מיראז' 3

תחילת הפיתוח

כלקח מביצועי המיג-15 בקוריאה, פרסם משרד ההגנה הצרפתי בשנת 1953, מכרז לפיתוח מטוס קרב קל לפעולה בכל מזג אוויר, שיוכל לטפס לגובה של 18,000 מטר (54,000 רגל) בשש דקות ולהגיע למהירות 1.3 מאך בטיסה אופקית.
בתשובה לכך פיתחה חברת "דאסו" את ה"מיסטר-דלתא 550", שהונע בצמד מנועי "ארמסטונג סידלי MD30R וויפר" עם מבער אחורי ובתוספת רקטת דלק נוזלי מסוג "SEPR" להאצה מהירה. אב טיפוס זה, שהיה בעל כנף דלתא משוכה ב-60 מעלות, טס לראשונה ב-25 ביוני 1955. לאחר שינויים מסוימים התגלגל המטוס למיראז' 1, שהגיע למהירות הנדרשת של 1.3 מאך ואף ל-1.6 מאך בסיוע הרקטה בסוף 1955.
ממדיו הקטנים של המיראז' הראשון הגבילו את חימושו לטילי אוויר-אוויר בלבד, ולכן הוא לא היה ישים לצרכים מבצעיים. דאסו הגה גרסה גדולה יותר שנקראה מיראז' 2, עם צמד מנועי טורבומקה גביזו, אך זו מעולם לא נבנתה ונזנחה לטובת גרסה שאפתנית הרבה יותר. גרסה זו שהתאפיינה במשקל גבוה ב-30% מהמיראז' 1 ובמנוע החדש של סנקמה - "אטאר 9" (שפותח מהמנוע הגרמני BMW003 ממלחמת העולם השנייה) - נקראה מיראז' 3. המיראז' 3 החדש יישם בתכנונו את "חוק השטחים" שהתגלה באותה עת, ולכן היו לו "מותניים צרים" כמו למטוסים על-קוליים אחרים מאותה תקופה, וגם הוא נעזר ברקטת SEPR.
אב הטיפוס של המיראז' 3 המריא לראשונה ב-17 בנובמבר 1956, והגיע למהירות של 1.52 מאך בטיסתו השביעית. הצלחתו הביאה להזמנת 10 מטוסי טרום ייצור שסומנו מיראז' 3A. אלו היו ארוכים בכמעט 2 מטרים מאב הטיפוס ושטח הכנפיים שלהם הוגדל ב-17.3 אחוזים. המנוע שופר במקצת ובחרטום המטוס הותקן מכ"ם תומפסון סיראנו איביס, וכן מצנח עצירה. מיראז' 3A הראשון הוטס ב-1958 והגיע למהירות של 2.2 מאך, ובכך היה למטוס האירופי הראשון ששבר את מחסום 2 המאך בטיסה אופקית. נבדקה גם גרסה עם מנוע רולס רויס אייבון לבקשת חיל האוויר האוסטרלי (בציון מיראז' 3O), אך זו לא יוצרה לבסוף.

מיראז' 3C ו-3B

דגם הייצור העיקרי של המיראז', ה-3C, הוטס לראשונה באוקטובר 1960. לעומת ה-3A הוא היה ארוך בכחצי מטר ומצויד במנוע אטאר 9B. המיראז 3C חומש על פי דרישת חיל האוויר הישראלי בצמד תותחי דפה בקוטר 30 מ"מ, שמוקמו בגחון המטוס, מתחת לכונסי האוויר במקום מכל הדלק של רקטת האצה. בדגמים המוקדמים היו שלוש נקודות תלייה חיצוניות לחימוש (אחת מתחת לגוף המטוס ואחת מתחת לכל כנף) אך עד מהרה נוספו עוד שתי נקודות, אחת מתחת לכל כנף. בנקודות החיצוניות נישאו בדרך כלל טילי אוויר-אוויר מתוצרת אמריקאית מדגם סיידווינדר או מאטרה מג'יק מאוחר יותר.
אף על פי שהייתה אפשרות להתקין רקטת האצה, מעולם לא נעשה בה שימוש בפועל שכן ימי המפציצים מגביהי הטוס חלפו מן העולם]. התקנת רקטה זו דרשה הסרה של התותחים מן המטוס והיה לה מוניטין גרוע של גרימת התלקחות במטוס]. המקום שבו הותקנה הרקטה שימש בחלקו כמכל דלק נוסף, ובמקום נחיר הפליטה שלה הותקן סנפיר ייצוב או וו עצירה.
95 מטוסי מיראז' 3C הוזמנו על ידי חיל האוויר הצרפתי. המטוסים הראשונים סופקו ביולי 1961 ונשארו בשירות עד 1988]. חיל האוויר הצרפתי הזמין גם מטוסי מיראז' 3B דו-מושביים לאימון מבצעי, הראשון בהם טס את טיסת הבכורה באוקטובר 1959. גוף המטוס הוארך בכמטר, והתותחים הוסרו כדי לאפשר הוספת מושב נוסף. ה-3B לא היה מצויד במכ"ם והתקנים לרקטת האצה, אך היה מסוגל לשאת חימוש חיצוני. סך הכול הזמין חיל האוויר הצרפתי שישים ושלושה מטוסי מיראז' 3B דו-מושביים. חלקם הוסבו לאחר מכן למטוסי אימון לתדלוק אווירי (עבור טייסי המפציצים מדגם מיראז' 4), למטוסי ניסוי למערכות מיראז' 3E ולמערכת "טוס על חוט" של המיראז' 2000.

מיראז' 3E ו-3R

דאסו פיתחה גם דגם רב-משימתי של המיראז' שנקרא "3E"; דגם זה היה בעל חרטום מוארך ב-30 ס"מ להתקנת אוויוניקה ואחסנת דלק נוסף. קשה להבחין בהבדל חיצוני בין הדגמים אך חופתו של ה-3E מסתיימת בקו אחד עם שפת כונס האוויר, בעוד חופת ה-3C מסתיימת מאחורי שפת הכונס.
דגם 3E צויד גם במערכת מכ"ם דופלר לניווט בתחתית גוף המטוס, מתחת לתא הטייס, במכ"ם סיראנו 2 אוויר/קרקע מתוצרת CSF, במערכת אזהרה ממכ"ם אויב ובמנוע אטאר 9C משופר. 192 מטוסים מדגם זה שירתו בחיל האוויר הצרפתי, החל מינואר 1964, ו-523 מטוסים יוצאו למדינות אחרות]. מספר מטוסי צילום נבנו וסומנו כמיראז' 3R. למטוסים אלו היה המבנה של מיראז' 3E, מערכות האוויוניקה של 3C ועד חמש מצלמות אומרה בחרטום שממנו הוסר המכ"ם.

גרסאות יצוא

גרסת המיראז' 3C יוצאה לישראל תחת הסימול מיראז' 3CJ וכונתה בחיבה Mirage III Cat, לדרום אפריקה בסימול 3CZ, ולשווייץ, אשר רכשה גם את זכויות הייצור. לאחר הצלחות חיל האוויר הישראלי עם המיראז' 3CJ במלחמת ששת הימים בקרבות עם מטוסי המיג 17 והמיג 21 של חילות האוויר של מדינות ערב, שופר מאוד המוניטין של המטוס כ"מוכח בקרב". תדמית זו בשילוב מחירו הנמוך יחסית הביאו להצלחה גדולה בייצואו.
מספר לא מבוטל של דגמי 3E יוצאו גם הם ונרכשו על ידי ארגנטינה, ברזיל, לבנון, פקיסטן, דרום אפריקה, ספרד וונצואלה. מפעלי דאסו התאימו לכל לקוח תת-גרסה משלו, לפי דרישותיו, וכך למשל הדגם לחיל האוויר הפקיסטני צויד במכ"ם תומפסון-CSF "אגאב" בעל יכולת הנחיית טילי אוויר-ים אקסוסט. לקוחות אחדים רכשו דגמים דו-מושביים שצויינו בדרך כלל כמיראז' 3, אלו נמכרו למדינות רבות, ואף הורכבו במפעלים מקומיים באוסטרליה ובבלגיה.
מטוסי צילום מדגם R נבנו עבור דרום אפריקה ושווייץ (שרכשה מטוס אחד ובנתה 17 נוספים). גם אבו דאבי, בלגיה, קולומביה, מצרים, לוב ופקיסטן רכשו דגם זה, וחלקם צוידו במצלמות בריטיות במקום ה"אומרה" הצרפתיות.
בשווייץ נבנה דגם משופר שנקרא 3S. בוצעו בו שינויים בכנפיים, בגוף ובכן הנסע. גם האוויוניקה שופרה והותקן בו מכ"ם אמריקאי יוז TARAN-18 המסוגל להנחות טילי אוויר-אוויר יוז AIM-4 "פלקון".