ממלכת גוויניד'

ייסוד ושושלת קונד'ה (878 - 450)

בסביבות שנת 380 עזבו השלטונות הרומאים את אזור ויילס לאחר שלטון של כ-300 שנים, מה שהשאיר את ויילס ללא מבנה שלטוני וללא הגנה. כתוצאה מכך, בשנים שלאחר העזיבה הרומית, החלו להתבצע פשיטות ותקיפות של שבטים מהאי מאן ומאירלנד, כנגד יישובי צפון ויילס (אשר כונה בלטינית וונדוטיה - Venedotia). לפי המסורת הרווחת, קונד'ה שהיה שליט פיקטי מאזור מזרח סקוטלנד, היגר עם משפחתו לצפון-מערב ויילס כדי להלחם בפשיטות האיריות, להשליט סדר ולהקים שלטון בסגנון בריטנו-רומי יציב.
אף על פי שישנם חוקרים אשר כיום מטילים ספק בסיפור זה, אין ספק שבתקופה הטרום-רומית היה שליט בריטוני רב עוצמה אשר הגיע לאזור וביסס בה ממלכה יציבה. מקור השם גוויניד' נובע ככל הנראה מהשפה האירית והגיע כנראה מההתיישבות האירית הנכבדת באזור. ייתכן ומקור השם מגיע מהמילה האירית פאני (Féni); "אנשים אירים", וייד (Weidh); "אנשי היערות"/"אנשי פרא" או לחלופין מהמילה פיאן (fían); "חבורת מלחמה". הממלכה בשנותיה הראשונות הצליחה להעלים את האיום האירי באזור ולשלב את כל המתיישבים ועמים לתוכה. הנוכחות הרומית המשיכה להתקיים באופן השלטון בממלכה, כאשר המלכים המשיכו להתגאות בשורשים רומאיים, חוקרים שונים מזהים בבירור רוח רומית בגוויניד' הצעירה בין היתר בשימור השימוש בשפה הלטינית וכוחה של הנצרות (שהובאה לבריטניה על ידי האימפריה הרומית). לפי מחקרו של ד"ר בריאן וורד-פרקינס:
רק בשנת 1282, כאשר מלך אנגליה אדוארד הראשון כבש את ממלכת גוויניד', נגמר סופית שלטון האימפריה הרומית בבריטניה. ניתן אף לטעון כי גוויניד' הייתה הפיסה האחרונה של האימפריה, במערב ובמזרח, אשר נפלה לידי הברברים.
בשנותיה הראשונות, הממלכה הייתה קטנה והתרכזה באזור אנגלסי, ארפון (ממזרח למצר מנאי) ורצועת החוף הצפון-מערבית של ויילס. תושבייה הראשונים כללו קהילות נצר לשבט הקלטי ששכן במקום לפני השלטון הרומי בבריטניה; האורדוביקים, לצד מתיישבים ממוצא אירי שהיגרו לאזור צפון ויילס במהלך השנים.
בנו של קוּנד'ה, איניון, הצליח בתקופת כהונתו להשלים את המאבק נגד השבטים האירים באזור אנגלסי ולהביא ליציבות יחסית של הממלכה. קדוואלון המלך השלישי המשיך בביסוס מעמד הממלכה והחל תהליך של התרחבות על בסיס אזורי שליטה וכפרים קטנים יותר סביב הממלכה. היורשים הבאים גוויניד' ומילגווין "הגבוה" המשיכו בביסוס הממלכה והפכו אותה למוכרת יותר באזור, מילגווין נחשב לשליט חזק אך גם אכזרי, הוא כונה "הדרקון של האי" ו-"נסיך-כלב". מותו של מילגווין בשנת 547 הביא למשבר ירושה, כאשר בנו החורג אלידוויר (מממלכת סטרסקלייד בסקוטלנד) טען לכתר לצד בנו הבחור רון. אלידוויר פלש עם צבאו לגוויניד' אך נכשל ונהרג בקרב אל מול צבאו של רון, כתגובה הצבא הפיקטי הרס, שרף ורצח את תושבי גוויניד' לאורך רצועת החוף בארפון (אזור מצר מנאי). בתגובה לכך, צבאו של רון נשלח למרכז סקוטלנד כדי לנקום לבזוז, להרוס ולרצוח את תושבי העיירות של ממלכת סטרסקלייד במרכז סקוטלנד.
לאחר מותו של רון, בנו בֶלִי ירש את הכתר בשנת 586 ואחריו לאָגוֹ ב-599. בתקופת שלטונו של לאגו המצב בבריטניה החמיר כאשר כל אזור צפון אנגליה של ימינו נכבש על ידי אנגאלים, שהיו בתהליך של גיבוש ממלכת נורת'מבריה (באזור נורת'מבריה של ימינו). כתגובה לכך, גווינד' התאגדה עם ממלכת פוויס בניסיון להלחם באנגאלים, אך ניסיון זה כשל עם התבוסה בקרב צ'סטר. הקרב ביסס עוד יותר את כוחה של הממלכה האנגלית בצפון והביא לאיבוד שטחים במזרח ויילס לטובתם (בעיקר שטחים סביב צ'סטר, בעוד העיר עצמה נותרה בידיים וולשיות). הסכנה הגדולה ביותר לממלכות הבריטוניות הייתה שכעת ממלכות ויילס היו מנותקות ממלכות הצפון בקאמבריה וסקוטלנד.
למרות התבוסה בצ'סטר והמצב הקשה אל מול ביסוס כוחם של האנגלו-סקסים, נכדו של לאגו קדוולון אפ קד'פאן שעלה לשלטון בשנת 625 הצליח בימי כהונתו להחזיר מהלומה קשה נגד האנגלו-סקסונים ממערב. תחילה ניהל קדוולון מערכה כושלת נגד ממלכת נורת'מבריה ולאחר סדרת קרבות כושלים הוא הוגלה ראשית לאי אנגלסי ובהמשך אף לדבלין באירלנד. שם הצליח קדוולון לגייס צבא ענק, איתו הוא עבר לאי גרנזי שמדרום לבריטניה ומשם הוא פלש לתוך קורנוול ושחרר את התושבים שם מידי פלישה של ממלכת מרסיה. כאשר הביס את הכוחות המרסיאנים, הצליח קדוולון לשכנע את המלך המרסיאני פנדה להקים ברית משותפת ולהלחם ביחד כנגד האנגלו-סקסים בנורת'מבריה. עם כוח צבאי מאוחד, עלה הצבא בפיקודו של קודוולון צפונה ובסדרה של קרבות, השמיד את כוחות נורת'מבריה ואף הצליח לכבוש ולבזוז את עיר הבירה יורק בשנת 633.
קדוולון שלט בממלכת נורת'מבריה לפרק זמן קצר עד שנהרג בקרב ליד חומת הדריאנוס בשנת 634. כתוצאה מהצלחת כיבוש נורת'מבריה ועליית כוחה של גוויניד', קדוולון נחשב לאחד המלכים הברטונים החשובים. בנו 'קד'פיל המתחמק מהקרב' קיבל את הכינוי השלילי משום שמיוחס לו איבוד השטחים שכבש אביו, דעיכת הברית עם הממלכה המרסיאנית (בעיקר כתוצאה ממותו של פנדה) ואף לבסוף שטחי ממלכת גוויניד' הצטמצמו בתקופתו. שלטונו החל תקופה של דעיכה בכוחה, השפעתה וגודלה של הממלכה, בעיקר אל מול ההתבססות האנגלו-סקסית והויקינגית ממזרח.

רודרי הגדול ושושלת אברפראו (1063 - 825)

שושלת קונד'ה הגיע לקיצה ללא בן זכר יורש עם מותו של היוואל אפ רודרי מולווינוג. מי שעלה לשלטון ממלכת גוויניד' היה 'מרווין המנומש' שמקורותיו המדויקים אינם ידועים כיום, אך מעריכים כי הוא אכן נצר לשושלת מלוכה ברטונית עתיקה. ייתכן והוא בנו של ארת'יל "נסיך הבריטונים הצפוניים", הערכה אחרת היא שהוא בנו של גווריאד המלך של האי מאן. עם זאת, רוב החוקרים מסכימים כי אמו אסיל'ט הייתה בת-דודתו היוואל אפ רודי מולווינוג ולכן בכל מקרה היה קשור בדמו למשפחת המלוכה של קונד'ה.
מרווין התחתן עם נסט פרץ' קדאל, אחותו של מלך ממלכת פוויס סינגֶן אפ קד'אל. הוא ייסד את שושלת אברפראו שנקראה כך על שם עיר הבירה של הממלכה באברפראו שבמערב האי אנגלסי. עם מותו של מרווין, עלה בנו 'רודרי הגדול' לשלטון בשנת 844. משום שרודרי היה בן אחותו של מלך פוויס, כאשר זה נפטר ללא בן יורש עברה גם ממלכת פוויס לשלטון מאוחד עם גוויניד' בשנת 855. רודרי עצמו נישא לאנגהרד, אחותו של המלך גוואגון מסייסלוואג (ממלכה קטנה מדרום לגוויניד' לאורך החוף המערבי של ויילס), בשנת 872 רודרי הפך גם למלך סייסלוואג, לאחר שגוואגון טבע למוות ללא יורש זכר. באופן זה של נישואים בין בתי המלוכה, במהלך תקופת שלטונו של רודרי, גוויניד' למעשה יצרה ממלכה מאוחדת שהתפרסה על חצי מויילס.
עם מותו של רודרי בשנת 878 האחדות היחסית של ויילס הופסקה לאור מאבקי ירושה וחלוקה של הממלכה בין בניו של רודרי. בנו הבכור אנרוואד אפ רודרי ירש את הכס של ממלכת גוויניד' וביסס באופן מלא את בית אברפראו ממרכז השלטון באי אנגלסי. עם זאת הקשר שהתבסס בין שושלות הממלכות האחרות לבין בית אברפראו, כמו גם האיחוד שיצר רודרי הגדול, יצרו כעת בסיס לטעון כי למעשה מעל הממלכות הוולשיות ישנו בית מלוכה יחידה המנותק מהממלכות האנגלו-סקסיות המערביות ומאחד ברמה הרעיונית את ממלכות ויילס כישות בריטונית אמיתית ומאוחדת. רעיון זה ימשיך ללוות את תפיסת העולם בגוויניד', מה שלבסוף יתגשם לפרק זמן קצר עם הקמת נסיכות ויילס.
במהלך המאה ה-10 וה-11, הממלכה נשלטה לסרוגין על ידי שליטים מחוץ לבית אברפראו. בשנת 942 המלך אידוואל פואל נפל בקרב ואת מקומו תפס היוואל, מלך דהיוברת' (ממלכה מדרום-מערב ויילס), אשר הגלה את בניו של אידוואל. רק בשנת 950 עם מותו של היוואל הוחזר בית אברפראו לכס השלטון. בשנת 1039, מלך פוויס גריפיד' אפ ל'ואלין תפס את שלטון הממלכה ובמהלך שנות כהונתו הצליח גם למלוך על כל ממלכות ויילס, כך שבשנת 1055 כל ויילס הייתה למעשה מאוחדת תחת שלטונו. בתקופה זו ויילס הפכה לאיום ממשי על אנגליה ממערב, לבסוף הוא נרצח על ידי אנשיו שחתרו תחתיו והגיעו להסכם עם האנגלים, כחלק מהסכם זה השליטה בממלכת ניתנה לבנו בלאד'ין אפ סינפין בשנת 1063.