google/wiki40b huggingface dataset:
הכסף בראייה מקרו-כלכלית

הקדמה

הכסף הוא המצאה אנושית ומטרתה להקל על הסחר והכלכלה. סחר חליפין הוא החלפת מוצר אחד באחר, והוא הסחר העתיק בעולם. למרות זאת, הוא פחות יעיל ועל כן הומצא אמצעי אחר - הכסף, על מנת להקל על הסחר.
הכסף משמש בעיקר אמצעי תשלום אך שימוש נוסף הוא השימוש בכסף כמודד-ערך. כלומר, באמצעות הכסף ניתן למדוד ולהשוות ערכים, מוצרים ושירותים שונים ובין מדינות. תפקיד דומה הוא השימוש בכסף כצובר-ערך. כלומר, האפשרות לצבור ולחסוך את הכסף על מנת להשתמש בו מאוחר יותר.

הביקוש לכסף

הביקוש לכסף הוא פונקציה המגדירה מהי סך כמות הכסף אשר הציבור מוכן להחזיק עבור כל רמת שער ריבית נתונה.

שוק הכספים

בדומה לשוק העבודה ושוק הסחורות והשירותים, (הקרוי גם "השוק הריאלי"), גם שוק הכספים הוא מקום דמיוני או ממשי בו נפגשים מוכרים פוטנציאליים מול קונים פוטנציאליים. במקרה הנדון, ה"מוצר" הוא כאמור כסף ואילו ה"מחיר" הוא שער הריבית הייצוגי.
בשוק זה יקבעו כמות הכסף במשק ושער הריבית באותה נקודת שיווי משקל, בה כמות הכסף המוצעת עבור שער ריבית מסוים תהיה זהה לכמות הכסף המבוקשת עבור אותו שער ריבית.
ניתן לדבר על שוק כספים במונחים נומינליים או במונחים ריאליים.

שוק הכספים והשוק הריאלי

מקובל בכלכלה להניח קשר הפוך בין שער הריבית במשק לבין רמת הפעילות הכלכלית המבוטאת בתוצר הלאומי הגולמי (תל"ג). ככל ששוק הכספים מפותח יותר, ובעיקר גדול יותר יחסית לשוק הריאלי (שוק הסחורות והשירותים), כך גדלה יכולתו של שוק הכספים להשפיע על השוק הריאלי.
לעקומה של הקשר בין שער הריבית במשק לבין התוצר הלאומי ישנו אופי של חצי קער שמאלי וככל שהתוצר הלאומי גדול יותר, כך העקומה נעשית אופקית יותר והורדה של שער הריבית בשיעור מסוים יגדיל את התוצר בקצב גבוה יותר. בקצה השמאלי של העקומה קיים מינימום מסוים של תוצר ללא קשר לשער הריבית, היות שכל אדם חייב במינימום מסוים של צריכה. מנגד, עם התקרבות שער הריבית ל-0%, כבר אין יותר אפשרות להורדת הריבית לערכים שליליים, בעוד התוצר יכול להמשיך ולגדול ללא קשר לשער הריבית. 
על פי קיינס ייתכן ובעת שפל כלכלי שער הריבית יהיה בעל השפעה מבוטלת על התוצר במשק. בימינו, רוב הכלכלנים אינם מקבלים דעה זו.
הנה הנה

יצירה

השיר נכתב בשנת 1975 בהזמנת  גלי צה"ל, לאחר שמנור וכספי זכו בתואר פזמונאי ומלחין השנה. באותן שנים הרבו מנור וכספי לעבוד יחד, מנור בכתיבה וכספי בהלחנה.
הלחן נכתב לפני המילים של השיר. לימים סיפר מתי כספי כיצד בא אל אהוד מנור עם המנגינה ועם התחלה ראשונית של מילות השיר, העוקבות אחר המהלך המלודי של הלחן: 
...באתי לאהוד ואמרתי לו ״זו המנגינה, אבל אני יודע שזה צריך להתחיל ב-'הנה הנה הנה, מנגינה שמתחילה נמוך', ואחר כך 'הנה היא עולה עולה' (בהתאם ללחן).״ והוא השתמש בזה וכתב את כל המילים למנגינה הזו.
— אינטרמצו עם אריק: מתי כספי
בספרו "אין לי ארץ אחרת" סיפר מנור על יצירת השיר: "כתבנו את השיר יחד, מילים ומנגינה בחדר אחד... ההתעניינות שלי באקורדים מסוימים שמתי השמיע בגיטרה הכתיבה בעצם את נושא השיר: היחסים שבין השיר למחבריו".
דייוויד דינקינס

קורות חייו

דינקינס נולד וגדל בעיירה טרנטון, ניו ג'רזי. אביו התגרש מאמו בשנת 1934 והתרחק ממשפחתו. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות בשנת 1945, וניסה להתגייס לחיל הנחתים, אבל נדחה על רקע אפליה גזעית, לאחר שנאמר לו שהמכסה השנתית שהוקצתה לשחורים מולאה. עקב כך הוא נסע לבסיס מרוחק יותר, ושם הסכימו לגייסו. הוא נלחם בחזית בשלהי מלחמת העולם השנייה, וקיבל אות הצטיינות על שירותו.
לאחר השירות הצבאי דינקינס למד מתמטיקה באוניברסיטת הווארד ובשנת 1950 סיים את לימודיו בהצטיינות. בשנת 1956 סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים בברוקלין , והחל קריירה משפטית ופוליטית.
בשנת 1966 נבחר למועצת העיר ניו יורק כנציג מחוז הארלם. בשנת 1971 ייסד, יחד עם פעילים אפרו-אמריקאים נוספים, רשת של תחנות רדיו שהשמיעו מוזיקה שחורה, וכן תוכנית חינוכית שסייעה לתלמידים במעמדות הנמוכים.
בשנת 1985 נבחר ליו"ר מחוז מנהטן, וב-1990 נבחר לראש עיריית ניו יורק. במהלך מסע הבחירות שלו קיבל דינקינס, בין השאר, ברכה מהרב מנחם מנדל שניאורסון. דינקינס החליף בתפקיד את אד קוץ', שכיהן שלוש קדנציות רצופות, וגבר גם על המועמד הרפובליקני רודולף ג'וליאני. הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לראשות עיריית ניו יורק.

קריירה מאוחרת

דינקינס הוא פרופסור לענייני ציבור בבית הספר ליחסים בינלאומיים וציבוריים באוניברסיטת קולומביה.
הוא משדר תוכנית שבועית בתחנת רדיו בניו יורק, בה הוא משוחח עם מאזינים.
בשנת 2013 פרסם ספר אוטוביוגרפי על תקופתו כראש עיר. 
דינקינס פעיל במספר ארגוני צדקה, בהם ארגון המעניק שירותי בריאות לילדים באזורי מצוקה, וארגון שנוסד על ידי נלסון מנדלה התומך בילדיהם של חולי איידס שחורים. בשנת 2013 נבחר להיות חבר מועצת המנהלים של "קרן הג'אז של אמריקה", התומכת בנגני ג'אז ובלוז אמריקאים, בהם כאלה ששרדו את הוריקן קתרינה.
נשוי לג'ויס דינקינס, ולהם שני ילדים.
חסידות אוטיניא

חסידות אוטיניא (מכונה אנטניא או אטיניא) היא חסידות שפעלה בגליציה המזרחית לפני השואה, ענף מחסידות ויז'ניץ. הוקמה בעיירה אוטיניה בסוף המאה ה-19, אחר מלחמת העולם הראשונה עברה לסטניסלב. האדמו"ר הראשון היה רבי חיים הגר, בנו של רבי ברוך מויז'ניץ. כיום מכהן רבי ברוך הגר כאדמו"ר מאוטיניא בבני ברק.

תולדות החסידות

בשנת תרנ"ג נפטר רבי ברוך מויז'ניץ. בנו השני, רבי חיים, רכש שטח בעיירה אוטיניה והקים שם את חצרו. על אף שאחיו הגדול, רבי ישראל ירש את חצרו של אביהם ורוב החסידים הלכו אליו, חלק מהחסידים פנו לרבי חיים, בהם תלמידי חכמים וגבירים רבים. חסידיו נמנו באלפים. בתי כנסת של החסידות היו נפוצים ברחבי גליציה, כמו בלייפציג ולבוב. אף בקראון הייטס נבנה בית מדרש של החסידות (קיים עד היום ברשות חסידי חב"ד).
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה החצר לסטניסלב הסמוכה, שם הקים רבי חיים בית מדרש גדול. בנו, רבי מנחם מנדל, חזר לאוטיניא ושיקם שם את החסידות. כעבור מספר שנים חלה בטיפוס, ונפטר בחיי אביו. 
בשנת תרצ"ב נפטר רבי חיים, ועל מקומו עלה בנו רבי ישראל שלום יוסף ה"נפש ישי". נרצח באייר ה'תש"ד, יחד עם ילדיו.
החסידות נכחדה בשואה כמעט כליל.

לאחר השואה

רבי חיים מאיר מוויז'ניץ ברצותו לחדש את החצרות החסידיות מלפני השואה, הכתיר את רבי משה הגר (? - כ"ה באב תשנ"ד) נינו של רבי חיים (אביו הרב ברוך הגר היה בנו של רבי יחיאל מיכל מהורודנקה חתנו של רבי חיים), לאדמו"ר מאנטניא. הוא פתח בית מדרש ברחוב הושע בבני ברק, והתאספו סביבו כמה משפחות מחסידי אנטניא. בתשכ"ט הקים את ישיבת טל חיים על שם האדמו"ר רבי חיים בתל אביב, אולם הישיבה נסגרה כעבור שנים אחדות.

האדמו"ר הנוכחי

הרב ברוך הגר בנו של רבי משה, משפיע חסידי, וראש חברה בחסידות ויז'ניץ, הוכתר לאדמו"ר עם פטירת אביו. אחיו הרב אריה פתח בית מדרש בשנת תש"פ בבני ברק, בו הוא החל לכהן כאדמו"ר. חצרו מכונה "אוטיניא-הורודנקה" על שם רבי חיים מאנטניא וחתנו רבי יחיאל מיכל מהורודנקה.
פיודור מיכאיליצ'נקו

פיודור מיכאיליצ'נקו (ברוסית: Фёдор Фёдорович Михайличенко), ‏ (1927, רוסטוב על הדון - 1993), היה חסיד אומות העולם שהגן על הרב ישראל מאיר לאו.

קורותיו בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1942 כבשו הגרמנים את רוסטוב, ומיכאיליצ'נקו בן ה-16 נשלח לעבודות כפייה בגרמניה. בנובמבר 1943 נעצר מיכאיליצ'נקו על ידי הגסטפו בדורטמונד, הואשם בשוד ונשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד. הוא שוכן בצריף שבו שוכנו צעירים שנשלחו לגרמניה לעבודת כפייה.
בינואר 1945 הגיע לבוכנוולד גם הילד ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל, שהיה אז בן שמונה. עם הגעתו הופרד לאו מאחיו הגדול נפתלי והועבר לצריף שבו שהה גם מיכאיליצ'נקו. מיכאיליצ'נקו נהג לגנוב מזון עבור לאו, תוך סיכון חייו, וסייע לו בדרכים נוספות. בספרו כתב הרב לאו: "פיודור הרוסי הרבה לדאוג לי בחיי היום יום כאב לבנו. הדאגה והאכפתיות שלו הקנו לי תחושת ביטחון". ב-11 באפריל 1945, עם שחרור המחנה על ידי הכוחות האמריקנים, סוכך מיכאיליצ'נקו על לאו מחשש שייפגע מירי.
הרב לאו ידע רק את שמו הפרטי של פיודור, מצילו, ואת העובדה שבא מהעיר רוסטוב. במשך שנים חיפש אותו, כולל במהלך פגישות שקיים עם בכירים בברית המועצות, שאף פרסמו הודעה בעיתון סובייטי נפוץ הקוראת לאותו פיודור להתקשר לקרמלין, לקצין שהופקד על חיפוש האיש. פיודור לא יצר קשר בעקבות המודעה ועקבותיו לא נודעו. רק בשנת 2008, מעל ל-60 שנה לאחר המאורעות, במהלך מחקר על ילדים במחנה בוכנוולד בארכיון שנפתח אז, הצליח חוקר אמריקאי מאוניברסיטת מישיגן לזהות את מצילו של הרב לאו כפיודור מיכאיליצ'נקו. בשלב זה כבר לא היה פיודור בין החיים, אך בנותיו אותרו. השתיים הציגו ללאו סרט בו צולם אביהן עמן בסיור בבוכנוולד, שנה לפני פטירתו. באותו סרט, מציין האב כי שמר על ילד בשם לוליק וזה וודאי עבר להתגורר בארץ ישראל. לפי דבריו של מיכאיליצ'נקו בסרט, אם לא יצר עמו עדיין קשר, ככל הנראה נהרג הילד ב"מלחמות מול הערבים" כדבריו, "שכן רבו אלה מאוד".
ב-2009 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם להכיר בפיודור מיכאיליצ'נקו כחסיד אומות העולם. הפרס נמסר לבנותיו.
גרטה סקאקי

ביוגרפיה

נולדה בשם גרטה גראקו במילנו שבאיטליה. אביה לוקה סקאקי גראקו היה צייר וסוחר אמנות, אמה נולדה באנגליה והייתה רקדנית וסוחרת עתיקות. הוריה התגרשו כשהייתה בת שלוש, והיא עברה עם אמה ושני אחיה להתגורר באנגליה. עם נישואי אמה לג'ובני קרסינגה עברה המשפחה לאוסטרליה.
בשנת 1977 חזרה סקאקי לאנגליה, ונרשמה לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק". יחד אתה למדו השחקניות מירנדה ריצ'רדסון ואמנדה רדמן. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1982 בסרט גרמני " Das Zweite Gesicht". מאז הופיעה במגוון רחב של תפקידים בסרטים כגון " אבק לוהט" (1983), "מגדל השן" (1984), "תשוקות באפריקה" (1987), "בחזקת חף מפשע" (1990), "השחקן" (1993) ו"חיי כפר" (1994). היא הופיעה בעירום במספר סרטים אך דחתה את התפקיד של קתרין טרמל בסרט "אינסטינקט בסיסי" שאותו גילמה שרון סטון.
ב-1996 זכתה בפרס אמי על תפקידה כאשת הצאר אלכסנדרה פאודרובנה בסרט הטלוויזיה "רספוטין" (Rasputin: Dark Servant of Destiny). סקאקי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרסים רבים אחרים. ב-2007 הייתה מועמדת שוב לפרס אמי בקטגוריה שחקנית המשנה על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "דרך שבורה".
סקאקי השתתפה בדרמות תקופתיות רבות כגון "חיי כפר" עיבוד למחזהו של צ'כוב "הדוד וניה", "ג'פרסון בפריז" והעיבוד של דאגלס מקגרת' לרומן מאת ג'יין אוסטן "אמה". ב-2008 גילמה את דמותה של קסנדרה אוסטן, אחותה של ג'יין אוסטן, בסרט "החרטות של מיס אוסטן".
בין השנים 1983 ו-1989 היה לסקאקי רומן עם הזמר הניו זילנדי טים פין. מ-1989 עד 1993 הייתה לה מערכת יחסים עם השחקן וינסנט ד'אונופריו, במרץ 1992 נולדה בתם המשותפת ליילה. לסקאקי בן נוסף, מתיאו, שנולד ב-1998 מבן זוגה (ובן דודה) קרלו מנטגאצה.
ב-1995 קיבלה סקאקי אזרחות אוסטרלית, והיא מתגוררת כיום (יוני 2008) בהרסטפירפוינט (Hurstpierpoint) שבאנגליה.
ארתור לואיס אהרון

קורות חיים

אהרון נולד בלידס, יורקשייר, ולמד בבית הספר ראונדהיי ובבית הספר לאדריכלות בלידס. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא גויס לחיל האוויר המלכותי, והוכשר כטייס בטקסס. בחזרתו לבריטניה, הוא הצטרף לטייסת "גולד קוסט" מס' 218, והטיס מפציצי שורט סטרלינג כבדים. הוא טס 90 שעות מבצעיות וביצע 19 גיחות, וקיבל את מדליית התעופה המצוינת לאחר מותו.

הפעולה עליה זכה לצלב ויקטוריה

בגיחה ה-20 שלו, בהיותו בן 21, נפגע מטוסו של אהרון מאש מקלעים קרב ליעד שלו בטורינו. הנווט הקנדי של המטוס, קורנליוס ברנן, נהרג ושאר אנשי הצוות נפצעו. אהרון עצמו נפגע בפניו וריאותיו, לסתו פורקה והוא לא יכל לדבר. בעזרת תנועות הוא הכווין את צוותו להנחית את המטוס בשדה התעופה בון שליד אנבה באלג'יריה, שם נפטר תשע שעות מאוחר יותר מפצעיו.
בחקירת האירוע הועלתה ההשערה שהירי על המטוס הייתה אש ידידותית מסטרלינג אחר.

מצבות

במסדרון הראשי של בית הספר ראונדהיי הוצב שלט זיכרון עם תיאור המעשה של אהרון בו קיבל את צלב ויקטוריה.
המחקר הגניאלוגי הראה כי אביו של אהרון היה יהודי רוסי מהגר, למרות הכחשות המשפחה לאחר מותו. הוא עצמו, לעומת זאת, התפאר בכך מול חבריו בטקסס בהזדמנויות רבות. הוא הונצח ב AJEX  בהנדון, לונדון בתור אחד מתוך שלושה יהודים מקבלי צלב ויקטוריה במהלך מלחמת העולם השנייה (האחרים הם טומי גולד מהצי המלכותי  וג'ון קנילי מהמשמר האירי). אהרון היה שייך גם בבית הספר או באוניברסיטה, לטייסת 319 ATC (היהודית) בברואוטון שבסלפורד, שם תלויה תמונתו; עובדה זו נמצאה על ידי קולונל מרטין ניומן מן ארכיון צוערי מפקדת האוויר. הצלב של אהרון מוצג במוזיאון העיר לידס.
כדי לסמן את האלף החדש, ארגון העיר לידס "סיביק טראסט" אירגן הצבעה כדי לבחור פסל לציון האירוע, ולפרסם גיבורי עברו של העיר. ארתור אהרון ניצח בהצבעה. הפסל ממוקם על כיכר בקצה הצפוני של מרכז העיר, קרוב לתיאטרון מערב יורקשייר, ונחשף ב-24 במרץ 2001 על ידי מלקולם מיצ ' ם, הניצול האחרון של המטוס. פסל בגובה חמש מטר ברונזה, של גרהאם איבסון מציג אהרון עומד ליד עץ, כאשר עליו מטפסים שלושה ילדים בהדרגה המייצגים את חלוף הזמן בין 1950 ל-2000, עם הבחורה האחרונה משחררת את יונת השלום, המייצגת חופש אותו עזר להבטיח בהקרבתו.
רבקה מרים

חיים אישיים

למרים שתי בנות ובן. אחיה הוא הכנר יהושע רוכמן. מתגוררת בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
אדוארד רלף

אדוארד "טד" רלף (באנגלית: Edward "Ted" Relph ‏נולד ב-18 במאי 1944) הוא גאוגרף קנדי, מחלוצי המחקר בתחום של הגאוגרפיה ההומניסטית.

קריירה

רלף נולד ב-18 במאי 1944, וגדל בוויילס בעמק וואי (Wye Valley) ולמד בבית הספר לגאוגרפיה באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת טורונטו. הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת טורונטו, שם כיהן בשנים 1991–1999 כראש החטיבה למדעי החברה בקמפוס סקרבורו.
בשנים 1999–2005 שימש כמנהל עמית אחראי להרחבת הקמפוס ולשיקומו, וכיהן שוב כיו"ר הפקולטה למדעי החברה בשנים 2008 עד 2010.
רלף מתגורר כיום בויקטוריה, קולומביה הבריטית.
רלף כתב מאמרים אקדמיים רבים ופרקים בספר החוקר את היסודות הפנומנולוגיים והחווייתיים של הגאוגרפיה, המביאים את תחושת המקום ואת הדרכים שבהן חוויות המקום משתנות. רלף במחקריו בוחן ארבעה מושגים גאוגרפיים בסיסיים - אלה של ה״אזור״, ה״נוף״, ה״מרחב״ וה״מקום״ - שאינם רק מושגים בשימוש בגאוגרפיה באקדמיה, אלא הם גם נוגעים לכלל בני האדם.
רלף מנסה לשנות את השיח הגאוגרפי של החשיבה הטכנית המופשטת. במקום זאת, הוא מיישם מחדש את התבוננות על חוויות גאוגרפיות יומיומיות, שלטענתו הם הבסיס האמיתי של הגאוגרפיה. לדבריו, הליבה של הדיסציפלינה הגאוגרפית מורכבת מהאופן שבו אנשים חווים מקומות שהם נתקלים בהם.
הפרסום החשוב ביותר של רלף, הוא ספרו הראשון "מקום ומקומיות״: Place and Placlessness שפורסם לראשונה בשנת 1976 והופץ מחדש בשנת 2010. הוא תיאור של האופן שבו מקומות נחווים וכיצד הם משתנים. הספר היה אחד הראשונים שבדקו את רעיון מושג ״המקום״, וגם אחד המחקרים הפנומנולוגיים הראשונים בגאוגרפיה. הספר מצוטט מאוד ומתואר כקלאסיקה בגאוגרפיה אנושית. הספר תורגם למספר שפות כולל יפנית, קוריאנית וסינית.
ספרו השני של רלף, היה ״נופים רציונליים וגאוגרפיה הומניסטית״, שפורסם ב -1981. הספר בחן סוגיה מתוך ספרו הקודם, בעזרת השאלה: מדוע סביבות מודרניות בנויות שמספקות נוחות ויעילות חומרית, אך מייצרות באותה העת, ביקורת וייאוש של האנשים הגרים בהן, במקום ליצור תקווה ומחויבות. הספר הודפס שנית בשנת 2015.
ספרו הבא של רלף, ״הנוף העירוני המודרני״ שפורסם ב-1987, בחן מדוע נופים עירוניים שנבנו מאז שנת 1900 נראים בצורה זהה, מאחר שהם עוקבים אחר השינויים בתכנון ובאדריכלות, באמצעות הטמעה ומעבר ממודרניזם לפוסט-מודרניזם. גם ספר זה הודפס מספר פעמים ותורגם לפורטוגזית, יפנית וסינית.
פרסומיו האחרים של רלף התרכזו במחקר העיר טורנטו וסביבתה, וספרים אחרים היו פיתוחים ורעיונות נוספים שהובאו בספריו הראשונים.
יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל

יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה, המצוין מדי שנה בי"ז בכסלו, החל משנת 2014, נועד להוקרת פועלם של פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה, לאורך כל שנות היישוב היהודי החדש בארץ ישראל.

ייסוד יום ההוקרה

היוזמה החלה כפעילות מקומית של תנועת בני עקיבא מחוז דרום. רכז המחוז, אליעד אברקי החל זאת כפיילוט בערי הדרום בהובלת באר שבע ובמקביל נעשו ניסיונות לקבל לכך הכרה ממלכתית. ביולי 2014 אישרה ממשלת ישראל הצעת החלטה הקובעת כי בישראל יתקיים יום הוקרה שנתי לפצועים במלחמות ישראל ובפעולות האיבה. התאריך שנקבע, י"ז בכסלו, הוא התאריך העברי של כ"ט בנובמבר 1947, יום החלטת עצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.

פעילות במהלך היום

על פי החלטת הממשלה ביום ההוקרה יתקיימו שני אירועים ממלכתיים – אירוע הוקרה במעמד נשיא המדינה וציון יום ההוקרה בכנסת.
מערכת החינוך ותנועות הנוער עורכות פעילויות חינוך והסברה בנושא, לרבות מפגשי תלמידים עם פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה. רשויות מקומיות מקיימות אירועים ופעילויות הוקרה, לרבות אירועים בהשתתפות פצועי צה"ל.
יוסף סטרומזה

יוסף סטרומזה (1888, סלוניקי - 1980, חיפה) שופט, חלוץ, גואל קרקעות, מפעילי התנועה הציונית ביוון ובארץ ישראל.

ביוגרפיה

יוסף סטרומזה נולד בסלוניקי, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית, ולמד משפטים באוניברסיטת סלוניקי. בשנת 1911 היה למורה פרטי של דוד בן-גוריון, אשר הגיע לסלוניקי ללמוד טורקית כדי שיוכל ללמוד משפטים באוניברסיטה בקושטא (איסטנבול). בעקבות זאת היה לידיד אישי של בן-גוריון, שאליו התייחס באותם ימים כ"מורה הדרך שלי בחיים", ונעשה ציוני.
סטרומזה עבר לקושטא עם בן-גוריון, ובמשך כל לימודיו של בן-גוריון, התגורר עמו ועם יצחק בן-צבי בחדר קטן ב"פנסיון הטַטַרי". בתחילה דיברו ביניהם רק טורקית, כדי שבן-גוריון ובן צבי יתרגלו את השפה, ובהמשך דיברו עברית, כהכנה לעלייתו של סטרומזה לארץ ישראל.
לחבורת הסטודנטים היהודים-ציונים למשפטים בקושטא באותם ימים השתייכו גם משה שרת, מניה שוחט, ישראל שוחט, דוד רמז, ויצחק נופך. היחסים בין כל חברי הקבוצה היו קרובים מאוד.
בתחילת 1914 הוסמך לשמש כעורך דין באימפריה העות'מאנית, ועלה לארץ ישראל. כעורך-דין עבד ביחד עם גואל האדמות יהושע חנקין בגליל.
ב-1915 נסע לדמשק כדי לייצג את מניה שוחט במשפט מרידה במלכות העות'מאנית, החזקת נשק (של ארגון "השומר") והחזקת בולי הקרן הקיימת. מניה שוחט נידונה להגלייה בלבד. בהמשך התגייס לצבא הטורקי ושירת בסוריה. ב-15 בנובמבר 1918, בגיל 29, התמנה להיות שופט שלום בצפת ובטבריה, בהמלצתו של גד פרומקין. בכך היה השופט היהודי השלישי בארץ ישראל, אחרי גד פרומקין ומלכיאל מני. במקביל היה גם ראש לשכת מרשם המקרקעין (הטאבו) בגליל ב-1920, בגיל 31, קודם להיות שופט מחוזי בחיפה ושופט של בית-הדין לקרקעות בחיפה. 
בשנת 1925 חתם על מפה של מרשם המקרקעין שכותרתו זויפה במסגרת ניסיון של ניסן רוטמן לקנות 5,000 דונם של קרקעות שהיו שייכות לתושבי הכפר זיתא, צפונית לטולכרם. שופט חוקר שהתמנה לבדוק את העניין בעקבות טענות של תושבי זיתא על הזיוף, קבע ש"קשה להאמין שסטרומזה חתם על המפה בלי לקרוא. הוא נהג ברשלנות רבה", אך נמנע מלהמליץ על הדחה. זקן השופטים מייקל מקדונל דחה את המסקנות, וועדת חקירה נוספת בראשות נורמן בנטוויץ' שהוקמה לחקור בעניין המליצה ביוני 1928 על הדחתו מכהונת שופט. בשנת 1930 הוקמה ועדה שיפוטית שדנה בעניין קבעה ברוב של שני שופטים שסטרומזה חתם על המפה ממניעים פסולים, הדיחה אותו מתפקיד השופט ושללה ממנו את רישיון עריכת הדין. בספטמבר 1930 הורה שר המושבות לנציב העליון על סיום כהונתו כשופט החל מיולי 1930. 
כעבור כמה שנים הצטרף סטרומזה ליהושע חנקין בהכשרת היישוב ולאחר מכן היה במשך שנים רבות היועץ המשפטי של הקרן הקיימת בחיפה, ועסק בצד המשפטי של רכש קרקעות.
ד"ר נתן ברון, שכתב דוקטורט על פרשת הדחתו של סטרומזה כתב: "אין שום הוכחה שהוא קיבל שוחד, אולם ברור שהוא ביקש לסייע בביצוע עסקת קרקעות זיתא".
לאופולד קומפרט

רקע משפחתי ושנות צעירותו

לאופולד קומפרט נולד בשנת 1822 במינכנגרץ (Münchengrätz), בצ'כית מניכובו הראדישטה (Mnichovo Hradiště) שבמרכז בוהמיה, אז באימפריה האוסטרית, כבן ליהודי עני, סוחר צמר. מאמו וסביו הרב ירש אהבה למורשת היהודית.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה בעיר יונגבונצלאו (Jungbunzlau) - כיום מלאדה בולסלב, שם התיידד עם מוריץ הרטמן ואיזידור הלר וזכה למורים טובים שעודדו את צמאונו לידע.
בשנת 1838 למד זמן מה פילוסופיה באוניברסיטת קארל בפראג, אך באותה תקופה אביו נקלע למצוקה כספית קשה ולא היה מסוגל לתמוך שוב בלימודיו. קופמרט הצעיר התפרנס כמורה פרטי בביתו של סוחר מקומי, אולם הכסף לא הספיק ונאלץ לנטוש את לימודיו. הלך פעם ברגל לווינה בתקווה למצוא אמצעי פרנסה. אחר כך נדד במישור ההונגרי, ה"פוסטה" ובעת מסעו עצר פרק זמן בפרסבורג (ברטיסלאבה; סלובקיה של היום), שם פרסם רשמים מנדודיו בהונגריה בעיתון המקומי "פרסבוגר צייטונג". הועסק בהמשך על ידי ל. פרנקל בעיתון "זונטגסבלטרן" שם פרסם פיליטונים. היה לאחר מכן למשך ארבע שנים (1843-1847) מורה פרטי בביתו של הרוזן גאורג אנדראשי בפרסבורג. אחרי מות אמו בשנת 1847 חזר לווינה ועשה שם זמנית לימודי רפואה עד שאירועי "אביב העמים" שינו את תוכניותיו. משנת 1847 הפך לתושב וינה.

שנות בגרותו ופעילותו העיתונאית והספרותית

כאמור קופמרט התחיל את פעילותו הספרותית החל משנת 1840 בעיתון "פרסבורגר צייטונג". בין השנים 1848–1852 ערך את העיתון "אסטרייכישר לויד".
בשנים 1852–1857 התפרנס שוב כמורה פרטי בעיר פסט בהונגריה. משנת 1857 חזר לחיות בווינה, נשא אשה אמידה והתקבל לעבודה בבנק קרדיטאנשטאלט. במקביל עבד כסופר פרילאנסר, כשהתבססותו הכלכלית עקב נישואיו איפשרה לו להתפנות לעבודה היצירתית והציבורית.
קומפרט הצטיין בספוריו על חייהם, מסורתם ומנהגיהם של יהודי בוהמיה ויש שכינו אותו ה"אוארבך של הגטו".
ביצירותיו תיאר את קשיי המעבר מהקיום במרחב המחניק שבין חומות הגטו היהודי אל החיים כחוואי בשדות הפתוחים של הכפר הבוהמי. מתוך הרגשה שההשפעה הכל-מיישרת של הזמנים המודרניים עלולה לחסל את הצביון של החיים הרוחניים היהודים, משתדל קומפרט להנציח בכתביו
את המקוריות, את העומק הפסיכולוגי, הרגשי ואת הרוח המוסרית שבמורשת היהדות.
בשנת 1863 פרסם קומפרט בעיתון "Jahrbuch für Israeliten" מאמר מאת צבי גרץ על המשיחיות שעורר תרעומת בחוגים האדוקים וגרר הליכים משפטיים נגדו ונגד המחבר בטענה של "חילול השם".
במשפט נקראו כעדים מומחים לזר הורוביץ ויצחק מנהיימר.
קומפרט הפך עם הזמן לדמות חשובה בחיי העיר והקהילה היהודית. כחבר במועצת העיר וינה בין השנים 1873–1881 היה פעיל במיוחד בענייני חינוך. גם במסגרת בהנהלת הקהילה היהודית בבירת אוסטריה היה מעורב בנושאים שנגעו לחינוך היהודי, כשצידד בשילוב בחברה המודרנית הסובבת.
בחוג חבריו היה אפשר למצוא את היינריך לאובל, פרדיננד קירנברגר ואמיל קוּה.
נמנה גם עם נציגי כל ישראל חברים בווינה והיה פעיל בארגונים פילנתרופיים. כסגן יושב ראש "החברה למען היתומים בני ישראל" השקיע מאמצים בחינוך היתומים והיה לו חלק בהקמת המוסד של הברון טודסקו המיועד לאותם הילדים שיצאו מבית היתומים. בנוסף היה חבר בחוג האגודה ע"ש שילר.
לאופולד קופמרט נפטר בווינה ב-23 בנובמבר 1886.
דניאל בומברג

דניאל בומברג (בומברגי, בומבירגי, בומבירגו, 1475–1549 בערך) היה מדפיס נוצרי בן ונציה, שהדפיס ספרי קודש עבריים, בהם תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי ומהדורת מקראות גדולות של התנ"ך.

קורות חייו

דניאל בומברג נולד בשנת 1475 בעיר אנטוורפן, שם למד את מלאכת הדפוס מאביו, סוחר בשם קורנליוס, ובגיל צעיר בא לוונציה, שם חי רוב ימיו. ב-1515 בערך פתח, בהשפעת יהודי מומר בשם פליקס פראטנסיס, בית דפוס ובו הדפיס בשנים הבאות כמאתיים ספרים עבריים. לצורך הגהת הספרים והכנתם לדפוס הוא נעזר ביהודים כמו רבי אליהו בחור, אך בעיקר ביהודים מומרים, בהם יעקב בן חיים אבן אדוניהו. לצורך ההדפסה גם פיתח אותיות דפוס חדשות ובכלל השקיע ממון רב.
בדצמבר 1516 (טבת רע"ז) ראו אור שני הספרים הראשונים בבית הדפוס: הראשון - מהדורת תורה, חמש מגילות והפטרות עם תרגום ופירוש, והשני - תורה, מגילות והפטרות ללא הוספות. הספר הראשון הורחב למהדורת "מקראות גדולות" הראשונה, מהדורה של המקרא עם תרגומים ארמיים, הערות המסורה ופירושים של הראשונים. עורך המהדורה הראשונה היה פליקס פרטנסיס, והיא הושלמה בדצמבר 1517 (טבת רע"ח). עקב הביקוש הרב לספרים אלו, כל עותקי מהדורה זו נרכשו במהרה, ובית הדפוס החל בעבודה על המהדורה נוספת של "מקראות גדולות", מהדורת רפ"ד-רפ"ו, 1524-1525, נערכה בידי יעקב בן חיים אבן אדוניהו, והיא שימשה יסוד לכל מהדורות המקרא הבאות עד המאה ה-20.
בשנים ר"פ-רפ"ג, 1520-1523 הוציא ברישיון האפיפיור לאו העשירי מהדורה מלאה של התלמוד הבבלי (ש"ס ונציה). זו הייתה המהדורה הראשונה שכללה את כל התלמוד, לאחר שחלקים ממנו כבר הודפסו בבית הדפוס של משפחת שונצינו. בומברג הוא שקבע (ככל הנראה בעקבות שונצינו) את עיצוב העמוד המקובל היום, שבו נוסח התלמוד במרכז העמוד, פירוש רש"י בצד הפנימי ופירוש התוספות בצד החיצוני. במהדורה זו גם נקבעה חלוקת התלמוד לדפים המשמשת עד היום. בשנים רפ"ג-רפ"ד, 1523 - 1524 הדפיס את התלמוד הירושלמי על פי כתב יד ליידן. הוא גם הראשון שהדפיס את ספר רב אלפס (הלכות הרי"ף, בשנים רפ"א-רפ"ב), את התוספתא, את הקונקורדנציה "מאיר נתיב" של רבי יצחק נתן ועוד עשרות חיבורים יהודיים.
הקהילה היהודית בוונציה, שבה היו גם יהודים רבים ממגורשי ספרד, התייחסה בחיוב למפעליו של בומברג, ואף קראה לו "ראש המדפיסים". הוא מצדו פעל לתת ליהודים שעבדו אצלו הקלות בחובות שהיו חייבים בהם, כגון בלבוש מיוחד ליהודים. ככל הנראה בסביבות שנת 1540 הפסיק להדפיס], וייתכן שאף חזר לעיר הולדתו אנטוורפן.
ישנה חשיבות היסטורית רבה לספרים שנדפסו בבית דפוסו של דניאל בומברג, אשר כאמור רבים מהם הם דפוסים ראשונים. מעת לעת ניתן גם היום לראות את ספריו נמכרים במכירות פומביות במחירים גבוהים, לדוגמה סט שלם של התלמוד הבבלי נמכר בשנת 2015 בבית המכירות סותבי'ס בכ-11 מיליון דולר, וסט מקראות גדולות (רפ"ד-רפ"ו) נמכר בשנת 2008 בכ-170,000 דולר.
אליפות העולם בשחמט

אליפות העולם בשחמט היא אליפות שחמט ליחידים, שנערכת על מנת לקבוע מי הוא אלוף העולם בשחמט. משנת 2014 ואילך נערכת האליפות מדי שנתיים. מגנוס קרלסן מנורווגיה הוא אלוף העולם בשחמט מאז שהוא ניצח באליפות העולם בשחמט 2013 את אלוף העולם הקודם וישוואנתן אנאנד מהודו. מאז ואילך הוא הצליח לשמור על תוארו, תחילה באליפות העולם בשחמט 2014, בה ניצח את אנאנד, באליפות העולם בשחמט 2016, בה ניצח את סרגיי קריאקין, ובאליפות העולם בשחמט 2018, בה ניצח את פביאנו קרואנה.
משחקי אליפות העולם בשחמט החלו באופן רשמי באליפות העולם בשחמט 1886, כאשר שני השחקנים המובילים באירופה ובארצות הברית באותה העת - יוהנס צוקרטורט ווילהלם שטייניץ, שיחקו זה נגד זה באליפות הראשונה. מ-1886 עד 1946 אלוף העולם בשחמט המכהן היה זה שהגדיר את התנאים של התחרויות. מ-1948 עד 1993 עברה האליפות לניהולה של פיד"ה, איגוד השחמט העולמי. בשנת 1993, אלוף העולם בשחמט באותה העת, גארי קספרוב, בחר לעזוב את פיד"ה, ולהקים אליפות יריבה - איגוד השחמטאים. שתי האליפויות אוחדו שוב באליפות העולם בשחמט 2006.
אף על פי שבאופן כללי אליפות העולם פתוחה לכל השחקנים, בפועל ישנם אירועים ותארים נפרדים לנשים באליפות העולם בשחמט לנשים  , ולשחקנים צעירים (עבור שחקנים מתחת לגיל 20, אם כי יש גם אירועים נפרדים לשחקנים צעירים יותר), ויש גם אליפות העולם בשחמט לסניורים (לגברים מעל גיל 60 ולנשים מעל גיל 50). יש גם אליפויות שחמט בקצב מהיר יותר - אליפות העולם בשחמט מהיר  ואליפות העולם בשחמט בליץ . אליפות העולם בשחמט במחשב , בה תוכנות מחשב מתחרות זו בזו בשחמט מתקיימת משנת 1974 ואילך.