בניין גילנדר

היסטוריה

החלקה שמצפון לרחוב וול סטריט הייתה שייכת במהלך המאה ה-17 לג'ון דמן (John Damen) ושימשה כחוותו. בשנת 1685 מכר אותה לג'ון נייט (John Knight), פקיד במנהלתו של תומאס דונגן. לאחר מכן, מכר נייט את החלקה לדונגן ובשנת 1869 רכשו אותה אברהם דה-פייסטר (Abraham de Peyster), שלימים יהיה ראש העיר ה-20 של ניו יורק, וניקולס באירד (Nicholas Bayard), ראש העיר ה-16 של ניו יורק בין השנים 1685-1686. המבנה הראשון הידוע שנבנה בחלקה היה בקתת סוכר, שנבנתה על ידי סמואל באירד (Samuel Bayard). בשנת 1718, נמכרה רובה של החלקה לכנסייה בעוד המגרש הפינתי נשאר בידי דה-פייסטר וביארד. בשנת 1773, מכר דה-פייסטר את המגרש למשפחת ורפלאנק (Verplanck) בפחות מ-1,500 דולר אמריקאי.
בית העירייה השני של ניו יורק נבנה באזור זה בשנת 1700 ונהרס בשנת 1816. הוא עמד על המגרש בו עומד כיום ההיכל הפדרלי, שנבנה מיד לאחר הריסת בית העירייה השני. בשנת 1817, מכר צ'ארלס גרנר (Charles Gardner) את המגרש הפינתי, תמורת 11,200 דולר אמריקאי. בשנת 1835 נמכר המגרש תמורת 47,500 דולר אמריקאי ובשנת 1849 נמכר שוב תמורת 55,000 דולר אמריקאי. בין השנים 1844-1845 הפעילו צ'ארלס פרדריק בריגס (Charles Frederick Briggs) ואדגר אלן פו את משרדי "ברודוויי ז'ורנל" באחד מהמבנים שעמדו על החלקה. משנת 1849 עד דצמבר 1909 היה המגרש בבעלות משפחה אחת, בעוד המגרשים הסובבים אותו היו בידי משפחת סמפסון (Sampson) עוד מ-1840. בשנת 1880 הוגדלו הזכויות במגרש והוקם עליו בניין בן 7 קומות, בניין סטיבנס (Stevens Building).

בנייה

בשנת 1896, החליטה הלנה גילנדר אסינארי להרוס את בניין סטיבנס ולהקים במקומו בניין בגובה 91 מטרים תוך ניצול גידול הזכויות בקרקע והעלאת שוויה. את הבניין קראה על שמו של אביה, אקלס גילנדר (Eccles Gillender), מיליונר שעשה את הונו מסחר בטבק. היא מיהרה להקים את הבניין בטרם כניסתו לתוקף של חוק הבנייה החדש, שהחמיר לגבי בניית רבי קומות, עובדה המעידה על הפגמים התכנוניים הרבים בו (למעשה חוקי הבנייה נכנסו לתוקף רק בשנת 1916). גרסה אחרת להקמת הבניין, המוצגת על ידי ג'וזף קורום, מייחסת את הבנייה לאשתו של גילנדר, אוגוסטוס תיאופילוס גילנדר (Augustus Teophilus Gillender), שותפה בכירה במשרד עורכי דין.
חוזה הבנייה ניתן לחברת צ'ארלס ויליס (Charles T. Willis Company) וחברות אקלה (Hecla Iron Works), אטלס צמנט (Atlas Cement Company) ואוקוניט פסיפיק (Okonite Company of Passaic) נבחרו לשמש כספקים ראשיים. עלות בנייתו הכוללת מוערכת בכ-500,000 דולר אמריקאי ולא ניתן היה להתעלם ממדי השטח הקטנים להחריג בהשוואה לגובהו. ממדי אורכו 22.3 מטרים ורוחבו 7.9 מטרים, דבר שהגביל את תכנון חללי הפנים בו. חקר הקרקע במגרש העלה כי הקרקע לא יציבה בו ויש צורך להשתמש בכלונסאות לביסוס הבניין. עם סיום בנייתו, מחירי השכירות בבניין עמדו בשורה אחת עם המחירים שהיו מקובלים במנהטן של שנת 1897 ונמוכים ממחירי הבניין הקודם שעמד על המגרש, בניין סטיבנס. חוסר הפרופורציות של הבניין הורגש עוד יותר בשנת 1903, בה הושלמה בנייתו של בניין בנק האנובר הסמוך, שהיה גבוה רק במעט מבניין גילנדר ובעל שטח קומה גדול במספר מונים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים צ'ארלס ברג ואדוארד קלארק והוא משתייך ל"סדרה של מגדלים אלגנטיים בסגנונות קלאסיים שנבנו בניו יורק בעשור האחרון של המאה ה-19". הוא נחשב כיום ל"דוגמה בולטת" יחד עם בניין הבנק המרכזי (שנהרס גם כן) ובניין אמריקן סורטי. ברג וקלארק עיצבו את חזיתותיו לפי הסדר האנכי האיטלקי המשולש - שימוש בחומרים יוקרתיים בשלוש הקומות הראשונות (קומות אלו נראות על ידי עוברי האורח ברחוב) ושימוש חוזר באותם חומרים בשתי הקומות האחרונות והכיפה שבראש הבניין. הם הדגישו חיצונית את הקומה השנייה והשלישית בקרניז מסיבי יוקרתי, המפריד בינן לחזית הקומות האמצעיות שטויחו כקיר באופן חלק ופשוט יחסית. החל מהקומה השתים עשרה, שבה בהדרגה הקישוטיות לחלונות. הכיפה עוצבה כיאה לסגנון הבארוק האיטלקי. מבחינה הנדסית, תוכנן השלד מפרופילי פלדה והוא שמר ברוב גובהו על שטח קומות זהה (למעט שלוש הקומות בכיפה שהייתה בראשו). גובהו של הבניין היה 83 מטרים. הניו יורק טיימס העניק לו בשוגג את תואר "בניין המשרדים הגבוה בעולם" זאת למרות קיומו של בניין חברת הביטוח מנהטן לייף, שנבנה בשנת 1894 והתנשא לגובה של 106 מטרים.
הבניין שווק כמגדל המודרני ביותר שנבנה עד אותה תקופה וכאחד שעומד בכל תקני העמידות באש. ברם, הוא נחשב מיום סיום בנייתו ל"לא כלכלי". למעט שתי מכות ברק ביולי 1897 ומאי 1900 (כשבאחרון תועדה התעופפות רסיסים לרחוב אך ללא נפגעים) לא תועדו בו אירועים נוספים.

הריסה

פעולות ההתקשרות עם קבלן ההריסות החלו בתחילת חודש אפריל של שנת 1910. חוזה עבודות הפירוק ניתן לג'ייקוב וולק (Jacob Volk), שהתחייב לסיים את עבודות ההריסה ב-35 יום ולשלם 500 דולר אמריקאי על כל יום איחור. לאחר מכן הורחב לוח הזמנים ל-45 יום. ההריסות עצמן החלו ב-29 באפריל 1910 והסתיימו ב-16 ביוני 1910, יום לפני תום לוח הזמנים בחוזה. הריסת בניין גילנדר עלתה ל-Bankers Trust‏ 50,000 דולר אמריקאי ועוד 500 דולר אמריקאי על הקדמת לוח הזמנים ביום. הקבלן קיבל לידיו גם את חומרי הבניין שנהרס, שהוערכו בכ-25,000 דולר אמריקאי נוספים.
פעולות הכנה להריסה כללו הקמת משטח עץ ורשת תיל מעל המדרכות שסובבו את הבניין כך שהרחוב מתחת יוכל להמשיך בתפקודו ולא ישותק לזמן ההריסה ושתהיה הגנה על עוברי האורח ברחוב מפני נפילת חומרי בניין. בתוך הבניין, הוסבו פירי המעליות לזריקת פסולת בניין מהקומות העליונות לקומת הקרקע. ב-2 במאי פורקה הבלוודרה לחלוטין והמחיצות החיצוניות של הכיפה בראש הבניין הוסרו כך שנחשף שלד הפלדה של הבניין. ב-12 ביוני נשאר רק שלד הפלדה של קומת הקרקע. 4 ימים לאחר מכן נוקה המגרש לחלוטין מכל פסולת שהיא. הוצאת הכלונסאות מהקרקע החלה כחודש לאחר מכן. לוחות הגרניט בבניין מוחזרו למצבות ב-Green-Wood Cemetery בברוקלין.
מתוך 250 עובדים שלקחו חלק בהריסות, נפצעו שני עובדים איטלקים בגלל נפילה מקורת שלד הפלדה. אחד מהם מת מפצעיו בבית החולים.
בשנת 1912 הושלמה בנייתו של וול סטריט 14, והוא הפך לבניין הבנקאות הגבוה בעולם. משרדי הבנק שכנו רק בשלוש הקומות הראשונות בבניין בעוד שאר הבניין הושכר. שאר פעילות הבנק התקיימה במבני משרדים שעלות השכרתם הייתה זולה יותר. בשנת 1931, רכש ה-Bankers Trust את הבניין הסמוך והחליט להרוס אותו במטרה לשלש את שטחי ההשכרה שברשותו. בניין זה הושלם בשנת 1933, כשנה לאחר מותה של הלנה גילנדר אסינארי.