קרב וואו

רקע

לאחר פרוץ המלחמה הפכה העיירה וואו למרכז לפליטים מלאה וסלמאואה. בעוד שנשים וילדים שאינם ילידים התפנו, גברים בגיל המתאים נקראו לשירות ביחידת הרובאים המתנדבים של גינאה החדשה. תחילה הטיסו את הפליטים בכלי טיס אזרחיים אך ככל שהתקרבו היפנים לאזור הלכו והפכו הטיסות למסוכנות יותר. לבסוף נותרו באזור לאה-סלמאואה כ-250 גברים אסייתים ואירופאים, ואלה עשו דרכם דרך רכס אואן סטנלי למושבת הכורים הנטושה בולדוג, ומשם לאורך נהר לקקאמו לים.
לאחר שהגיע למחנה הפליטים בחודש מרץ החליטו כוחות בעלות הברית בגינאה החדשה להקים קווי תקשורת בין וואו ובולדוג. מחלקה מפלוגת הקומנדו הראשונה יצאה מפורט מורסבי על סיפון הסקונר "רויאל אֶנדֶבֶר" וחברה ליחידת המתנדבים שהגנה על וואו, בארגון שב-23 באפריל קיבל את השם "כוח קאנגה." ב-22 במאי חברה לכוח יחידת קומנדו נוספת, ובאוקטובר הצטרפה גם פלוגת הקומנדו השביעית. 
האספקה לוואו נשלחה דרך האוויר, אך הייתה תלויה בליווי מטוסי קרב. על מנת להשלים את משלוחי האספקה, לעיתים היו שולחים את האספקה בדרך הים והיבשה. סירות דיג היו נושאות את האספקה עד לשפך נהר לקקאמו, משם המשיכו קאנו במעלה הנהר עד בולדוג, ולאחר מכן היו סבלים ילידים מעבירים את הסחורה ברגל לוואו.

אסטרטגיה

לוואו היה מקום חשוב באסטרטגיה של מפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בגינאה החדשה, גנרל תומאס בלאמי. במחצית השנייה של 1942 החזיקו היפנים בעליונות אווירית מעל ים שלמה, ובכך מנעו התקפות אוויריות וימיות על בסיסים בלאה. לפיכך החליט בלאמי להפוך את "שביל בולדוג" - שביל צעידה בין וואו לבולדוג - לדרך רחבה בה יוכלו לעבור טנקים ומשאיות אספקה כחלק מהדיוויזיה שתשלח ללאה. 
מפקד הארמייה השמינית ברבאול, לוטננט גנרל היטושי איממורה, חישב נכונה את כוונות בעלות הברית ואת היקף כוח קאנגה והחליט לפעול כנגד וואו. הוא הורה ללוטננט גנרל הטזו אדאצ'י, מפקד הארמייה ה-18, לאבטח את האזורים המערביים ללאה ולסלמאואה. ב-29 בדצמבר שלח אדאצ'י את רגימנט הרגלים ה-102 מרבאול ללאה, ומשם ישירות לוואו. כוח זה נודע בשם "כוח אוקאבה" על שם מפקדו מייג'ור גנרל טורו אוקאבה.
מפענחי הצפנים של בעלות הברית השתמשו במכונת ה-PURPLE על מנת לקרוא מברקים ברשתות המוצפנות של היפנים. כך למדו בעלות הברית ב-3 בינואר 1943 על כוונתו של אדאצ'י לשלוח את הכוח מרבאול ללאה. אף על פי שיעדו הסופי של הכוח לא היה ידוע להם, הורה בלאמי על החטיבה ה-17 האוסטרלית לעבור ממפרץ מילן לוואו ולחבור לכוח קאנגה.

הקדמה לקרב

ב-6 בינואר יצאה השיירה היפנית מרבאול. לאור המודיעין החדש, תקפו מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחילות האוויר של צבא ארצות הברית את השיירה, שזכתה להגנת מטוסי קרב ועננות נמוכה. טייסי בעלות הברית טענו שהפילו 69 מטוסים יפניים לעומת 20 מטוסים שלהם שאבדו. מטוס PBY קטלינה אוסטרלי טיבע את ספינת התובלה "ניצ'יריו מארו", אך על אף שרוב החיילים שהיו על סיפונה נאספו על ידי משחתות כל הציוד הרפואי של אוקאבה שקע עם הספינה. בסופו של דבר הגיעה השיירה ללאה ב-7 בינואר והצליחה להנחית כ-4,000 חיילים. 
עד ה-16 בינואר הגיעו החיילים לסלמאואה, ומשם יצאו למתקפה על וואו. ב-16 בינואר נתקלו היפנים במחלקה של פלוגת הקומנדו השביעית, ובקרב שהתפתח נהרג מפקד המחלקה, קפטן ג'פרי בואן. האוסטרלים נסוגו מהאזור, אך במקום לפתוח במרדף החליט אוקאבה להתקדם לוואו על פני דרך מקבילה לדרך הראשית, וכך אבד הקשר בין הצדדים. כך הצליח אוקאבה להסוות את גודל הכוח שלו ואת מטרותיו, והשיג את אלמנט ההפתעה. השביל שבו בחרו לצעוד לא היה קשה במיוחד לחצייה, אך המסע התארך מאחר שהחיילים היפנים נאלצו לשאת את האספקה ואת הציוד על גבם. לבסוף הגיע הכוח לגבעה שהשקיפה על העמק שבו שכנה וואו ומשם פתחו בהתקפה על העיירה. צמחיית הג'ונגל העבותה הקשתה על התקדמות הכוחות ותוך זמן קצר איבדו היחידות קשר אחת עם השנייה, כך שההתקפה נערכה לבסוף בצורה הדרגתית, ללא הכנה מספקת.
בינתיים עשתה דרכה לוואו התגבורת של בעלות הברית, אך נראה שהיפנים ניצחו במרוץ לעיירה. המחסור במטוסים בזירת גינאה החדשה, והצורך לחלוק אותם עם חזית בונה-גונה הביא לכך שהגעת התגבורת התעכבה עוד יותר. עד ה-27 בינואר הגיעו לוואו הגדודים החמישי והשישי והצטרפו לכוח קאנגה.

הקרב

בדרכו של כוח ההתקפה היפני עמדה פלוגה A של הגדוד השישי, וב-28 בינואר הורה אוקאבה לתקוף עמדותיה. פלוגה A נאלצה לסגת אך החזיקה בעמדותיה החדשות בסיוע מרגמות ואש מקלעים. בשעה 18:00 אזלו לפלוגה A פגזי המרגמה ומלאי התחמושת הלך ואזל בעוד היפנים ממטירים על העמדות אש מרגמות ומקלעים משלהם, אז הפלוגה הצליחה לשמור על קוויה שלמים במהלך הלילה. 
ב-2 בינואר הסתיים קרב בונה-גונה ואיפשר את השימוש במטוסים לטובת חזית וואו. בנוסף, לבקשת מקארתור הגיעו לגינאה החדשה מטוסי DC-3 דקוטה אמריקאים. מטוסים אלה איפשרו העברה מהירה יותר של כוחות לוואו. ב-29 בינואר נחתו בוואו הגדוד השביעי ושארית הגדוד החמישי, ויום לאחר מכן הגיעו שני תותחי 25 ליטראות שנכנסו לקרב עוד באותו יום. למרות זאת, הצליחו היפנים להגיע עד לקצה מסלול הטיסה, אך נעצרו בשל הלחץ הכבד שהופעל עליהם. 
בימים הבאים המשיכו מטוסי הדקוטה בשינוע התגבורות לוואו עד שבימים הראשונים של חודש פברואר מנה כוח קאנגה כ-3,000 חיילים. ב-4 בפברואר עמד הכוח של אוקאבה בסכנת כיתור ונאלץ לסגת. לאחר שהבין שאבדו הסיכויים לכבוש את וואו הכריז אוקאבה על ביטול המשימה ועל נסיגה כללית. 
בזמן שהקרב התנהל על הקרקע ניסו מפציצים יפניים לתקוף את מסלול הטיסה בוואו ובכך למנוע את הגעת התגבורות, אך בשל תנאי מזג אוויר קשים לא הצליחו הטייסים לאתר את המסלול ונאלצו לשוב לרבאול. רק ב-6 בפברואר התרחש קרב אוויר, כששמונה מטוסי P-39 שחיפו על מטוסי הדקוטה נוחתים בוואו הבחינו בעשרים וארבעה מטוסים יפנים, מתוכם הפילו 11 מטוסים. באותה עת זיהו שמונה מטוסי קרטיס P-40 וורהוק בתריסר מטוסים יפנים נוספים והפילו שבעה מתוכם. במהלך הקרב הופל מטוס דקוטה אחת וכל חמשת אנשי הצוות שבו נהרגו, שני מטוסים נפגעו על הקרקע ושלושה אנשים נהרגו. תוך זמן קצר הצטרפו לקרב שלוש טייסות נוספות שלא הותירו ליפנים סיכוי. בסך הכל הפילו טייסי בעלות הברית לפחות 23 מטוסי קרב ולפחות מפציץ יפני אחד, וסוללת נ"מ אוסטרלית הפילה מפציץ אחד ושני מטוסי קרב.

תוצאות הקרב

עד ה-15 בפברואר 1943 איבד כוח קאנגה 30 קצינים ו-319 חיילים והיפנים איבדו ככל הנראה 1,200 חיילים. 
חיילי בעלות הברית רצו לרדוף אחר היפנים הנסוגים אך נאלצו לוותר על כך בשל קשיים לוגיסטיים. היפנים תכננו לנסות לכבוש את וואו פעם נוספת, כשבפעם הזאת תכננו לתקוף מכיוון צפון. למשימה זו נשלחה הדיוויזיה ה-51, אך בדרכה לגינאה החדשה ספגה אבידות רבות בקרב ים ביסמרק, וניסיונות מאוחרים יותר לכבוש את וואו נכשלו גם הם.