפך מוקד עלייה לרגל והישיבה בצפת הפכה לבעלת יחוס גבוה ביותר. בקרב מגורשי ספרד התפשטו רעיונות משיחיים, וצפת נחשבה כבירת הגליל בה אמור להתגלות המשיח. לראשונה מאז תקופת הגאונים קם בארץ ישראל מרכז רוחני דומיננטי, שבמרכזו עמדה תורת הקבלה.
קבלה הייתה חזקה במיוחד בקרב השכבות העממיות של יהודי ספרד לפני הגרוש (יותר מאשר בשכבות החזקות), שהשתמשו בתורת הנסתר במאבקם בכנסייה ובאינוס הדתי. דווקא שכבות עממיות אלו הן שהגיעו לצפת, ובכך ראו סימן לגאולה וחיזוק להמשך דבקותם בקבלה.