google/wiki40b huggingface dataset:
רצח השוטרת יונה קוממי

רצח השוטרת יונה קוממי היה המקרה הראשון במדינת ישראל שבו נהרגה שוטרת בעת מילוי תפקידה.
למרות שעם הקמת צה"ל חל חוק גיוס חובה גם על נשים, גיוס נשים למשטרה נתקל בהתנגדות. אמנם בשנת 1948 ניסו להפעיל שוטרות בתפקידי תנועה ובתפקידים מקצועיים אחרים, אך הניסיון נכשל וכעבור זמן קצר עברו השוטרות לתפקידים משרדיים, מלבד אלו שעבדו בבתי המעצר לנשים. רק ב-1961, בעידודו של עמוס בן-גוריון שהיה מפקד מחוז תל אביב, התחיל קורס לשוטרות ו-24 השוטרות הראשונות נכנסו לתפקיד בפיקודה של מפקח נעמי שדמי.
בתחילה שירתו השוטרות בתפקידי סיור בלבד ובפיקוח על התנועה. הן לא היו חמושות ועבדו בזוגות. עם הזמן עברו קורס נהיגה וצוידו בקטנועים שהקלו על הניידות שלהן.
יונה קוממי, נולדה ב-3 בספטמבר 1945 וגדלה בשכונת עזרא בתל אביב. ב-25 באוגוסט 1963, התגייסה למשטרת ישראל. היא הייתה השוטרת הראשונה שהורשתה לרכוב על קטנוע.
בבוקר ה-29 באוגוסט 1965 היו השוטרות יונה קוממי וגליה אגסי בסיור במרכז רמת גן. לפתע נשמעו יריות מבית ברחוב ביאליק מס' 22. אברהם ליס, בן 68, מלווה בריבית, היה בפגישה עם אביגדור ופולה ליס, שני גיסים ובעלי בית מסחר לטקסטיל, שהיו חייבים לו 160,000 ל"י והתקשו להחזיר לו אותם (אין קשר משפחתי בין המלווה ללווים). במהלך ויכוח עם השניים הוא שלף אקדח שהיה ברשותו וירה בשניהם והם נהרגו במקום. לאחר מכן הוא ירד במדרגות במרוצה וחצה את רחוב ביאליק לעבר רחוב הוורדים. השוטרות יונה קוממי וגליה אגסי שלא היו חמושות רצו אחריו, וכאשר התקרבה קוממי לעברו, הוא הסתובב, ירה בה והרגה ומיד לאחר מכן כיוון את האקדח לראשו והתאבד. 
אלפים השתתפו בהלוויית יונה קוממי שנערכה כעבור יומיים ב-31 באוגוסט 1965 בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי קריית שאול, ובראשם המפכ"ל פנחס קופל, כל צמרת המשטרה וראשי העיריות בגוש דן. לאחר הירצחה של יונה הועלתה ביקורת מדוע אין השוטרות חמושות ומדוע יש לסכן אותן בשל כך.
לאחר מותה זכתה יונה קוממי בצל"ש יחד עם גליה אגסי ממפכ"ל המשטרה. בשנת 1975 הומר צל"ש זה לעיטור הגבורה, קוממי היא אחת משני שוטרים בלבד שזכו בעיטור זה (יחד עם יוסף וקיל).
איזאנמי

איזאנמי (ביפנית: イザナミ, היא שמזמינה), אלה במיתולוגיה היפנית, אחותו ובת זוגו של איזאנגי (הוא שמזמין). 
איזאנמי ואיזאנגי היו זוג האלים החמישי שהופיע (לזוגות קדמו אלים שהופיעו כבודדים). על פי מצוות האלים שקדמו להם יצרו איזאנגי ואיזנאמי את האדמה. השניים הזדווגו והולידו את האל הירוקו (ילד העלוקה) שהיה נכה ושולח על ידם בתיבת גומא. מהזדווגויות נוספות של השניים נוצרו איי יפן ובנוסף רשימה ארוכה של אלים. האל האחרון שנולד, אל האש, שרף את ערוות אמו והביא למותה. איזאנגי שכעס על מות אחותו ובת זוגו כרת בתגובה את ראשו של אל האש.
אמן תבליטי בארבאריגו

אמן תבליטי בארבאריגו (באנגלית: Master of the Barbarigo Reliefs) הוא כינויו של פסל איטלקי ונציאני אשר פעל בין השנים 1486–1515. שמו המלא ותאריכי לידתו ופטירתו אינם ידועים.
מקור כינויו ביצירה הכוללת מספר תבליטים המתארים את הכתרתה ועלייתה של מרים אם ישו לשמים, וכן את שנים עשר השליחים. תבליטים אלה, המוצגים כיום במוזיאון קא' ד'אורו שבוונציה, היו בעבר חלק ממזבח אשר ניצב בקבר המשפחתי של משפחת בארבאריגו - משפחת אצולה ונציאנית, אשר היה ממוקם בכנסיית סנטה מריה דלה צ'ריטה (כיום גלריית האקדמיה). 
הקברים פורקו בשנת 1808 אולם התבליטים נשתמרו, ובהם תבליט שיש המתאר את הדוג'ה אגוסטינו בארבאריגו כורע על ברכו, תבליט אבן גיר המתאר את תחיית המתים, ותבליט המתאר את הדוג'ה מרקו בארבאריגו.
מראה הקבר נשתמר בתחריט משנת 1692, ממנו ניתן ללמוד כי תבליטי הדוג'ים נצבו משני צידי המזבח. מסמכים תקופתיים מלמדים כי העבודה על הקבר החלה בשנת 1486, לאחר מותו של מרקו בארבאריגו, והתבליטים הושלמו ככל הנראה בשנת 1515.
מדריגל

מדריגל הוא צורה מוזיקלית מתקופת הרנסאנס. המוזיקה נכתבה לטקסט חילוני, בדרך כלל באיטלקית, ב-3 עד 6 קולות. מקור המדריגל בפרוטולה, וכן ניכרות בו השפעות המוטט והשאנסון הצרפתי של הרנסאנס. הקשר בינו לבין המדריגל האיטלקי משלהי המאה ה-13 והמאה ה-14 הוא בעיקר בשם: המדריגלים ההם נכתבו ל-2 או 3 קולות ללא ליווי, או בלוויית כלים, שהכפילו את הקווים הווקאליים.
כמו המוטט, גם המדריגל שם דגש על פוליפוניה, אך במקביל ייחס חשיבות לציורי מילים, להרמוניות ולמרווחים בלתי שגרתיים ודיסוננטיים. המדריגל החל דרכו באיטליה בסביבות שנת 1520, כחלק מן ההתפתחות העצומה שחלה בשירה. לאורך המאה ה-16 נפוצו באיטליה מאות אלפי מדריגלים. 
המדריגל היה הצורה החילונית החשובה ביותר במוזיקה של אותם ימים. הוא פרח בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-16 ואיבד מחשיבותו בעשור השלישי של המאה ה-17, כאשר הודח ממעמדו עם עלייתן של צורות חילוניות חדשות יותר כמו האופרה והתמזג עם הקנטטה והדיאלוג.
עליית המדריגל החלה ב"ספר המדריגלים הראשון" של פיליפ ורדלו, שיצא לאור בוונציה בשנת 1533. היה זה הספר הראשון של מדריגלים בני-זיהוי. ההצלחה שזכה לה הביאה להתפשטות מהירה של הצורה, תחילה באיטליה ועד סוף המאה לעוד כמה ארצות באירופה. באנגליה, בעיקר, זכה המדריגל להערכה רבה מאז פרסום "מוזיקה טרנסאלפינה" של ניקולאס יונג בשנת 1588, קובץ מדריגלים איטלקיים עם טקסטים מתורגמים, שפתח תרבות מדריגלים משלו. המדריגל האריך ימים באנגליה יותר מבשאר אירופה: מלחינים המשיכו ליצור מדריגלים באיכות מפתיעה גם לאחר שהצורה יצאה מן האופנה ביבשת (ראו אסכולת המדריגל האנגלי).
כותבי מדריגלים מאוחרים גילו כושר המצאה ותחבולנות בעיקר במה שכונה "מדריגליזמים" - קטעים שבהם המוזיקה הנלווית למילה מסוימת מבטאת את משמעותה, לדוגמה, שירת המילה riso (חיוך) בתרוצת צלילים מהירים, המחקים צחוק, או sospiro (אנחה) בצליל, הנשמט אל זה שמתחתיו. טכניקה זו ידועה גם כ"ציור מילים" ואפשר למצוא אותה לא רק במדריגלים אלא גם במוזיקה ווקאלית אחרת מאותה תקופה. החשובים ביותר במחברי המדריגלים המאוחרים הם לוקה מארנציו, קרלו ג'זואלדו וקלאודיו מונטוורדי, שמיזג בשנת 1605 את הבאסו קונטינואו אל תוך הצורה וב-1638 חיבר את הספר "מדריגלים של מלחמה ואהבה" Madrigali guerrieri et amorosi שהוא, מכל מקום, דוגמה למדריגל של הבארוק המוקדם. חלק מן היצירות בספר זה אינן קשורות כלל למדריגל א-קאפלה של המאה הקודמת.
אברם אקסלרד

אברם (אדולף) אקסלרד (Avram (Adolf) Axelrad ‏ 1879 - 12 באוגוסט 1963) היה סופר, משורר, עיתונאי, עורך, מתרגם ומורה לרומנית יהודי-רומני.

קורות חיים

אקסלרד נולד בברלאד, רומניה והיה מורה לרומנית בבתי הספר "מוריה" ו"רונטי-רומן" בבוקרשט. הוא ערך כתבי העת שעסקו בפופולריזציה של המדע והידע הכללי ובהם "Orizontul" (האופק), "Minunile naturii" (פלאי הטבע) ו-"Oameni şi idei" (אנשים ורעיונות). 
את עבודתו כעורך התחיל בברלאד, שם ערך את Aurora ţionistă (איילת השחר הציונית). בברלד, ביום 22 באפריל יצא לאור גיליון חד פעמי של הכרוז "Daţi ajutor" (הושיטו סיוע). הכרוז שנכתב ונערך על ידי אברם אקסלרוד נועד לסייע לקבוצת היהודים שיצאו מברלד בהגירת הולכי הרגל.
אקסלרד תרגם לרומנית חלק מכתבי קרל מרקס, מקסים גורקי, לב טולסטוי, דני דידרו, וולטר, רוסו, ז'אן ז'ורס, אנטול פראנס והיינריך היינה.
ב-1900 הופיע ספר השירים "אל המזרח" Spre răsărit וב-1919 ספר שירים נוסף, "תיבת הצרות" Lădiţa cu necazuri. הוא עסק בכתביו בשאיפת היהודים להתאזרחות ותיעד את ימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
בנובמבר 1941 נכלל בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם נאסרה והם הוכרזו בני ערובה.
יאן סירובי

ביוגרפיה

יאן סירובי נולד בפראג ב-24 בינואר 1888. לאחר סיום בית ספר טכני שירת בהתנדבות שנה אחת בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת 1911 נסעה לוורשה (שהייתה אז בתחומי האימפריה הרוסית), שם למד הנדסת בניין. לאחר סיום הלימודים עבד בחברת בנייה מקומית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב אל צבא האימפריה הרוסית, כיוון שהאמין כי ניצחון של מדינות ההסכמה במלחמה יביא לשחרור מולדתו צ'כיה משלטון בית הבסבורג. 
תחילה שירת כטוראי ולאחר מכן הוסמך לקצונה. הוא הצטרף אל שורות הלגיון הצ'כוסלובקי מיד עם הקמתו ושירת בו כמפקד פלוגה. באחד הקרבות עם הצבא האוסטרו-הונגרי באוקראינה נפצע קשה (איבד את עינו הימנית).
בסוף 1917 קודם יאן סירובי לתפקיד מפקד רגימנט בלגיון, לאחר שמרבית הקצינים הרוסים עזבו את הלגיון כתוצאה מהתפרקות הצבא הרוסי בעקבות מהפכת אוקטובר. יחד עם הלגיון הוא השתתף במלחמת האזרחים הרוסית לצד הצבא הלבן. בשנת 1919 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד הלגיונות הצ'כוסלובקיים. בשנת 1920 ניהל את מבצע פינוי של חיילי הלגינות מרוסיה לצ'כוסלובקיה.
לאחר חזרתו לצ'כוסלובקיה מילא שורה של תפקידים בכירים בצבא. בשנת 1926 מונה לראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה. בשנים 1933 – 1938 היה המפקח הכללי של הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה.
ב-23 בספטמבר 1938, בעיצומו של משבר מינכן, הוא מונה לראש ממשלה ולשר ההגנה על ידי הנשיא אדווארד בנש. סירובי קיבל על עצמו את התפקידים באי רצון, הוא הצהיר כי הוא חייל ולא פוליטיקאי והסכים למלא את התפקיד ראש הממשלה אך ורק לבקשתו האישית של הנשיא בנש.
כראש ממשלה הוא אולץ לקבל את הסכם מינכן. בנאומו אל אזרחי המדינה הצהיר כי אין לצ'כוסלובקיה ברירה, אלא לקבל את ההסכם, לאחר שצרפת ובריטניה נטשו אותה והם נשארו לבד מול הצבא הגרמני.
ב-5 באוקטובר התפטר הנשיא בנש מתפקידו וסירובי מילא באופן זמני את תפקיד הנשיא (מתוקף החוקה) עד ל-30 בנובמבר, אז נבחר אמיל האכה לנשיא. יום לאחר מכן התפטר סירובי מתפקיד ראש הממשלה, אך נשאר עדיין לכהן כשר ההגנה. סירובי היה זה שנתן את הפקודה לצבא צ'כוסלובקיה לא להתנגד לכוחות הוורמאכט שפלשו למדינה וכבשו אותה באפריל 1939.
בכל תקופת הכיבוש הגרמני הוא נמנע מליטול חלק פעילות פוליטית או מחתרתית כלשהי.
במא 1945, כמה ימים לאחר סיום המלחמה, נעצר סירובי והואשם בבגידה ובשיתוף הפעולה עם שלטון הכיבוש הנאצי. בשנת 1947 נערך משפט ראווה למשתפי פעולה צ'כוסלובקיים בפראג, בה נידונו סירובי ורודולף בראן (פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלה לאחר סירובי) ל20 שנות מאסר. 
בשנת 1960 הוא קיבל חנינה מהנשיא אנטונין נובוטני ושוחרר מן הכלא. הוא נאלץ לעבוד למחייתו כשומר באחד המוזיאונים של פראג, כיוון שהשלטון הקומוניסטי שלל ממנו את כל זכויות הפנסיה. רק בשנת 1967, כשכבר לא היה מסוגל לעבוד מפאת מצב בריאותי קשה, הוא החל לקבל קצבה.
בראיון שנתן לעיתון מערבי ב-1968 טעון סירובי, כי נעשה לו עוול ובמשפטו הוא הואשם באשמות שווא. עוד טען שהורשע אך ורק על סמך שתי תמונות, באחת הוא לוחץ את ידו של היטלר ובשנייה הוא עומד ליד קונראד הנליין. סירובי טען כי נפגש עם שני האנשים האלו אך ורק כשכיהן כראש ממשלה בתקופה שלפני הכיבוש.
הוא נפטר בפראג ב-1970.
קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-28 בספטמבר 1944 על בסיס הקורפוס ה-13, והועמד תחת פיקוד דיטריך פון זאוקן. הקורפוס כלל את דיוויזיית הרמן גרינג, בצירוף לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג ועוד מספר יחידות. אף על פי כן, הקורפוס מעולם לא לחם כיחידה אחת, וכוחו לא הגיע לזה של קורפוס גרמני שלפני 1943.
במהלך חודש ינואר 1945 לחם הקורפוס במבצע ויסלה-אודר, וניהל קרבות הגנתיים בצפון פולין, עד שנהדף לבסוף למזרח פרוסיה. במהלך הזמן הזה, ב-26 בינואר הוקמה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר קורמארק (Kurmark) משאריות של יחידות מאולתרות ויחידות מחליפים של הגרוסדויטשלנד. לאחר קרבות הגנתיים קשים בחודש פברואר ומרץ, ומתקפת נגד כושלת, פונו שאריות הדיוויזיה במעבורות - כ-4,000 חיילים - לעבר פילאו ומיד הוכנסו לקרבות באזור. דרומית משם לחמה דיוויזיית ברנדנבורג בקרבות הגנתיים נואשים מפברואר עד אפריל לאורך נהר הנייסה. בימים האחרונים של אפריל 1945 הקורפוס כמעט וחוסל לגמרי בקרבות בפילאו, ושאריות היחידה שהצליחו להגיע לשלזוויג-הולשטיין הסגירו עצמם לידי הבריטים. מרביתו של קורפוס הפאנצר המשיך להילחם בברלין עד לימיה האחרונים של המלחמה, כשלבסוף נאלץ להיכנע לסובייטים. המעטים ששרדו את השבי הסובייטי חזרו לביתם רק לאחר שנים רבות.
נצקה

נֵצקֵה הם פסלים קטנים שהופיעו ביפן במאה ה-17, אשר שימשו לתליית חפצים אישיים על חגורת הבגד היפני. גודלם של נצקה נע מ-3 עד 12 ס"מ בהתאם לסוגיהם, וליצירתם משמשים מגוון חומרים, כגון שנהב, עץ, חרסינה ועוד. 
הבגד היפני המסורתי אינו כולל כיסים, ולכן התעורר הצורך להחזיק במקום כלשהו את החפצים האישיים, כגון אִינרוֹ קופסה מגולפת להחזקת כסף, תרופות או החותמת האישית), תיקי טבק או מקטרות. הפריטים האלה הושחלו על שרוך, ובעזרת הנצקה השרוך החזיק מאחורי החגורה של הבגד - אוֹבִּי.
   
על אף שבהתחלה שימשו נצקה למטרה מוגדרת, מהר מאוד הפכו לאמנות עצמאית, המבטאת את פניהן הרבות של התרבות והמיתולוגיה היפנית. האמנות הייתה פופולרית במיוחד בתקופת אדו, בשנים 1615-1868. גם היום ישנם העוסקים באמנות, ויצירות עתיקות ומודרניות נמכרות במאות עד אלפי דולרים.
יהודי קשטלו ברנקו

נוכחותם של יהודים בקשטלו ברנקו, עיר בפורטוגל, מוזכרת בתעודה שהוציא בשנת 1214 פדרו אלביטו, המגיסטר הגדול של מסדר הטמפלרים הטיל מיסים כבדים  על סוחרים בעיר.
היהודים חיו בשכונתם שנקראה Judiaria ז'ודיאריה שהתרכז בעיקר ברחוב  Rua d'Ega (רואה ד'אגה) וכמו כן ברחובות Rua Caquelé (רואה קאקלה),  (רואה מיזריקורדיה )Rua Misericordia, (רואה מורו) Rua Muro, הנמצאים כולם במרכז ההיסטורי העתיק של העיר של היום.
בערך ב-1361 המלך פדרו הראשון כפה על היהודים  לשכון ברובעי מגורים נפרדים. בקשטלו ברנקו קהילה מאורגנת כזאת המכונה "קומונה ז'ודאה" התקיימה בין השנים 1381–1496. החל משנת 
1473 המלך אפונסו החמישי הרשה ליהודים להרחיב שכונתם. 
משנת 1384-1385 נשארה תעודה שבו מנהיג מקומי בשם לופו ואשקש מונה כאחראי על תשלומי המיסים המוטלים על החוזים ועל ההכנסות של יהודי היישוב. בשנת 1393 תפקיד זה עבר לידי מפקד מצודת אובידוש.

שנות הגירוש וההתנצרות הכפויה

השנים 1496-1497 ציינו סוף נוכחות היהודים ככאלה בפורטוגל. בעקבות ההתנצרות הכפויה בכוח על ידי המלך מנואל הראשון נוצרו אוכלוסיות של אנוסים הקרויות  "נוצרים חדשים" שהיו כל הזמן חשודות בעיני הכנסייה כלא אמינות באמונתן הנוצרית. אכן חלק מ"הנוצרים החדשים" ניסו לשמור על המסורת היהודית בהסתר. רבים מה"נוצרים החדשים" שילמו ביוקר על זהותם המיוחדת, בגלל חשדות מבוססים או שקריים ששמרו על היהדות. הם נחקרו במרתפי האינקוויזיציה והועלו על המוקד. אנוסים רבים התגורר באזורים יותר הררים של הממלכה - בין ויניאש לקשטלו ברנקו, בבמה שההיסטוריון האנגלי יהודי לוסיין וולף כינה "מאראנוס לנד".
על מפה משנת 1509 בספרו של דוארטה ב'ארמש על מבצרי פורטוגל, השכונה שמרכזה הרואה ד'אגה הייתה צפופת אוכלוסין. לעומת זאת על מפה משנת 1762
הנמצאת באקדמיה הממלכתית להיסטוריה במדריד הרובע מופיע בצבע לבן, כלומר מדולדל מתושבים, בגלל היותו נחשב "אזור טמא" בעיני האינקוויזיציה.

אישים

בקשטלו ברנקו ובסביבה נולדו אישים לא מעטים שמוצאם היה יהודי. שלושה מהם היו מפורסמים יותר, שלושתם רופאים: ד"ר ז'ואו רודריגש דה קשטלו ברנקו, המכונה " אמטו לוזיטנו" (בשמו היהודי המקורי "חביב")  שגלה לספרד, לאיטליה, הולנד, ולבסוף לדלמטיה ולסלוניקי שם חזר לדת היהודית; פליפה רודריגש דה קשטלו ברנקו שגלה לאיטליה וחזר ליהדות, נודע  כאליהו  מונטאלטו (1567? - 1616),והיה לרופא אישי של המלכה מאריה דה מדיצ'י בצרפת, ואנטוניו נונש ריבירו סאנשש שהיה יליד פנאמאקור, יישוב בסביבת קשטלו ברנקו,  (1699 - 1783) ושימש כרופא בחצר הצארים בסנקט פטרבורג.

במאה ה-20

בשנות ה-1920 כמה ממשפחות האנוסים מקשטלו ברנקו כמו בכמה מקומות אחרים בפורטוגל חידשו את מגעיהם עם היהודים וחלקם חזרו ליהדות. בראש התנועה של חזרה ליהדות בקרב אנוסי פורטוגל עמד הקפטן ארתורו קרלוש באשטה בארוש (בן ראש) מפורטו שביקר בשנת 1929 את האנוסים המעטים בקשטלו ברנקו.
באותה שנה המנהל המחוזי בקשטלו ברנקו הכיר רשמית בקהילה היהודית הראשונה שקמה מחדש באזור - זו מן היישוב קוביליאו  Covilhã.
במוזיאון בקשטלו ברנקו נמצאה אבן עם כתובת בעברית מתוך בית הכנסת של העיר בלמונטה משנת 1297. כתובת זו עמדה לעבור למוזיאון היהודי בבלמונטה.
אלי סמית

ביוגרפיה

סמית נולדה באינוורנס להורים ממעמד הפועלים. היא למדה באוניברסיטת אברדין ולאחר מכן בקולג' ניוהם באוניברסיטת קיימברידג', אך לא סיימה את לימודי הדוקטורט. היא עבדה כמרצה באוניברסיטת סטראתקלייד עד שלקתה בתסמונת התשישות הכרונית ומאז היא סופרת במשרה מלאה. בנוסף היא כותבת טורים עבור הגארדיאן והשבועון הספרותי The Times Literary Supplement.
סמית היא לסבית מחוץ לארון ומתגוררת כיום בקיימברידג' עם בת זוגה, הקולנוענית שרה ווד.
בשנת 2007 סמית נבחרה כחברה באגודה המלכותית לספרות.
בשנת 2015 הוענק לה תואר גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית על פועלה הספרותי.
סמית פרסמה עד כה ארבעה קובצי סיפורים, חמישה רומנים, ושני מחזות. שלושה מספריה היו מועמדים ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר ורבים מהם זכו במספר פרסים מקומיים אחרים.
הדלתא של מיסיסיפי

הדלתא של מיסיסיפי (באנגלית: Mississippi Delta) הוא אזור גאוגרפי-תרבותי בדרום ארצות הברית. הדלתא היא מישור המשתרע בין נהר המיסיסיפי לנהר יאזו (Yazoo), רובו ככולו בשטח מדינת מיסיסיפי. אין לבלבל בין שטח זה לבין דלתת המיסיסיפי, שהיא שפך הנהר מיסיסיפי למפרץ מקסיקו, השוכן כ-400 קילומטרים דרומה ל"דלתא". השטח הוא בערך בצורת משולש שקודקודו הצפוני היא העיר ממפיס, צלעו המערבית היא הנהר מיסיסיפי, הקודקוד הדרום-מזרחי של המשולש היא עיר הבירה של מיסיסיפי, ג'קסון והקודקוד הדרום-מערבי היא העיר ויקסבורג, מיסיסיפי, בה נשפך היאזו למיסיסיפי. המשכה של הדלתא על גדתו המערבית של נהר המיסיסיפי נקראת "הדלתא של ארקנסו" והיא בעלת מאפיינים דומים.

גאוגרפיה והיסטוריה

הדלתא של מיסיסיפי היא חלק מאגן שהוצף בשיטפונות במשך אלפי שנים. סחף הנהרות הביא לכך שהקרקע באזור פורייה ביותר. רוחב הדלתא בנקודה הרחבה ביותר הוא כ-100 ק"מ בין היאזו למיסיסיפי וגובהה המרבי של הקרקע כ-60 מטרים מעל לפני הים (בממפיס). עד בוא ההתיישבות האירופאית היו במקום ביצות ויערות. עד 1818 שהו באזור ילידים אמריקאים (אינדיאנים) משבט צ'יקסאו (Chickasaw).
עקב התיישבות אירופאים בלואיזיאנה הצרפתית הפך האזור למרכז חקלאי. הגידולים המרכזיים היו במאה ה-17 קנה סוכר ואורז שפינו את מקומם לטבק במאה ה-18 ולכותנה במאה ה-19. ענפים אלה היו עתירי ידיים עובדות ולשם כך הובאו רבבות עבדים אפרו-אמריקאים לעבודה באזור.
האזור נותר עני יחסית ובלתי מפותח כלכלית בשל העבודה הזולה ומיכון חקלאי הוכנס אליו רק לאחר השפל הגדול. בשנות ה-90 הותרה באזור פתיחת בתי קזינו, כאמצעי להאצת הכלכלה.
השילוב בין איכרים לבנים בעלי אדמות ועבדים לשעבר, איכרים לבנים עניים בעלי חוות קטנות ואוכלוסיית פועלים אפרו-אמריקאית גדולה יצר תופעות של גזענות בוטה מתום מלחמת האזרחים האמריקנית ואילך. במקום פעלה בגלוי תנועת הקו קלוקס קלאן, נפוצו מעשי לינץ' בשחורים ובשנות השישים סער האזור על רקע פעילות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית וההתנכלות לפעיליה. בשל כך כונה האזור "הדרום העמוק ביותר" או "הדרום של הדרום". בראשית המאה ה-20 עזבו אפרו-אמריקנים רבים את האזור בחיפוש אחר חיים חופשיים יותר ותעסוקה משתלמת יותר בערים התעשייתיות של הצפון, בעיקר שיקגו ודטרויט.
ג'ין איזיה רובינזון

ילדות וצעירות

ג'ין איזיה רובינזון נולד בשנת 1955 בעיר באפלו במדינת ניו יורק כבנם של ג'ק רובינזון וסוניה לבית רובין (Rubin).
בגיל 18 הגיע כמתנדב לקיבוץ בית השיטה בישראל ונענה לקריאתו של יוסף גדרון (יוסוף), ממייסדי היישוב והדבוראי של הקיבוץ לעזור בעבודה עם כוורות הדבורים. תחום זה התחיל לרתק אותו ובשובו לארצות הברית נרשם ללימודי מדעי החיים באוניברסיטת קורנל. בשנת 1977 סיים בה את התואר הראשון וב-1982 את התואר השני. כעבור 3 שנים, ב-1986, סיים באותה אוניברסיטה גם את עבודת הדוקטורט.

פעילותו האקדמית והמדעית

רובינזון עבד תקופה בדבוראות ואחרי שלוש שנות השתלמות לצורך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס, בשנת 1989 הצטרף לסגל של אוניברסיטת אילינוי באורבאנה-שמפיין.
החל משנת 1990 הוא מנהל שם את המכון לחקר הדבורים והחל מ-2001 הוא מכהן כמנהל המכון קרל ר.ווס (Woese) לביולוגיה גנומית באוניברסיטה. בשנים 2003-1998 כיהן כפרופסור לביולוגיה והחל משנת 2003 הוא פרופסור לביולוגיה אינטגרטיבית. הוא מלמד כפרופסור לאנטומולוגיה במרכז ללימודים מתקדמים ובמסגרת התוכנית למדעי המוח, המחלקה לביולוגיה התפתחותית ושל התא, התוכנית לאקולוגיה, אבולוציה וביולוגיה משמרת, ובמכון בקמן למדע ולטכנולוגיה מתקדמים.  
רובינזון הוא חלוץ יישום תחום הגנומיקה – התחום של הגנטיקה העוסק במכלול החומר התורשתי (הגנום) של יצורים חיים – בחקר התנהגות החברתית. בנוסף לכך הוביל רובינזון את המאמץ לריצוף הגנום (כלומר קביעת סדר חומצות הגרעין, אבני הבניין של הקוד הגנטי) של דבורת הדבש. במהלך הקריירה פרסם (לבד או עם עמיתים) מעל 300 מאמרים והכשיר 29 עמיתי פוסט-דוקטורט ו-23 תלמידים לתואר דוקטור. הוא זכה, בין השאר, בפרסים יוקרתיים מהאגודה האנטומולוגית האמריקאית, מהאגודה הבינלאומית להתנהגות בעלי חיים ומהאגודה הבינלאומית לגנטיקה התנהגותית.
לרובינזון תרומה חשובה בגילוי גורמים הורמונליים, נויראליים וגנטיים המווסתים את הפלסטיות ההתנהגותית ואת חלוקת העבודה במושבות הדבורים.
מעבדתו של רובינזון גילתה את הגן הראשון המעורב בוויסות חלוקת העבודה הידועה של מושבות הדבורים ופרסמה זאת בשנת 2002 בכתב העת "Science".
תגליתו של רובינזון לגבי הוויסות החברתי של התבטאות גנים במוח פתחה דרכים חדשות להבנת שורשי ההתנהגות. רובינזון פיתח פרדיגמה חדשה לגבי הסוגיה העתיקה "תורשה-סביבה", אותה פרסם במסה בכתב העת Science בשנת 2004.
באוקטובר 2006 הצליחה קבוצת ביולוגים בראשות רובינזון, יחד עם המרכז לריצוף הגנום האנושי ע"ש ביילור (HGSC) למצוא ופרסמה את ריצוף הגנום של דבורת הדבש Apis mellifera.
מאוחר יותר, נמנה רובינזון עם החוקרים שגילו סיבה סבירה ל"הפרעת התמוטטות המושבות", מחלה שחיסלה בשנים 2008-2007 יותר משליש מכוורות הדבורים המגודלים באופן מסחרי בארצות הברית. על ידי ניתוחם של הבדלים בהתבטאות הגן בין הדבורים הנגועים ואלו הבריאים, למדו בחוקרים כאצל הדבורים בנגועים בהפרעה קיימות רמות גבוהות של RNA ריבוזומלי מקוטע, תסמין המאפיין זיהום על ידי נגיפים מרובים.   

רובינזון הוא עורך ה- Annual Review of Entomology וחבר במערכת של העיתונים המדעיים PNAS, 
Journal of Insect Physiology, Journal of Insect Biology, Genes, Brain, and Behavior, Journal of Experimental Zoology. הוא חבר בחברה לחקר התנהגותם של בעלי החיים בארצות הברית. כמו כן הוא מכהן כחבר באיגוד האמריקאי לקידום התפתחות המדע וחבר בחברה האנטומולוגית של אמריקה.
צ'אמפאנר-פאווגאד

היסטוריה

האזור שבו שוכן הפארק היה מיושב ככל הנראה החל מהתקופה הכלקוליתית ועד שנת 400. לאורך השנים נקשרו לאתר מספר אגדות הקשורות לאלה קאלי (שלכבודה נבנה אחד המקדשים הגדולים על ראש גבעת פאווגאד). לא ידוע מה התרחש באזור לאחר נטישתו במאה ה-5 ועד המאה ה-13. במאה ה-13 נכבש האזור על ידי אנשי הצ'אוהאנס, שבנו בראש גבעת פאווגאד את היישוב הראשון. הצ'אוהאנס בנו מערכות ביצורים נוספים במישור ששכן למרגלות היישוב. השרידים העתיקים ביותר מתקופה זו הם מקדש ומאגרי מים. צ'אמפאנר נכבשה על ידי השליטים הטורקיים של גוג'אראט בשנת 1484. חשיבותה של העיר צ'אמפאנר עלתה לאחר שהסולטאן מחמוד בגאדה החליט להפוך אותה לעיר הבירה שלו ולבנות אותה מחדש למרגלות הגבעה עם מאפיינים אדריכליים ייחודיים. העיר הייתה בירת גוג'אראט עד 1536. לאחר מכן צ'אמפאנר ננטשה, וכאשר הבריטים כבשו אותה ב-1807 התגוררו בה רק 500 תושבים.
כיום צ'אמפאנר היא מרכז דתי חשוב המושך אליו אלפי עולי רגל בכל שנה. רוב האוכלוסייה המקומית משתייכת לדת ההינדואיזם, אך יש קבוצות מיעוט מוסלמיות ונוצריות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 3,249 תושבים. לצ'אמפאנר יש מעמד מוניציפלי של כפר, השוכן בתחום של העיר ההיסטורית.
אגודת החלל הישראלית

אגודת החלל הישראלית הוקמה זמן קצר לאחר אסון הקולומביה שבו נספה אילן רמון על ידי קומץ חובבי חלל כדי להמשיך את מורשת רמון שקרא לקדם את חקר החלל בישראל ובייחוד דרך החינוך המדעי לילדים.
ציטוט מדבריו:
חשוב לעם ישראל, גם בשעות קשות כאלה, לעבוד ולפעול למען העתיד. אני חושב שמה שאני עושה זו פעולה חשובה, עם הפנים לעתיד ועם הרבה חזון. הנושא של פתיחת החלל גם לתעשיות בארץ ולמדע בארץ, הוא למען העתיד שלנו. זה התחום החשוב בעתיד.
האגודה נועדה להוות בית לכל שוחרי החלל בישראל, ולקיים אירועים ופעילויות שיקדמו את הבנת חשיבותו ונחיצותו של חקר החלל בדעת הקהל, ובקרב מקבלי ההחלטות. האגודה פועלת בציבור באמצעות עריכת ערבי-הרצאות בנושאי חלל ומפעילה תוכנית לימודי חלל ואסטרונומיה בבתי-הספר. האגודה פועלת מול הממשלה להגדלת תקציב סוכנות החלל הישראלית ושיפור מעמדה של ישראל בעולם בתחום החלל.
האגודה אינה פעילה יותר היום.
מזוזום

מֶזוֹזוֹם (באנגלית: Mesosome) הוא אברון בתא פרוקריוטי שנוצר מהתקפלות של קרום התא או החיידק פנימה. מתרחש באזורים מוגדרים בקרום התא בעקבות תהליך קיבוע כימי (Fixation). 
בשנות ה-60 הוצע שהאברון משמש למספר תפקידים, אך כיום הוא אינו מוגדר כחלק ממבנה התא והוסק שמדובר בתוצר לוואי מלאכותי (ארטיפקט) כחלק מהכנת התתקין.
מקאראפה

מקאראפה (Makarapa) היא קסדת פלסטיק ססגונית, שנוצרת ומאוירת במלאכת יד, ומשמשת אוהדי ספורט בדרום אפריקה. יוצרי המקאראפה צובעים אותה בצבעי הקבוצה אותם הם אוהדים, ולעיתים הם מרכיבים גם משקפי פלסטיק ענקיים. 
ראשיתן של המקאראפות ב-1979. אלפרד בלויי, אוהד של קבוצת הכדורגל קייזר צ'יפס, הגיע למשחק סוער של הקבוצה, במהלכו הושלכו בקבוקי בירה. בלויי, שעבד כפועל ניקיון בפרטוריה, חבש את הקסדה ממקום עבודתו כדי להגן על ראשו, ולקראת המשחקים הבאים צבע אותה בצהוב ובשחור, כצבעי הקבוצה. אוהדים נוספים ביקשו ממנו שיכין להם קסדות כאלה, ועד מהרה הן הפכו פופולריות, ובלויי החל לעסוק בייצורן. כיום אין משתמשים בהן לשם הגנה מפני בקבוקים, אלא לשם קישוט בלבד, והן משמשות גם אוהדי ענפים אחרים פרט לכדורגל. המקאראפות של בלויי הן כיום סימן מסחרי (Baloyi Makarapa).
ז'קי סבג

ביוגרפיה

סבג נולד במרוקו, ולמד בקזבלנקה בבית ספר אורט. עלה לישראל ב-1964 והתגורר בעכו. שימש חבר מרכז הליכוד, יו"ר אגודת בית"ר נהריה בכדורגל ופעיל פוליטי בעיר. בשנות ה-80 היה חבר מועצת עיריית נהריה באופוזיציה.
במרץ 1989 זכה במספר הקולות הגדול ביותר בבחירות לראשות העיר עם כ-27.9% מהקולות ועלה לסיבוב השני. לקראת הסיבוב השני חבר אליו ראש העירייה הקודם, חיים לבב, וסבג נבחר לראשות העיר. ב-2003 הפסיד בבחירות לרון פרומר, אך ב-2005 פסק בית המשפט המחוזי בחיפה על בחירות חוזרות, לאחר שנקבע שההסכמים של פרומר עם כמה מהסיעות טרום הבחירות היו בלתי חוקיים. בבחירות שנערכו בדצמבר 2005 ניצח סבג בהפרש של 107 קולות (47.4 אחוז מהקולות). ב-2006 עבר למפלגת קדימה. ב-2012 חזר לשורות הליכוד. ב-2013 נבחר לכהונה שלישית עם יותר מ-42% מהקולות.
ב-2004 הורשע בעבירה על החוק למניעת זיהום ים ממקורות יבשתיים בגין הזרמת מי ביוב גולמי לחוף הים, ונקנס ב-8,000 ש"ח. ביולי 2018, נחקר ביאח"ה בחשד להפרת אמונים, חקירה שהייתה השלמת חקירה מ-2013.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, קיבל סבג 23% מקולות הבוחרים, והפסיד לרונן מרלי.
יעקב רובין (עורך דין)

לימודים

רובין היה בוגר תיכון בית הכרם (ליד"ה). לאחר סיום התיכון ב-1954 התגייס לצה"ל. הוא השתחרר בדרגת סרן, ובהמשך כיהן כסגן-אלוף במילואים.
רובין למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים כמוסמך למשפטים בהצטיינות. החל בעבודת דוקטורט אצל פרופסור שלו גנוסר, אך בשל מלחמת יום הכיפורים לא סיים אותה, והחל לעסוק בפרקטיקה פרטית.
ממייסדי חוג התלמוד למשפטנים הירושלמים.

הוראה אקדמית

יעקב רובין שימש החל משנת 1961 בתפקידי הוראה שונים - באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, במסלול האקדמי המכללה למינהל ובמכללת שערי משפט.

עיסוק בעריכת דין

רובין עשה את שנת ההתמחות הראשונה אצל שופט בית המשפט העליון יואל זוסמן, ואת שנת ההתמחות השנייה אצל עו"ד ארנולד שפאר. ב-1969 הצטרף למשרדו של דוד ארד וב-1972 פתח משרד עו"ד עצמאי. הוא נחשב למוביל בתקדימים משפטיים בדיני הראיות. בשנים האחרונות צירף למשרדו את שני בניו.

חיים אישיים

רובין, התגורר בירושלים, היה נשוי לשלומית רובין (מבקרת עיריית ירושלים לשעבר), אב לארבעה, בהם חנן רובין שכיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים, וסב ל-15 נכדים ונכדות.