google/wiki40b huggingface dataset:
אנטזיס

אנטזיס (ביוונית εντείνω - "למתוח במאמץ") באדריכלות היא קמירות מתוכננת לאורך עמוד או אלמנט אנכי אחר. בעמודים, הקמירות יוצרת עיבוי קל קצת מתחת לחצי גובה העמוד שאחר כך הולך וקטן ככל שעולים במעלה העמוד. השימוש באנטזיס ידוע בעיקר באדריכלות יוון העתיקה הארכאית מההסדר הדורי. העקמומיות עוּדנה עם השנים (למשל בפרתנון באתונה) אך המשיכה להופיע גם בעמודים רומנסקים ובימי הרנסאנס, וגם במגדלי כנסיות גותיות. אנטזיס היה בשימוש גם בתרבויות אחרות, כולל במצרים העתיקה, בימי שושלת סונג‎ בסין והאינקה בפרו. הסיבות המשוערות לאנטזיס הן הנדסיות ואסתטיות.

אנטזיס באדריכלות יוון העתיקה

המושג אנטזיס נלקח מהספר על אודות האדריכלות מהמאה הראשונה לפנה"ס של האדריכל הרומי ויטרוביוס. ויטרוביוס מזכיר את המילה כמושג המשמש את היוונים לקמירות המתוכננת באמצע העמודים לצרכים אסתטיים - כדי לפצות על אשליות אופטיות מטרידות וליצור מראה נעים יותר. גם הרון מאלכסנדריה מהמאה ה-1 לספירה, ופילון הביזנטי מהמאה ה-3 נותנים הגדרה וסיבה דומות לאנטזיס. הרון גם מוסיף שלוּלֵא האנטזיס הייתה נוצרת אשליה שהעמוד צר מעט וחלש במרכזו והאנטזיס מפצה על כך. 
דעה זאת אבל לא מתיישבת עם אופי השימוש המוקדם באנטזיס במקדשים מהתקופה הארכאית של יוון (מאות 8 עד ה-5 לפנה"ס). כדוגמה, במקדש הראשון לאלה הרה משנת 550 לפנה"ס לערך במושבה היוונית פאסתום שבדרום איטליה, הקמירות של העמודים היא כה בולטת שקשה לטעון שמטרתה לפצות על אשליית קעירות - ראו איור 2. במקדשים המאוחרים יותר בפאסתום (מקדש לאתנה משנת 500 לפנה"ס והמקדש השני לאלה הרה משנת 470 לערך) האנטזיס עדיין בולט, אך פחות מאשר במקדש הרה הראשון. במקדשים של התקופה הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-5 - כמו הפרתנון באתונה או מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי האנטזיס הוא כבר עדין ביותר - ראו איור 3.
מכאן הטענה שאולי האנטזיס לא נועד לפצות על אשליה אופטית או על בעיה בצורת העמודים אלא שהוא נחשב בעל ערך אסתטי כשלעצמו. העיבוי של העמוד באמצעיתו יוצר תחושה של מבנה "אורגני" הלוחץ על העמודים. נוצרת תחושה של מסיביות וחוזק ואשליה של גובה רב לעמודים. יש המצביעים על דמיון לגזע התמר או לגפיים שריריות של בעלי חיים כיוצרים תחושה טבעית וחייה למבנה. דעה נוספת היא שהסיבה לאנטזיס היא בעיקר הנדסית ושהוא באמת מוסיף לחוזק המבנה. בכל מקרה, האדריכלים היוונים לא הותירו הסבר משלהם לשימוש באנטזיס ולכן כל הדעות שהובאו למעלה הן בגדר השערות בלבד.

שימוש באנטזיס בתרבויות אחרות

השימוש באנטזיס פחת אחרי התקופה הקלאסית ביוון. אפשר לראות שימוש באנטזיס בכמה מגדלי כנסייה מהתקופה הגותית (ראו איור 4).
שימוש בעמודים עם אנטזיס חזר שוב לאופנה בימי הרנסאנס כמו אופנות קלאסיות אחרות. האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו (1580-1508) השתמש באנטזיס בתוכניותיו. האדריכל האיטלקי ג'אקומו בארוצי דה ויניולה (1573-1507) אף פרסם שיטה משלו לבניית עמודים עם אנטזיס בסגנון ה"טוסקני".
האנטזיס היה גם בשימוש בתרבויות אחרות. המצרים הקדמונים השתמשו באנטזיס בכמה פרמידות כולל בפירמידה הגדולה של גיזה. גם בזיגוראתים הקדומים במסופוטמיה הצלעות מתקמרות מעט כך שהמבנה נראה כיוצא מהאדמה כחלק טבעי מהנוף. 
בימי שושלת סונג‎ בסין האדריכלים השתמשו בספר שכלל הנחיות לבנייה ציבורית (ה"יינגצאו פאשי") שהמליץ על עמודים (מעץ) ישרים או בעלי אנטזיס בשליש העמוד העליון.
שיפי אלוני

ביוגרפיה

אלוני גדלה בירושלים ולמדה באולפנה דתית עד סיום כיתה י"ב. עשתה שירות לאומי בקיבוץ שלוחות.
היא בוגרת לימודי משחק בסמינר הקיבוצים ובוגרת סדנת משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
שיחקה במחזה "שקופים" שהוצג באודיטורים אניס והייתה מועמדת לפרס שחקנית השנה בטקס הפרינג' על משחקה במחזה "האוהל האדום". כמו כן, היא שיחקה במופע "רחלי ואמא מחפשות".
בתיאטרון הערבי עברי שיחקה במחזה "חורף בקלנדיה". בתיאטרון באר שבע שיחקה במחזה "המדריך לחיים הטובים". בתיאטרון צוותא שיחקה בהצגות "שירת העצבים", "ליזי" ו"לי לה לו". היא שיחקה במופע ""הביג מאמות". בתיאטרון השעה הישראלי שיחקה במחזה "סולם יעקב" לצד יעקב כהן בכמה תפקידים.
שיחקה בהצגות הילדים "טיול לארץ התווים", "נעלי הזהב של אלמה", "האיחור האחרון", "דבלה בא אל העיר" ו"שובו של הג'יני".

הפריצה הגדולה

בין השנים 2011–2016 השתתפה בארבע עונות בסדרת הילדים "חיפזון וזהירון". 
בשנת 2013 גילמה את עליזה בסדרת הדרמה "בלו נטלי" שיצר וכתב אבנר ברנהיימר לYes. בשנת 2015 החלה לשחק בסדרה הקומית "לה פמיליה" בערוץ 10. בנוסף, החלה להשתתף בסאטירה "אנחנו במפה" בHOT3, לצידו של שלום מיכאלשווילי.
בתחילת 2016 שיחקה בסדרת הילדים "הבאגיס" ששודרה ב-HOT V.O.D. בדצמבר אותה שנה החלה לגלם את דמותה של לטי, אשתו של צביקה הדר בסדרה הקומית "לצבי יש בעיה" בזכיינית ערוץ 2, רשת. ושיחקה בתפקידי אורח בסדרות: "שותפים" בהוט קומדי סנטרל ו"צומת מילר" בזכיינית ערוץ 2, קשת. 
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת המערכונים  "אחת שיודעת" בטלוויזיה החינוכית הישראלית והחליפה את אירית דקל בתפקיד "חנה 'פינצטה' אוחנה", בעונה השלישית של הקומדיה שיצרו שלום ומני אסייג, "שנות ה-80". 
החל מ-2017 משחקת בתיאטרון הבימה במחזה "בעלה של אשתי". ומחודש יוני משחקת במחזה "פילומנה" שתרגם וביים רוני פינקוביץ' לצד לימור גולדשטיין ונתן דטנר. באותה שנה הצטלמה לדרמה הפוליטית "שלטון הצללים" לצד זאב רווח שעלתה ב-2018 בHOT. ב-2018 שיחקה גם בסרטו של אלירן מלכה "הבלתי רשמיים". 
ב-2019 משחקת אלוני בתיאטרון הבימה בתפקיד סיניה במחזמר גבעת חלפון אינה עונה (במקביל ליעל לבנטל).
החל ממרץ 2019 משחקת את אוולין אלפונטה בסדרה בת אל הבתולה. בנוסף החל מיולי 2019 משחקת את דלית עובדת סוציאלית בנחמה.

חיים אישיים

אלוני נשואה ואם לשתי בנות, מתגוררת בקיבוץ מזרע.
דוברוג'ה

דוברוג'ה (ברומנית: Dobrogea, בבולגרית: Добруджа) הוא חבל ארץ בין הים השחור לבין הדנובה.
דוברוג'ה מחולקת בין רומניה לבין בולגריה (ראו מפה). החלק הבולגרי מכונה גם "הקדרילטר". סוגיית הבעלות על השטח הייתה אחת הסיבות לפרוץ מלחמת הבלקן השנייה בין בולגריה לרומניה ובעלות בריתה, מלחמה שהסתיימה בתבוסה בולגרית.
הערים העיקריות של חבל דוברוג'ה הן: קונסטנצה (Constanţa), מנגליה (Mangalia) וטולצ'אה (Tulcea) בצד הרומני, סיליסטרה ודובריץ' בצד הבולגרי.
שטח חבל הארץ הזה 23,100 קמ"ר.
על פי נתוני שנת 2002, בחלק הרומני של דוברוג'ה היו 971,643 תושבים, 883,620 רומנים, 27,580 טורקים, 23,409 טטרים ו-21,623 רוסים.

היסטוריה

השם הרומאי של דוברוג'ה היה "סקיתיה מינור" (Scythia Minor), אך חלק מההיסטוריונים השתמשו בשם "דאקיה פונטיקה" (Dacia Pontica). השם "דוברוג'ה" מקורו בנסיך (דספוט) ששלט במקום במאה ה-14, "דוברוטיצ'י" (Dobrotici).
לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה נחתם הסכם בוקרשט (1913), אשר חילק שוב את השליטה בחבל, בין רומניה לבולגריה, תוך תוספת שטחים נרחבים לרומניה ואוכלוסייה של 286,000 נפשות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בולגריה הצטרפה לגרמניה ולאוסטרו-הונגריה והייתה שותפתן לתבוסה. המלך פרדיננד הראשון אולץ לעזוב את המדינה, ובנובמבר 1919 נחתם חוזה ניי, אשר במסגרתו נקרעו מבולגריה חבלי הארץ תראקיה לטובת יוון, מקדוניה לטובת סרביה, ודוברוג'ה לטובת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1940, בלחץ הממשלה הגרמנית, בהסכם קראיובה, הוחזר אזור דרום דוברוג'ה מרומניה לבולגריה. הצעד שיזם היטלר חיזק את האוריינטציה הפוליטית הבולגרית אליו. לאחר המלחמה חולק החבל שוב בין שתי המדינות במסגרת חוזה פריז (1947).
שלמה זלמן פרוש

ביוגרפיה

נולד בווילקומיר, בנם של הרב נפתלי צבי פרוש ולאה, בת אליהו הכהן מבוברויסק. בשנת תרט"ו (1855), בגיל עשר, עלה עם הוריו ואחיו גרשון לארץ ישראל. המשפחה התיישבה ברחוב היהודים בקרבת חצר רבי יהודה החסיד בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת תרכ"א (1861), בגיל 16, התארס עם מלכה ינטה ליפקין, בת ליבר מרדכי ליפקין, חסיד חב"ד שנפטר בצעירותו. זמן קצר לאחר מכן נספה אביו במגפת הכולרה שפרצה בירושלים. הוא נישא בשנת האבל על אביו. דוד אביו, יעקב ברלין, נטלו תחת חסותו ודאג לצורכי נישואיו, והחופה נערכה בביתו של ברלין בירושלים.
לאחר נישואיו הלך בדרכו של אביו והקדיש את זמנו ללימוד תורה ועבודת השם מתוך פרישות. עם הזמן פנה לעסקנות ציבורית ענפה. היה ממקורבי הרב שמואל סלנט, הרב יהושע לייב דיסקין והרב מאיר אוירבך, אשר הטילו עליו משימות ציבוריות שונות. בשנת תר"מ (1880), כשנוסד בית הספר למל, נשלח להכריז על החרם שהטילו רבני ירושלים על לימודים בבית הספר. כשהגיע למקום פגעו בו אלמונים ופצעו את גופו. כשראה הרב דיסקין את הצלקות שנותרו על גופו כינה אותן "אותות כבוד".
בשנת תר"ל (1870) ייסד את "חברת שערי חסד גמילות חסדים  הכללי", שהיה הגמ"ח הראשון בירושלים. כנשיא הגמ"ח העמיד את הרב משה נחמיה כהנוב, ולימים התמנה הרב יוסף חיים זוננפלד כנשיאו. בשנת תרל"ו (1877) ייסד את כולל האברכים "דגל התורה" והעמיד בראשו את הרב נפתלי הרץ הלוי, לימים רבה של יפו. בשנת תרמ"ב (1882) ייסד את ישיבת "תורת חסד" והעמיד בראשה את הרב אברהם אליהו מסובאלק. בשנת תרמ"א (1881) החל לפעול בחברה קדישא פרושים ושימש בה כמנהל. היה חבר בהנהלת "הוועד הכללי", גבאי בישיבת עץ חיים ובמוסדות ציבור נוספים בירושלים.
בשנת תרמ"ג (1883) עזב את העיר העתיקה והתגורר בשכונת זיכרון טוביה. בעצת הרב סלנט קבע לו מקום בחצר חורבת רבי יהודה החסיד, שם שהה במשך היום וסייע לפונים אליו.
היה מנהל כולל מינסק, במסגרתו ניהל פעילות ענפה של תמיכות והלוואות לבני היישוב הישן מיוצאי בלארוס. פעם לא הגיעה התמיכה מבלארוס במועדה והוא נטל הלוואה לתקופת זמן מאחד מידידיו. כשהגיעה התמיכה פרע את ההלוואה, אך לימים נשכחה מהמלווה פריעת החוב והוא תבע את פרוש בדין תורה. הרב שמואל סלנט לא אפשר לפרוש לשלם מכיסו מחשש שייצא עליו לעז וחייב אותו להישבע ולהיפטר מתשלום. למרות זאת סירב פרוש ליהנות מן הכסף שנפטר מלשלם. הוא מכר את ביתו והקדיש את סכום הכסף לבניית בית הכנסת בית יעקב בשכונת בית ישראל.
נפטר בשנת תרנ"ח, בן 53, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. אלמנתו ותשעת ילדיו נותרו בחוסר כל ואת עול הבית נטל על עצמו בנו הגדול נפתלי צבי.
על שמו רחוב בשכונת שערי חסד, שבו התגורר נכדו הרב שלמה זלמן אוירבך.
כיפת קרח

כיפת קרח (באנגלית: ice cap) הנקראת גם חיפוי קרח היא גוף של קרח ששטחה פחות מ -50,000 קמ"ר (בדרך כלל הכיפה מכסה רמה). גוף קרח ששטחו גדול מ -50,000 קמ"ר נקרא יריעת קרח. 
כיפות קרח אינן מוגבלות על ידי תכונות טופוגרפיות (כלומר, הן יכולות לחסות שטחי הרים ועמקים), וזאת בניגוד לשדות קרח, המוגבלים על ידי תכונות טופוגרפיות (ומשתרעים לדוגמה בין הרים, ולא עליהם).  
מרכזה של כיפת הקרח הוא לרוב בנקודה הגבוהה ביותר של הטופוגרפיה, והיא זורמת מנקודה זו (היינו, מרכז הכיפה הוא בקו פרשת הקרח). כיפות הקרח מנוקזות על ידי קרחונים.  
כיפות הקרח הקוטביות, אינן כיפות קרח כהגדרתן לעיל, מאחר ששטחן עולה על השטח שבהגדרה.
ציטוביאן

יוצאי ורבני העיירה

בין רבני העיירה ובניה התפרסמו: הרב צבי יעקב אופנהיים (כיהן בעיירה 1881–1882); הרב אברהם אהרן בורשטין (לפני כהונתו בריטובה); הרב שלמה יעקב שיין, מחבר "אבני שיש"; הרב אליעזר יעקב לוין; הרב אליהו בר' זרחי; הרב יוסף זיו; הרב יעקב קמנצקי (עד שהיגר לטורונטו); הרב ישראל יהושע סגל; הרב שלמה אפרים קרביצקי והרב אברהם עזריאל מדין. שני האחרונים נספו בשואה. נולדו בציטוביאן: זרח ברנט והרב משה שמעון זיוויץ.
מטה פרדריקסן

ביוגרפיה

פרדריקסן נולדה באולבורג. היא בעלת תואר ראשון במינהל ומדעי החברה מאוניברסיטת אולבורג (2007) ותואר שני בלימודי אפריקה מאוניברסיטת קופנהגן (2009).
בנובמבר 2001 התמודדה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ונבחרה לחברת הפרלמנט הדני כנציגת מחוז קופנהגן. מאז נבחרה עוד ארבע פעמים. באוקטובר 2011 מונתה לשרת התעסוקה, באוקטובר 2014 מונתה לשרת המשפטים וכיהנה בתפקיד עד יוני 2015. בעקבות הפסד המפלגה בבחירות 2015 נבחרה ליושבת ראש המפלגה במקומה של הלה ת'ורנינג שמידט והיא מכהנת כיושבת ראש האופוזיציה. כמנהיגת המפלגה ביטאה עמדות התומכות בהגבלת ההגירה לדנמרק של אנשים שאינם מהעולם המערבי, שליחת מבקשי מקלט למחנות מחוץ לאירופה בזמן שבקשתם נבחנת.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ביוני 2019 הגדילה המפלגה את כוחה ל-48 מושבים וגוש השמאל כולו זכה ברוב של 94 (99 עם הירוקים) מתוך 179 מושבים. פרדריקסן מונתה לראש ממשלה במקומו של לארס לקה ראסמוסן, והיא הצעירה ביותר לכהן בתפקיד זה.
פרדריקסן גרושה ואם לבן ובת.
הר מילטון (קולומביה הבריטית)

גאוגרפיה

ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, ברכס הרי קאריבו.
גובהו של ההר 2,143 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 258 מטרים מעל סביבתו. 
ההר ממוקם מערבית לאגם אלברדה, בין נחל אלן (Allen Creek) ונחל קמפ (Camp Creek); ההר ממוקם 12 קילומטרים מזרחית להר לולו.
על ההר גדלים יערות עצי אורן, וסביבו טייגה תת ארקטית.

גילוי ההר ומקור שמו

ויליאם ונטוורת' פיצוויליאמס ויקונט (רוזן) מילטון (William Wentworth Fitzwilliam, Viscount Milton), ערך משלחת מחקר באזור בין השנים 1862–1863. עימו היה במשלחת הרופא האישי שלו דוקטור וולטר באטלר צ'ידל (Walter Butler Cheadle), בשל מחלת האפילפסיה של פיצוויליאמס. בעודם הולכים דרומה לאורך נחל היוצא מאגם אלברדה הם ראו את ההר מתנשא מעליהם, כשהוא מכוסה קרחונים. צ'ידל קרא להר "הר מילטון" (הר סמוך נקרא הר צ'ידל על שמו של צ'ידל). השניים פרסמו את גילוי ההר ואת שמו בספרם "The Northwest Passage by Land" בשנת 1864.
השם אומץ רשמית ב-19 בדצמבר 1961.

לקריאה נוספת

• E. C. Coleman, The Northwest Passage Overland: The Epic Journey that Helped Create Canada 
•  EARLE R. WHIPPLE, THE CARIBOO AND MONASHEE RANGES OF BRITISH COLUMBIA: AN ALPINIST’S GUIDE 
• G.P. (Philip) V. Akrigg, Helen Akrigg, British Columbia Place Names: Third Edition, P 175
רבקה גורפיין

ביוגרפיה

רבקה גורפיין נולדה בכפר ז'רנובה שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה), בשנת 1908. סיימה את בית הספר התיכון בעיר סאנוק, גליציה, הצטרפה בנעוריה לתנועת "השומר הצעיר" והכשירה עצמה לעלייתה לארץ ישראל. היא יצאה לקרקוב, והשלימה באוניברסיטה את לימודיה בפקולטה לחקלאות.
בשנת 1932 עלתה גורפיין לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ עין שמר, שבו ישבה כל חייה. בקיבוץ עשתה שנים רבות בחינוך, החלה כגננת, והמשיכה כמורה בבית הספר וכמדריכת חברות נוער. בד בבד עם עבודתה החינוכית הייתה פעילה במועצות הפועלות, בשומר הצעיר ולאחר מכן במפ"ם. כן החלה לפרסם מסיפוריה בכתבי העת השונים של תנועת העבודה והקיבוץ הארצי. בצד סיפוריה לילדים שנדפסו בשבועון "משמר לילדים", פרסמה סיפורים קצרים מחיי הנשים בקיבוץ, שנדפסו ב"דבר הפועלת" ובבמות נוספות.
רבקה גורפיין השלימה לימודי חינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. 
גורפיין גם כתבה בדבר הפועלת כמעט מעת היווסדו וכמו כן כתבה ביקורות ספרים בעיתון דבר ועם הקמת העיתון על המשמר של הקיבוץ הארצי, עברה לכתוב בו, בעיקר ביקורת ספרים. עם זאת, היא המשיכה לכתוב ב"דבר הפועלת", הייתה מקורבת לעורכת רחל שזר וכיהנה בו כחברת מערכת. ציטטות מהתייחסויותיה לספרים פורסמו במודעות על הספרים. בשנות ה-70 כתבה ביקורות ספרים במאזנים.
במהלך מלחמת העצמאות שירתה גורפיין כקצינת תרבות והסברה בצה"ל. לקראת סוף 1948 יצאה עם בעלה, עזריאל אוכמני, לשליחות מטעם משרד החוץ, לשגרירות ישראל בפולין. 
בשנת 1964 זכתה בפרס אוסישקין על ספרה "כוכבים מעל הגן". ב-1979 זכתה בפרס ראש הממשלה ליצירה. מכל התחומים בהם עסקה, ספרות הילדים שכתבה, סיפורים מחיי הקיבוץ, היה התחום המועדף גם עליה, וגם על קוראיה.
נפטרה בקיבוץ עין שמר, בשנת 1983, בגיל 75.
אמנון בר אור

אמנון בר אור (נולד ב-1951) הוא אדריכל ישראלי, מומחה לשימור ושיחזור של מבנים היסטוריים ואתרי מורשת.

ביוגרפיה

בר אור נולד בתל אביב להורים שעלו מפולין, וגדל באזור הצפון הישן של העיר. את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה סוקולוב-לאור ביפו. הוא יצא ללימודי אדריכלות בפירנצה שבאיטליה, ועם סיום לימודיו בשנת 1978 שב לישראל ופתח משרד לתכנון אדריכלי בצפת. בשנות פעולתו הראשונות עסק בתכנון פרויקטים לגופים פרטיים וציבוריים בצפת ובמקומות אחרים בצפון הארץ. עבודותיו הבולטות מאותה תקופה כללו את תכנון וניהול פרויקט שיקום העיר העתיקה בצפת עבור משרד הבינוי והשיכון, וכן את תכנון השימור והשחזור בחפירות העיר הרומית-ביזנטית בבית שאן. במקביל למד בר אור לימודי תואר ראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה (1984), ולימודי תואר שני בתחום באוניברסיטה העברית בירושלים (1989).
בשנת 1990 העתיק בר אור את בסיס פעילותו לתל אביב, שבה פתח משרד. בתל אביב עוסק משרדו של בר אור בתכנון שימורם ושחזורם של רבים מבתיה היסטוריים של העיר, ובכלל זה מבנים ביפו ובתל אביב הקטנה, וכן בהכנת תוכניות מתאר ותוכניות בניין עיר למתחמים היסטוריים בעיר. בנוסף היה המשרד מעורב בהכנת תוכניות מתאר לשימור במקומות נוספים בארץ ובהם רחובות, ראש פינה, טבריה, גוש חלב, ויאנוח-ג'ת.
מאז שנת 1996 משמש בר אור מרצה בכיר בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת תל אביב. במסגרת זו ייסד בשנת 2003 את התוכנית ללמודי תעודה בשימור המורשת הבנויה ועמד בראשה עד שנת 2008. בשנת 2009 התמנה לפרופסור לאדריכלות.
בשנת 2002 זכה בפרס רוקח על עבודתו בתחום שימור המבנים. בשנת 2008 זכה בר אור ביחד עם שותפיו לתכנון, האדריכלים ליאור ציונוב וליאור ויתקון, בתחרות אדריכלים פתוחה לתכנון "מוזיאון אום אל-פחם לאמנות עכשווית".
ב-2013 פרסם את הספר "זמן שימור", בהוצאת בבל, המציג את דרכו המקצועית כאדריכל המתמחה בתחום השימור.
אל-בוסתאן

שכונת אל-בוסתאן (יושבת על אתר המכונה גן המלך) היא שכונה ערבית בסילוואן שבמזרח ירושלים, דרומית לעיר העתיקה בפתח הדרומי של נחל קדרון. בשכונה כ-90 בניינים, שכולם נבנו בניגוד לחוק ומתגוררים בה בין 1,000 ל-1,500 איש.

היסטוריה

במשך מאות שנים היה זה שטח ירוק בו נטועים עצים רבים, מהם עתיקים מאוד ובו גם שני מעיינות. השטח היה במעמד האוסר בנייה בימי השלטון העות'מאני, בימי המנדט הבריטי וברוב תקופת השלטון הירדני, וב-1967 היו בשטח ארבעה בתים בחלקו הדרומי. לדברי משה עמירב, שכיהן בעבר כחבר הנהלת עיריית ירושלים, אישרה עיריית ירושלים הירדנית ב-1967, תוכנית מתאר לשכונת סילוואן, ובה צוין אזור "אל בוסתאן" כשטח מיועד לבנייה]. אולם, אחרי מלחמת ששת הימים והחלת הריבונות הישראלית בוטלו תוכניות מתאר אלה. גם לטענת יהושע דורפמן, מנכ"ל רשות העתיקות, בפני הוועדה לענייני ביקורת המדינה, המקום יועד מאז תקופת המנדט לחפירה ולשימור ולא יועד לבנייה במסגרת תוכנית כלשהי]. 
החל משנת 1992 בנו תושבים ערבים בתים בשטח תוך הריסת חלקים נרחבים מהגן. בשנות התשעים החלה עמותת אלעד, בגיבוי עיריית ירושלים ומשרד השיכון, לפתח באזור את הפארק הלאומי עיר דוד. העמותה, שעוסקת גם ביישוב יהודים בשכונת סילוואן הסמוכה לאתר, פועלת לשמר את המקום ולפתח אותו מבחינה ארכאולוגית ותיירותית. הדבר הוביל לעימות עם תושביה הערביים של השכונה, ובפינויים מהשטח בו בנו את בתיהם. לאחר שנת 1994 ננקטו הליכים משפטיים כנגד 23 בתים וכ-7 נהרסו. בשנת 2005 ניסתה עיריית ירושלים להרוס 88 בתים בשכונה אולם ראש העיר אורי לופוליאנסקי נסוג מההחלטה בעקבות לחץ בינלאומי ומקומי. בעקבות ההבנה שהושגה בין מהנדס העיר לבין תושבי השכונה, שכרו התושבים באותה שנה את האדריכלית אילה רונאל כדי לגבש תוכנית שתאפשר את הפיתוח של השכונה. ב-2008 הודיעה הממונה ממשרד הפנים על התוכניות בוועדה לתכנון מחוזי בירושלים  שהתוכנית עומדת בדרישות לתוכנית בניין עיר. 17 בפברואר 2009 ועדת התכנון המחוזית של ירושלים דחתה ברוב של 12 קולות נגד אחד את תוכנית בניין עיר (תב"ע 11641) שהוגשה על ידי רונאל. 
נכון לינואר 2010 יש צווי הריסה בתוקף ל-43 מבנים בשטח גן המלך ויתרת המבנים נמצאים בהליכים משפטיים. עיריית ירושלים, מקדמת תוכנית חדשה למתחם לפיה מתוכננת מציאת פתרונות לחלק מהבתים הקיימים בפועל בשטח, תוך פיתוח האזור כולו לתיירות, למסחר ולפתרונות דיור.
בתחילת מאי 2012 הדביקו פקחים צווי הריסה על 7 בתים.
הרמן זרגל

קורות חייו

הרמן זרגל נולד ב-1 באפריל 1885 בעיר רגנסבורג שבממלכת בוואריה. אביו, מהנדס במקצועו, היה חלוץ בהקמתם של מפעלי מים במדינתו, לצורך הפקת חשמל.
בילדותו נודע כילד מחונן, ובהגיעו לגיל 19, בשנת 1904, נרשם לבית הספר לאדריכלות של מינכן. תשע שנים לאחר מכן, שהוא בגיל 28, סיים את לימודיו והגיש את עבודת הדוקטורט שלו על האסתטיקה של האדריכלות, אך זו לא התקבלה, כמו גם עבודת הדוקטורט השנייה שהגיש חמש שנים לאחר מכן בשנת 1913. בשנת 1918 הוא הוציא את עבודת הדוקטורט הראשונה שלו כספר ("אסתטיקה אדריכלית", Architektur-Ästhetik). עוד קודם לכן, בשנת 1911, הוא מונה למורה הראשי בבית הספר לבנאים של במברג.
בשנת 1914 הוא עבר להתגורר במינכן, על-מנת לעבוד כעיתונאי עצמאי. בינואר 1925 הוא ייסד ירחון בנושא אדריכלות ("בנייה", Baukunst), שישמש לו גם כבמה להפצת רעיונותיו. בשנת 1929 הוציא זרגל ספר בשם "הנמכת הים התיכון והשקיית הסהרה - פרויקט פנרופה" (Mittelmeer-Senkung, saharabewässerung, Panropaprojekt). בספר הציג זרגל את פרויקט "פנרופה", ששמו שונה מאוחר יותר לאטלנטרופה. במרכז רעיון הפרויקט עומד הקמת סכר ברוחב של 35 קילומטר שיחסום את מצר גיברלטר, בין מרוקו לספרד, ובכך יבודד את הים התיכון מן האוקיינוס האטלנטי. על ידי סכר זה קיווה זרגל לגרום לפני הים התיכון לרדת בכ-200 מטר ובכך לחשוף כ-600 אלף קמ"ר של קרקע שיעמדו כעת לרשותה של אירופה, וישמשו לחקלאות, תעשייה ומגורים. סכר גיברלטר ייצר חשמל הידרואלקטרי שיספק אנרגיה לכל אירופה ואף מעבר לכך. לצד זה, זרגל רצה לסכור גם את נהר הקונגו, וליצור במרכזה של אפריקה שני אגמים מלאכותיים. מי אגמים אלו ישמשו להשקיית מדבר הסהרה, ובכך יהפוך לאזור פורה שיוכל לשמש לחקלאות. בנוסף לכך, ייבנה גשר בין סיציליה לתוניסיה, ובסופו של דבר יווצרו שני מעברים יבשתיים שיחברו את אירופה לאפריקה: האחד בין תוניסיה לסיציליה והשני על-גבי סכר גיברלטר. בשני מעברים אלו יפרסו כבישים ומסילות ברזל. דבר זה יגרום לזרימה של מחצבים וגידולים חקלאיים מאפריקה לאירופה, מה שיצמי את התעשייה האירופאית בפרט ואת כלכלת היבשת בכלל. זרגל, האמין שהפרויקט יביא גם את השלום לאירופה המשוסעת, כשהיבשת כתוצאה מן הפרויקט תשפע במזון ובאנרגיה.   בתקופה שלפני הוצאת ספרו של זרגל הוא קרא את ספרו של הסופר הרברט ג'ורג' ולס, "קווי המתאר של ההיסטוריה" (The Outline of History). בספר, כתב ולס על מרבצי המלח שהתגלו במקומות שונים לאורך חופי הים התיכון, והעלה את ההשערה שהם תוצר של התייבשות אפשרית של הים לפני כחמישים אלף שנה, בעידן הקרח האחרון. רעיון זה, שבעבר הרחוק הים התיכון היה יבש כולו, השפיעו על רעיונותיו של זרגל באשר לפרויקט אטלנטרופה. תוכנית זו, למרות שזכתה עם השנים להתעניינות מסוימת, לא יצאה בסוף אל הפועל.
ב-25 בדצמבר 1952, בעת שיצא זורגל מביתו רכוב על אופניו להרצאה אודות פרויקט אטלנטרופה, פגעה בו מכונית חולפת שברחה מייד מהמקום. זרגל נהרג, ונהג המכנית הפוגעת לא נמצא מעולם.
ונדלים

הוונדלים היו שבט גרמאני-מזרחי שמוצאו ביוטלנד (כיום בדנמרק), אשר התיישב בעמק נהר האודר במאה ה-5 לפני הספירה.

רקע כללי

הוונדלים נודעו בתוקפנותם, באכזריותם, ובאימה אותה הטילו על עמים אחרים, בעיקר על הרומאים, עקב ריבוי מעשי השוד והביזה אותם ביצעו ביישובים שכבשו ובכך גרמו לערעור העוצמה של האימפריה הרומית לטווח הארוך.
הוונדלים לא השאירו אחריהם מורשת משמעותית, פרט לשמם שהפך שם נרדף להשחתה מכוונת וזדונית של רכוש פרטי או ציבורי (ונדליזם), אף כי מקור שמם במילה Wandal, שמשמעותה נווד. 
למרות שמחקרים היסטוריים מוכיחים כי מי שהרס ובזז בצורה החמורה ביותר את רומא היו דווקא הגותים, הרי שהכינוי "ונדליסט" שנתקבע כלפי מי שמשחית רכוש ציבורי, מקורו בהיסטוריון איזידור מסביליה שיחס את הרס שכיות החמדה לוונדלים. הסיבה לכך כי ככל הנראה מכיוון שאותו היסטוריון חי בחצר הגותים, ולכן ניסה לפאר את שמם.

היסטוריה

במהלך המאה השנייה והשלישית לספירת הנוצרים התיישבו הוונדלים בדאקיה ופאנוניה - פרובינקיות רומאיות לאורך נהר הדנובה. זהו הזמן המשוער שבו החלו הוונדלים את פשיטותיהם על האימפריה הרומית. הוונדלים אימצו את הנצרות האריאנית בדומה לגותים לפניהם. בשנת 406 חצו הוונדלים את נהר הריין מערבה מתוך רצון להתיישב בגאליה, אך עקב התנגדות הפרנקים חצו את הרי הפירינאים ובשנת 409 התיישבו בחצי האי האיברי, שבו נמצאת ספרד כיום. ייתכן שהאזור אנדלוסיה, שבעבר נקרא ונדלוסיה, קיבל מהם את שמו. הוונדלים לא שהו בספרד זמן רב, ובלחץ הרומאים המקומיים והוויזיגותים עזבו את הארץ ועברו דרומה.
בשנת 428, לאחר מותו של המנהיג הוונדלי גונדריק, ירש אותו אחיו למחצה גאיזריק. בימי שלטונו הגיעו הוונדלים לשיא עוצמתם. גאיזריק, בנו הנכה של עבד לשעבר, היה קושר ואמן בתמרונים פוליטיים. בהנהגתו חצו הוונדלים את מצר גיברלטר בשנת 429 ופשטו על הפרובינקיות העשירות של צפון אפריקה, שם התיישבו בשכנות לרומאים המקומיים, הקימו את ממלכתם וקבעו בקרתגו את בירתם. השתלטותם של הוונדלים על צפון אפריקה נמשכה 10 שנים. 
הוונדלים הקימו צי שהטיל אימה על כלי שיט בים התיכון. בעזרת צי זה פשטו על סיציליה ועל דרום איטליה. הקמת הצי הוונדלי פגעה בהגמוניה הרומאית ארוכת השנים בחופי הים התיכון, שאותו כינו Mare Nostrum ("הים שלנו"). 
ב-2 ביוני 455 פלשו הוונדלים לרומא ובזזו אותה.

המאבק בנצרות

בממלכת הוונדלים המשימות המנהליות נשארו בידי הפקידות הרומאית, אך לא אימצו את הכנסייה הקתולית מכיוון שהוונדלים היו נוצרים אריאנים. בשלטונם של גאיזריק ובנו הונריך רדפו הוונדלים את הקתולים. הוונדלים סיפקו בכך חומר רב לכותבי הסיפורים המבעיתים על חיי הקדושים בימי הביניים.
הסיפורים על הנעשה לנוצרים הקתולים הובילו לאיחוד שני חלקי האימפריה הרומית בפעם האחרונה, בשנת 468, במסע מלחמה כנגד הוונדלים. מסע מלחמה זה כשל, אך כוחם של הוונדלים לא עמד להם לאורך זמן רב לאחר מות גאיזריק. הלוחמים הוונדלים נכנעו לפיתויים שזימנו הארצות העשירות שבהן חיו, הפכו מנוודים לעובדי אדמה ולכן הפכו לחלשים ובלתי מאורגנים ובשל כך פגיעים. בשנת 533 הם הובסו במהירות על ידי צבא האימפריה הביזנטית ששלח הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון. בסופו של דבר נטמעו הוונדלים לחלוטין באוכלוסייה המעורבת המקומית.
גילברט קוק

ביוגרפיה

קוק נולד ב-30 בדצמבר 1889 בטקסארקנה, ארקנסו, ובשנת 1912 הוסמך כלוטננט משנה. קוק שירת בטקסס, אריזונה, ניו מקסיקו, אזור תעלת פנמה והפיליפינים, וב-2 בספטמבר 1914 התחתן עם דוריס פרדריק.
באפריל 1918 הצטרף קוק לרגימנט הרגלים ה-58, ובמאי אותה שנה נשלח עמו לחזית המערבית, ולחם עמו בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נשאר קוק בגרמניה כחלק מכוח הכיבוש, ובאוגוסט 1919 חזר לארצות הברית. על פעולותיו במלחמה קיבל קוק את עיטור כוכב הכסף עם עלה אלון, ואת עיטור צלב המלחמה הצרפתי.
באוקטובר 1919 מונה קוק למדריך בבית הספר לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, וביולי 1921 נשלח שוב לגרמניה כחלק מרגימנט הרגלים ה-8, ושהה שם עד למרץ 1923. במהלך השנים לאחר מכן מילא קוק תפקידי הדרכה ומטה שונים, ובאפריל 1941 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-21 בהוואי, ופיקד עליו במהלך המתקפה על פרל הארבור.
באפריל 1942 מונה קוק לעוזר מפקד הדיוויזיה ה-25, וביוני אותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-104. באוקטובר 1943 מונה קוק למפקד הקורפוס ה-12, ופיקד עליו במהלך האימונים בטנסי ובבריטניה.
ב-11 באוגוסט 1944 נחת הקורפוס בצרפת, ומיד השתתף במבצע קוברה. ב-13 באוגוסט כבש הקורפוס את אורליאן ושטאודון, וב-19 באוגוסט מונה מנטון אדי למפקד הקורפוס, במקום קוק שלא חש בטוב.
במהלך השנים שלאחר מכן היה קוק חבר בכל מיני ועדות ביקורת של הצבא, ובשנת 1957 פרש לביתו. ב-19 בספטמבר 1963 מת קוק בביתו שבלה חולה, קליפורניה, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.