עיר

עִיר היא דפוס התיישבות אנושי המאופיין בצפיפות גבוהה ובריכוז גבוה של אוכלוסייה ליחידת שטח, ביחס לצורות התיישבות אחרות. התהליך הדמוגרפי בו מתרחש מעבר של אוכלוסייה מיישובים כפריים לסוגים שונים של התיישבות עירונית מכונה עיור.

הגדרת עיר

עיר היא מושג סוציולוגי, המעיד על אופי המקום אולם משתנה ממקום למקום. מקס ובר בספרו "העיר", ניסה להגדיר עיר על פי מאפיינים מוגדרים. המודל היה העיר האירופאית מנקודת מבט אתנוצנטרית, בעלת אוטונומיה משפטית פוליטית, ישות עירונית המנהלת עצמה בפני עצמה. העיר גדולה באופן משמעותי מהכפרים שמסביבה ומהווה מרכז כלכלי, תרבותי ודתי לסביבתה. לעיר של ימינו בסיס כלכלי המושתת בדרך כלל על מסחר, שירותים, מלאכה ותעשייה, בניגוד לכפר, המושתת על חקלאות. בעיר המודרנית יש שלטון מקומי המחוקק חוקים מקומיים ומספק שירותים ותשתיות לתושבי העיר. בערים מתרכז הכוח הפוליטי, הדתי והתרבותי, לכן השפעתן על החברה בארץ או במדינה בדרך כלל גדול יותר מאשר היישובים הכפריים. מודל זה מצומצם ביותר ואינו כולל ערים מוסלמיות, מזרח-אסייתיות ואחרות. הערים המוסלמיות שונות היו במרכיביהן ולכן לא התאימו לקטגוריות של ובר.

להשוואה, הנה תיאור של משורר קדום, לפני למעלה מ-4,000 שנה, המתאר מהי עיר טובה בעיניו: 
המחסנים מלאי טובין; הבתים בנויים היטב; הרוחצים לקראת החגים שמחים בחצרות; זרים נעים כה וכה כציפורים מוזרות; הנשים הזקנות נותנות משען עיצה; הגברים הזקנים נותנים משען חוכמה; העלמות מלאות בשמחת הריקוד; הנערים מלאים בעליצות הקרב; הילדים מלאים בשמחה; האנשים מאושרים.
בעוד נקודת המבט המודרנית והמערבית של ובר מאפיינת עיר על פי יחסה כלפי חוץ, המשורר הקדום מעדיף תיאור של חיי העיר גופא, ובעיקר חיי הרגש. היחס אל החוץ מתמצה בציון מבקרים מן החוץ, שהם כמו חיות מחמד מופלאות לתענוג יושבי העיר. אפשר להבין הבדל זה ביחס לעיר מתוך כך שהתיאור הקדום נכתב בעת שהערים היו בנות פחות מאלפיים שנה, מעט מזעיר מכלל בני האדם היו יושבי ערים ועצם קיומן כישויות היה מקור לפליאה, תהיה ואף ספק. כיום אחרי ששת אלפי שנים של ערים והיסטוריה העיר גופא אינה יוצאת הדופן, אלא תקן הקיום לרוב בני האדם בעולם המתועש. העיר עצמה מובנת מאליה, ויחסה אל סביבתה הפך למוקד ההגדרה והשוואתה לערים אחרות.

חשיבותה של העיר בהיסטוריה

מקובל לחשוב שהקשר בין עיר לציויליזציה הוא מוחלט ודו סיטרי: הציוילזציה התפתחה בעיקרה בעיר, ולעיר אין קיום ללא מוסדות הציויליזציה. היוונים הקדמונים תלו את קיום הציויליזציה והעיר גם יחד במושג יונומיה, הסדר הטוב. חלק גדול מסיפור התרבות האנושית נקבע בערים. בפרט, התפתחות מוסדות ומוסדות העל, כמו בתי משפט, חוק וחוקה, בנקאות, גילדות של מומחים, ספריות, אוניברסיטאות וכיוצא באלה התחוללה בערים. תהליכי התמחות בצורתם הקיצונית התקיימו ועודם מתקיימים אך ורק בערים. השליט והביורוקרט, המשפטן והפילוסוף, המדען והמהנדס, האדריכל והבנאי, כל אלו נוצרו בערים, התפתחו בערים וקיומם אפשרי רק בעיר, היכן שמתקיים המפגש ההכרחי בין צורך, אפשרות והזדמנות. רעיון העיר, שאולי נראה מובן מאליו כעת, סותר כמיליון שנות אבולוציה אנושית, בהן האדם התקיים כצייד-לקט. לאורך כמעט כל תקופה זו, בה האדם עוצב, חיו בני אדם בקבוצות קטנות בהן כל אדם היה מוכר לכל אדם וגם קשור עמו בקשרי משפחה. אין תימה, איפה, שהערים על 6,000 שנות ההיסטוריה שלהן נאלצו להתמודד עם מכלול בעיות חדשות לניסיון האדם, בעיות הנובעות מעצם הרעיון של כינוס אלפי זרים יחד לחיים זה לצד זה בתחום מצומצם. ניכור אורבני, הבדלי מעמדות ומתח בין עשירים לעניים, מהומות ומרידות, מגפות, שלטון כוחני ועריץ - כל אלו קשורים בטבורם לעיר, והפתרונות להם עדיין בתהליך עיצוב ובחינה.
מכל אלו נובע שחלק עצום מההיסטוריה האנושית הוא ההיסטוריה של ערים: החל בארך, הגדולה בערי העולם עם שחר ההיסטוריה, המגדירה את עליית תרבות שומר, דרך אכד, בבל ואור, המציינות את ערש ההיסטוריה. אוגרית ויורשתה הפניקית קרתגו ששתיהן מציינות את עידן הסחר הפיניקי שהפיץ את רעיון העיר והציויליזציה מערבה. אתונה וספרטה של יוון הקלאסית, אלכסנדריה וסירקוזה הפאן-הלניות, רומא והאימפריה שהקימה שהגדירה בפועל את ראשית תרבות המערב, כמו גם מרכז לנצרות הקתולית שמילאה תפקיד מרכזי בקיפאון ימי הביניים העתיד לבוא. ירושלים בה נולדה דת המערב, וקונסטנטינופול שהתקיימה לאורך אלף שנים כעיר נוצרית והפיצה את הנצרות צפונה ומערבה. בגדד וקהיר, שהיו מרכז האימפריות הערביות, הפיצו את האסלאם, שימרו גחלת של הידע היווני הקלאסי והניחו חלק מהיסודות להתפתחות המדע במערב עד שהוא יצא מקיפאון ימי הביניים. אנדלוסיה שכיבושה ברקונקיסטה עם ספרייתה המופלאה היה ציון דרך חשוב להשבת פילוסופיה יוונית, ידע יווני ויבוא ניצני מדע ערביים לאירופה של שלהי ימי הביניים. פירנצה של הרנסאנס, פראג של הרפורמציה, לונדון של מקדש החירות האנגלי וגרעין לאימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה ולקולוניאליזם האירופי, פריז של המהפכה הצרפתית.
כל אלו ורבות אחרות משמשות בד בבד נקודות ציון, מקור לרעיונות חדשים שהגדירו ותחמו תקופות ותרבויות וכולן יחד מהוות חלק ניכר ממארג ההיסטוריה. באור זה קל לטעות ולראות בהיסטוריה את תולדות הערים בלבד, אך רבים מהתהליכים רבי העוצמה בהיסטוריה החלו באזורים שלא הייתה בהם ולו עיר אחת: ההתפשטות ההינדו-אירופית. החורבן שהביאו גויי הים על אימפריית הסחר הפיניקית וימי הביניים הקטנים שבאו בעקבות חורבן זה. לחץ הפושטים ההונים ומפולת הדומינו של נדודי העמים שהחריבו את האימפריה הרומית. המונגולים שכבשו את האימפריה בעלת הרצף היבשתי הגדול ביותר מאז ומעולם. יתר על כן - מעצם ההגדרה עיר תלויה לקיומה בעורף חקלאי או מסחרי - לרוב שילוב של השניים. התפתחויות בטכניקות של חקלאות, אימוץ גידולים חדשים וזנים חדשים, פתיחת וסכירת נתיבי מסחר שמו כולם חסם מוגדר היטב לעצם אפשרות קיומן של ערים ולמידת שיגשוגן.

התנגדות להתיישבות עירונית

הוגה הדעות דריק ג'ונסון מגדיר ציויליזציה כתרבות שמבוססת על גדילת הערים וצמיחתן. לפי הגדרתו, עיר היא צורת התיישבות קבועה בצפיפות כזאת אשר דורשת יבוא קבוע של משאבים. לטענתו, לפיכך, ציויליזציה וערים הן מבסיסן אינן בנות-קיימא. לטענתו הדבר נובע מכך שהסיבה לכך שעיר תייבא משאבים היא שאותם משאים נגמרו באזור ההתיישבות של העיר. מאחר שהציויליזציה מבוססת על גדילת הערים, אותם אזורים בהם נגמרו המשאבים גדלים גם הם. הוא טוען גם כי צורת ההתיישבות העירונית חייבת גם להיות מבוססת על אלימות, מאחר שכל הקהילות מעוניינות לשמור את המשאבים שלהן לעצמן, קהילה שמבוססת על יבוא משאבים תהיה חייבת לנקוט באלימות.