google/wiki40b huggingface dataset:
המובלעת הסורית

המובלעת הסורית היא שטח שכבש צה"ל מידי סוריה במלחמת יום הכיפורים והחזיק בו עד למימוש הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, כשמונה חודשים לאחר תום המלחמה. השטח, למעשה מבלט ולא מובלעת, היה מול צפון הגולן, רוחבו היה כעשרים קילומטרים, ושטחו כ-400 קמ"ר. הוא כלל כפרים סוריים רבים, תילי געש וגם את שיא החרמון. חוד המובלעת היה במרחק של כארבעים קילומטרים מדמשק. המובלעת השתרעה מבית ג'ן בצפון, דרך תל שמס (כקילומטר ממערב לסעסע), ועד לתל מרעי (כחמישה קילומטרים מדרום לכאנאכר) ותל אל מל בדרום.

כיבוש המובלעת על ידי צה"ל

ב-11 באוקטובר 1973, יומה השישי של המלחמה, עבר צה"ל למתקפה בחזית הצפון. אוגדת איתן הבקיעה את דרכה אל מעבר ל"קו הסגול" (קו הגבול לפני המלחמה) והתקדמה אל מזרעת בית ג'אן. למחרת המשיכו אוגדת איתן ואוגדת לנר בדרכן לעבר דמשק. חיל האוויר הסורי ערך בשעות הבוקר למעלה ממאה גיחות תקיפה של הכוח הישראלי במובלעת במאמץ מרוכז. התקיפות הצליחו להאט את התקדמות הכיבוש של אוגדה 36, בפיקודו של רפאל איתן, ואוגדה 210, בפיקודו של דן לנר. בקרבות אוויר ובאש נ"מ הופלו תשעה מטוסים סוריים. חיל המשלוח העיראקי שהגיע לחזית רמת הגולן יום קודם לכן, פתח במתקפה בעוצמה של שתי חטיבות על כוחות צה"ל שהחזיקו במובלעת, הקרב נמשך עד בוקר המחרת וגרם לעצירת  התקדמותה של אוגדת לנר, שנאלצה להפנות את כוחותיה לבלימת התקפות הנגד העיראקיות.
ב-13 באוקטובר המשיך חיל האוויר הסורי במאמץ המרוכז לבלימת הכוח הישראלי במובלעת וערך מעל מאה גיחות. בחלק מהגיחות הותקפו בטעות כוחות סוריים ועיראקיים. בקרבות אוויר הופלו 11 מטוסים סוריים. אוגדת לנר טמנה מארב לכוח העיראקי והכתה אותו בעוצמה רבה. ב-16 באוקטובר עם שחר נערכה תקיפה משולבת של כוחות סוריים, ירדניים ועיראקיים על כוחות צה"ל במובלעת. חיל משלוח עיראקי מדרום מזרח, חטיבת שריון 40 ירדנית מדרום וכוח שריון סורי מצפון. ההתקפה נהדפה על ידי צה"ל.
כתוצאה מהתערבות חיילות המשלוח מעיראק ומירדן בלחימה ברמת הגולן, נאלץ הפיקוד הישראלי לזנוח את תוכניותיו להרחבת שטח המובלעת הישראלית בסוריה ולהמשך ההתקדמות לכיוון דמשק.
ב-20-19 באוקטובר התייצב צה"ל במובלעת שכבש מידי הסורים, תוך לחימה בכוחות סוריה ועיראק ובכוח שנשלח מירדן.

מלחמת ההתשה במובלעת הסורית

הסורים, שלא השלימו עם מפלתם ועם קיומו של טריז ישראלי מול דמשק, הפרו באופן שיטתי את הפסקת האש מראשיתה כמעט מדי יום, ומאמצע חודש מרץ 1974 הפכו ההטרדות לתקריות אש רצופות, שלבשו אופי של מלחמת התשה. מלחמה זו קיבלה את הכינוי "מלחמת ההתשה במובלעת הסורית" או "מלחמת ההתשה הקטנה". הצבא הסורי הפעיל בעיקר יחידות ארטילריה אך גם יחידות שריון וחיל רגלים. הפגזות תותחים ומרגמות הפכו דבר שבשגרה.
בפברואר 1974 החל משא ומתן בין ישראל לסוריה בתיווכו של שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר שיצא למסע דילוגים בין ירושלים ודמשק. במקביל לפתיחת המשא ומתן גברה מלחמת ההתשה ובחודשים מרץ - מאי אירעו למעלה מאלף תקריות ובכללן הפגזות כבדות על יישובי הגולן והפגזות בלתי פוסקות על כוחות צה"ל.
ב-31 במאי נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, ולפיו נסוגה ישראל משטחי המובלעת הסורית.

סקר ארכאולוגי

בנובמבר-דצמבר 1973 ערכו דן אורמן, עמוס קלונר, מאיר בן דב, צבי אילן, גבי ברקאי ועמי מזר סקר ארכאולוגי במובלעת, מטעם האגודה לסקר ארכאולוגי בישראל. בסקר נמצאו מבנים עתיקים ועשרות כתובות, רובן ביוונית.
הנרי דנקר

קורות חייו

הנרי דנקר נולד ב-1912 בניו יורק במשפחה יהודית ברובע אפר איסט סייד. אחרי שעסק הפרוות של אביו פשט את הרגל עברה המשפחה לגור בברוקלין ואחר כך בברונקס. בנעוריו לדבריו חשב ללמוד כדי להיות רב, אך בסופו של דבר מכר נעליים כדי לעזור בפרנסת המשפחה. הוא למד בתיכון מוריס בברונקס. אחר כך למד לתואר ראשון ומשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
הנרי דנקר התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק בשנת 1935 בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי. עזב מהר את תחום המשפטים כדי לכתוב רומנים ומחזות. הכשרתו המשפטית מהדהדת ביצירותיו. בקריירה הקצרה שלו כעורך דין זכה במשפט בתחום הנזיקים שבה הוכרה לראשונה גרימת מחלה נפשית על ידי חבלה גופנית.
דנקר היה נשוי למשך 61 שנה לאדית רוז הקמן, שהייתה האחות שטיפלה בו בעת שהיה מאושפז בבית החולים הר סיני בניו יורק.

פעילותו כסופר ותסריטאי

דנקר כתב בשנת 1939 את התסריט למה שלדבריו הייתה סדרת דרמה המשכית הראשונה בכל הזמנים "עדות השקר" (False Witness) ‏ ברשת הטלוויזיה NBC. הסדרה הופסקה למרות הצלחתה, בעקבות גיוס הטלוויזיה לאימוני משמרות בימי תקיפות מהאוויר לקראת כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה 
דנקר התחיל לכתוב תסריטים לתוכניות רדיו, ביניהן שלושה מחזות רדיופוניים בשביל Columbia Workshop 
של רשת הרדיו CBS‏:Me? I Drive a Hack עם ריצ'רד וידמרק, הסיפור Emile,the Seal והמחזה הפוליטי Laughter to the Leader ‏ שבה אסרה משום מה הנהלת הרשת שהתפקיד של היטלר ישוחק במבטא גרמני.
בימי המלחמה עבד דנקר בעורך בדסק האנגלי בשירות התקשורת של משרד ההגנה של ארצות הברית.
בשנת 1945 התחיל דנקר להקדיש את כל זמנו לכתיבה תוך כדי עבודתו ב- Radio Reader's Digest ‏ ברשת CBS.
אחד מתסריטיו הוקדש לניתוח השתלת קרנית שהחזירה למטופל את הראייה. 
בשנת 1947 כתב דנקר תסריט ראשון לסדרה הרדיופונית דתית בשם "הסיפור הגדול ביותר של כל הזמנים", (The Greatest Story Ever Told) על חיי ישו הנוצרי (עם מקס פון סידוב בתפקיד הראשי), שהביא לו בעונה הראשונה מספר פרסים: פרס פיבודי, פרס כריסטופר, הפרס של סיטי קולג' של ניו יורק לתוכנית הרדיו של השנה, פרס ורייטי של שנת 1947. כתב את כל התמלילים של הסדרה ששודרה בשנים 1957-1947.
מאוחר יותר, כתב לטלוויזיה את התוכנית "The Choice" בהפקת דייוויד סוסקינד שהוקדשה לעוד סוגיה רפואית שתהיה אקטואלית כעבור מספר שנים-השתלת לב, שבו תיאר את שנות היסורים שעוברים מטופלים הממתינים להשתלה. בתוכנית השתתפו השחקנים מלווין דאגלס, ג'ורג' גריזארד ופרנק לנגלה.
היא כללה קטעי צליום מניתוח שערל מייקל דיבייקי, ממציא הלב המלאכותי. CBS לא הגבילה את זמן הקטע המצולם של הלב הפועם ל-30 שניות בלבד מחשש לרגשות הצופים.
אחרי שהשיג מעמד לא מעורער בתחום הרדיו והטלוויזיה החליט דנקר לחזור ל"אהבתו הראשונה" - המחזאות. אחר כך כתב 34 רומנים, מתוכם 17 פורסמו ב"Reader's Digest" 
ששה ממחזותיו הועלו על במות ברודוויי, שניים במרכז קנדי לאמנויות הבמה בוושינגטון ושניים על במות אחרות. 
בשנת 2012 הנרי דנקר נפטר בגיל 99 בביתו במנהטן, עקב סרטן ריאות.
בן אדם מה לך נרדם

מבנה הפיוט ותוכנו

המשפט הראשון בפיוט פותח במילה בֶּן אָדָם ומסיים בכינוי האל. בכך מעצים המשורר את הפער שבין האדם, ובין האל - אֲדוֹן הָאֲדוֹנִים.
במהלך הפיוט מתאר המשורר את המעשים שיש לעשות על מנת לזכות ברחמי האל: להיטהר, להתרחק מפשעים ולהתוודות על חטאים.
הפיוט, המושר בקטע ההתחלה של הסליחות, מקביל בין ההתעוררות הפיזית להתעוררות הרוחנית. המשורר קורא לאדם לקום ולהתעורר, לא רק מהשינה הפיזית, הממשית, אלא בעיקר מן התרדמה הרוחנית.

הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא תחילת המשפט מספר דניאל, פרק ט', פסוק ז': 
לְךָ אֲדֹנָי הַצְּדָקָה; וְלָנוּ בֹּשֶׁת הַפָּנִים
השיר מסתיים במשפט האופטימי, שעליו חוזר הקהל לאחר החזן:
הַמְרַחֵם הוּא יְרַחֵם עָלֵינוּ; כְּרַחֵם אָב עַל בָּנִים
המעבדה (סרט)

המעבדה (באנגלית: The Lab) הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2013 שביים יותם פלדמן והפיקה חברת ״גם סרטים״. בסרט מראיין יותם פלדמן מספר אנשי מפתח בתעשיית ייצוא הביטחון הישראלית בנושא המוסריות של מכירת כלי נשק ומוצרים הקשורים לביטחון בשוק הבינלאומי. זהו סרט בעל אמירה פוליטית והוא מתריס כנגד תעשיית הנשק בישראל.

תקציר

בסרט, הבמאי יותם פלדמן, יחד עם הצלם פיליפ בלאיש (Philippe Bellaïche), מביאים נקודת מבט מתוך תעשיית ייצוא הנשק בישראל. הם מראיינים אנשי מפתח בתעשיית הנשק בישראל ובצה"ל וחוקרים את מעשי הסחר בנשק של חברות ישראליות למדינות רבות בעולם. במהלך הסרט, מתשאל פלדמן את אנשי המפתח הנ"ל לגבי רגשותיהם כלפי הרצח שנגרם עקב קניית הנשק מהם. רוב התשובות יצאו כנגד הגישה השלילית של השאלה או התחמקו ממנה. בנוסף, חלק חשוב בסרט הוא הדגשת רווח המדינה ממלחמות, ומניסיון הנשק המפותח בהן, בעזה בפרט. מראיונותיו של פלדמן עולה המסקנה כי קוני נשק רבים מעדיפים לרכוש מישראל משום שכלי הנשק המפותחים בה נבדקו בשטח. פלדמן מתייחס לעובדה שכלי הנשק נבדקו בשטח במלחמה בעזה ומתייחס למבצע "עופרת יצוקה" בהקשר זה.

רקע

במאי הסרט, יותם פלדמן, הוא בנו של אביגדור פלדמן, פעילי משפטי וחברתי בנושא זכויות האדם. עוד מילדות, התעסק פלדמן בנושא זכויות האדם, ובהתאם לכך החל בבגרותו לכתוב ולנהל תחקירים עבור עיתון "הארץ". במהלך עבודתו על תחקיר בנושא הפליטים מאפריקה בשנת 2010, ניסה פלדמן לתעד את מלוא חוויתם, ובמסגרת כך גם העביר מספר ימים במעצר במצרים, בגין ניסיון הסתננות לשטח ישראל.

התגובות לסרט

הסרט מדגיש השקפת עולם שמטילה בספק את ישירות מערכת הביטחון של ישראל ושל תעשיות הביטחון בישראל ככלל. הוא עושה זאת באמצעות שאלות טעונות והתמקדות בנזקים הנגרמים על ידי מדיניות הסחר בנשק הישראלית. כתוצאה מכך, התעוררו תגובות רבות המגנות את הסרט. מצד שני, יש שרואים את הסרט כ"חושף אמת" ומציג ידע, ועל כך משבחים אותו.
באפריל 2017 ביקשה שרת התרבות, מירי רגב, במכתב רשמי לעיריית ירושלים למנוע את הקרנת הסרט באירוע בסינמטק בעיר. בקשה זו נדחתה על ידי העירייה וזכתה לתגובות רבות מהציבור. רגב טענה כי הסרט חותר נגד "המדינה, ערכיה וסמליה" ומשמיץ קצינים ובכירים בצה"ל העוסקים במסחר נשק. לטענה זו השיב פלדמן כי הצגת אנשי צה"ל שסוחרים בנשק כ"סוכני מוות", בפי רגב, היא אמת אובייקטיבית. הוא הרחיב ואמר כי הוא מקווה שסוחרי הנשק האלו, ביחד עם רגב, יבואו על דינם.
בנוסף, בהקרנה של הסרט בפרייבורג, גרמניה, ב-2014 הטמינו קבוצת פעילים אנטי-גרמנים פצצת זמן מדומה באולם במחאה על הסרט שתואר על ידיהם כאנטישמי. 
בראיון למגזין "טיים-אאוט", פלדמן גם מציין כי מטרתו בסרט אינה לשפוט ולהעביר ביקורת, אלא לגרום לצופה לגבש בעצמו את דעתו על המצב. 

לדבריו של פלדמן: 
אני חושב שהמסר המרכזי של הסרט הוא שהצלחתה הכלכלית של ישראל מושתתת על ניסוי כלי נשק על בני אדם אמיתיים בעזה ובגדה המערבית, ככל שערי ישראל שופעות בכל טוב, שהמגדלים צומחים באוויר, ששוקי האוכל עולים כפורחים, שמחירי המניות עולים ואינם יורדים, כך אפשר ללמוד שמתקיימים יותר מבצעים, יותר חיסולים, יותר מעצרים והריסות בתים שמעוררים סקרנות וקנאה בארבע קצוות תבל. מבחינה זו, לא צריך להסתכל על עזה כדי ללמוד על מעשי הצבא הישראלי, די להסתכל על קו הרקיע של תל אביב".
מרטין מטור

ביוגרפיה

מרטין נולד בעיר סָוָרִיָה שבפאנוניה (כיום סומבטהי בהונגריה) לקצין בצבא הרומי, שכינה אותו על שם מרס, אל המלחמה. הוא עבר עם משפחתו לפאביה (כיום באיטליה). בגיל חמש-עשרה חויב כבנו של קצין להתגייס לצבא, ונשלח לגאליה.
יום אחד, כאשר חנה עם חייליו ליד שערי העיר אמיין בצרפת, נתקל בקבצן מהלך חצי-עירום. הוא קרע את גלימתו לשניים והעניק לקבצן אחד מהחצאים. באותו לילה התגלה אליו ישו בחלום והוא לובש את מחצית הגלימה שנתן לקבצן. מרטין שמע את ישו אומר למלאכים: "הנה מרטינוס, החייל הרומי שלא נטבל; הוא הלבישני." כשהתעורר גלימתו הייתה שלמה. הגלימה (בלטינית capella) שנעשה בה הנס נשמרה באוסף השרידים הקדושים של מלכי הפרנקים מהשושלת המרובינגית, בחדר מיוחד בארמונו של המלך, ומכאן משמעותה המקורית של המילה קפלה, כמקום התפילה הפרטי של המלך.
החלום הותיר במרטין רושם עז, ולמחרת נטבל לנצרות. כעבור שנתיים עזב את הצבא הרומי, נסע לטוּר והפך לתלמידו של הילריוס מפואטייה, אחד מראשי המתנגדים לאריאניזם, שבו האמינו באותו זמן המלכים הויזיגותים ששלטו באזור. כמו מורו סבל מרטין מרדיפות ונאלץ לצאת למסעות נדודים, שבהם הזדמן לו ליטול חלק באירועים פלאיים שונים. בשנת 361 חזר לצרפת והמשיך להפיץ את הנצרות. הוא הקים בליגוז'ה (Ligugé) את המנזר הראשון בגאליה.
ב-371 התמנה לבישוף של טור, לפי המסורת נגד רצונו. כעבור זמן מה עבר להתגורר במנזר שהקים במרמוטייה (Marmoutier), שהפך למרכז דתי חשוב. מאוחר יותר חזר להלך בארץ ולהטיף לכופרים.
יום חגו חל ב-11 בנובמבר. חג זה הוא אחד מהימים החשובים בלוח השנה הנוצרי באזורים הקתוליים של צפון אירופה (פלנדריה וחלקים מהולנד וגרמניה).
מרטין מטור הוא הקדוש הפטרון של צרפת, של החיילים ושל בואנוס איירס.
יצחק בלק

ביוגרפיה

בלק נולד בעיירה דז'רז'וניוב שבפולין, בנם הבכור של פולה בלק (לשעבר גמורה), אשת חינוך ילידת ביאליסטוק, ושל יעקב בלק, סופר ועיתונאי, יליד סוסנוביץ.
בשנת 1957 עלה לישראל עם הוריו, אחותו הצעירה, סבו וסבתו. לאחר תקופה קצרה במעברה באשקלון התמקמו בעיר חולון.
גדל והתחנך בעיר חולון, והיה חניך פעיל בתנועת הנוער הנוער העובד והלומד. עם סיום לימודיו בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי התגייס לצה"ל לחיל השריון.
לאחר שהשלים את שירותו הצבאי עבר להתגורר בירושלים, והשלים לימודי תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1972 נישא לשפרירה (שפי) פרשקר. יש להם 3 ילדים ונכדים.
מתגורר בתל אביב.

שירות צבאי

בשנת 1966 התגייס לגדוד 82 של חטיבה 7 של חיל השריון. במלחמת ששת הימים, אשר פרצה חודשים ספורים לאחר גיוסו, לחם בחזית הדרומית כנהג טנק.
בשנת 1968 לחם כמפקד טנק בפעולת כראמה. במהלך הפעולה חילץ פצועים מתוך שטח מוכה באש ארטילריה, אש נ"ט ואש מקלעים, תוך כדי זחילה, כשהפצועים נישאים על גבו או נגררים על ידו בעזרת שמיכה. על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת. בשנת 1969 השתחרר משירות סדיר בדרגת סמ"ר.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התגייס לשירות מילואים במסגרת חטיבה 188 בגזרה הצפונית ברמת הגולן. לחם כסמל מבצעים, וכן כטען-קשר וכמפקד טנק.
במהלך שירות המילואים השלים קורס קצינים בפיקוד העורף. השתחרר משירות מילואים פעיל בדרגת סרן.
בשנת 1994 נבחר להדליק משואה בעצרת הגבורה של חיל השריון שנערכה ביד לשריון בלטרון.

שירות ציבורי

עם סיום לימודיו האקדמיים ב-1973 השתלב בשירות הציבורי.
בין השנים 1975–1984 שימש מנתח מערכות מינהל, במחלקת או"ש במשרד הפנים.
בין השנים 1985–1991 היה ממונה על תקצוב ותכנון עבודה במשרד הפנים.
בין השנים 1991–1995 היה סמנכ"ל בכיר לתכנון, תקצוב ופיתוח ברשויות המקומיות במשרד הפנים.
בין השנים 1995–1999 כיהן כראש מועצה ממונה של המועצה המקומית הר אדר, וכן כיו"ר הוועדה המיוחדת לתכנון ובנייה, הר אדר.
בין השנים 2004–2006 כיהן כמשנה למנכ"ל וכמנהל המינהל לשלטון מקומי במשרד הפנים.
בין השנים 2007–2011 כיהן כיו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, הראל.
כיום משמש כחבר בוועדה הגאוגרפית של ירושלים, יו"ש והשפלה.
המשימה האבודה

המשימה האבודה הוא ספר קריאה אשר נכתב על ידי הסופרת עמלה עינת. הספר הוא רומן לבני נוער ולמבוגרים, ויצא לאור בשנת 2008.

הספר מספר על חבורת יהודים צעירים בגילאים 13 ומעלה החיים בקהיר ובאלכסנדריה שבמצרים ומספר על התבגרותם, על האידיאלים שלהם, אהבתם לישראל, חלומם הציוני והתגייסותם למחתרת במטרה להגן על המשפחות שלהם. הספר פורש בפני הקורא את עלילותיהם המופלאות משנות נעוריהם בבית הספר התיכון, ועד רגעי ההתמוטטות הנוראים של המחתרת, ומעמד גזרי הדין האכזריים שהוטלו עליהם. העלילה בספר מבוססת על הפרשיה שהתחוללה בשנות ה-50 שנודעה בכינויה "העסק הביש".

רקע על הספר ועלילתו

לקראת כתיבת הספר, נפגשה עינת וראיינה את גיבורי פרשת "העסק ביש" שנותרו בחיים, וכך יצרה את עלילת הספר. בסיפור זה מסופר על עשרה צעירים יהודיים מצריים, תשעה גברים ובת אחת. אשר הוטל עליהם על ידי גורם אנונימי מהארץ לרגל ולחבל בשביל ישראל. נדרש מאותם חברי מחתרת לקיים פעולה אשר נועדה מלכתחילה לכישלון מכמה סיבות. החוליה לא הייתה מוכנה כראוי לפעולה, לא הייתה סיבה הגיונית לביצוע הפעולה ומפעיליה לא היו ידועים. חברי המחתרת נאסרו באשמת ריגול למען ישראל וזאת בעקבות בגידה, רשלנות וחוסר מקצועיות של מפעיליהם בארץ. במשפט שתוצאותיו נקבעו מראש נידונו שניים מהם למוות בתלייה ושישה לתקופות מאסר ארוכות. שני מעורבים אחרים בפרשה התאבדו – אחד מהם בבית הכלא המצרי.
שם הספר "המשימה האבודה" נבע מכך שהמשימה הייתה משימה שמלכתחילה נועדה לכישלון.

ייחודו של הספר

ייחודו של הספר הוא שהסופרת אינה מתמקדת בצד ההיסטורי המדויק של הפרשה ואינה מתמקדת בהתנהלותו של הממסד הישראלי. הספר כתוב מנקודת מבטם של חברי החוליה עצמם ובין דפי הספר נחשף הקורא לתחושותיהם ולרגשותיהם של הגיבורים. כך למשל הספר מתאר את מצבם של הגיבורים בתוך הכלא המצרי, רגעים לפני מותם, מפי הסוהר המצרי: "פניו היו שקטים ועיניו היו פקוחות בלי צל של פחד עד הרגע האחרון ממש".
באופן דומה מתואר האופן שבו הסתירו את אהבתם לארץ :"שם היו שולפים בזריזות ובחיפוי של עץ או מבנה נטוש את פיסת הבד הלבנה עליה שורטט בטוש כחול סמל של מגן דויד ונוגעים בו". את אהבתם לארץ ממחיש גם תיאור ההתרגשות בעלייה לארץ ובלבישת המדים של צה"ל לראשונה: "ויקטור היה הראשון שזכה לנסוע לאימונים של ממש בישראל", ""ויקטור היה נרגש עד דמעות כשלבש מדי צה"ל בפעם הראשונה". נקודת המבט הייחודית עולה גם מתיאור אהבתם של סוזי וויקטור על ידי מכתבים: "סוזי שלי, באיזה מהירות עברו הימים שלנו יחד. לא מספיק ימים. לא מספיק שעות. לא מספיק רגעים..."

ביקורת

הביקורות מציינות שעמלה עינת בחרה להתייחס בספרה לגורלם הטרגי של גיבורי הפרשה עצמם ולא התייחסה למשמעות המדינית ולהשלכות הפוליטיות של הפרשיה. בביקורות ישנה התייחסות לכך שעינת חקרה את הפרשיה היטב הן מתוך פרטים היסטוריים והן באמצעות ראיון עם גיבורי הפרשה שנותרו בחיים וקרוביהם של שאר חברי המחתרת. בזכות הידע של עינת ודמיונה הפורה הצליחה עינת ליצור עלילה סוחפת המעמידה במרכזה את אותם צעירים חברי המחתרת.
עינת העבירה את הסיפור בצורה מציאותית באמצעות תיאור פעולותיהם של חברי המחתרת, אשר אספו חומר מודיעיני כדי להכין משימות עתידיות. בנוסף להעברת החלקים ההיסטוריים של הפרשה, מתארת עינת את יחסיהם של החברים זה עם זה ומשרטטת ברגישות ובאיפוק את ההתרחשויות מנקודת מבטם של הצעירים, את עולמם הפנימי, חייהם, אהבותיהם וסיבלם. התלישות, חוסר ההכנה הראויה והבלבול, מועברים היטב וגורמת לקוראים להזדהות עם הגיבורים.
בשנת 2018, במסגרת פרויקט 70 שנה למדינת ישראל, נבחר הספר המשימה האבודה על ידי משרד החינוך לרשימת הספרים המומלצים לנוער בנושא מלחמות ישראל.
מוראינזל

מוראינזל (גרמנית Murinsel - "אי המורה") הוא משטח צף השוכן בנהר מורה בעיר גראץ שבאוסטריה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ויטו אקונצ'י ב-1999 והוקם בשנת 2002 לרגל בחירת העיר כבירת התרבות האירופית בשנת 2003. אורכו של המבנה הוא 47 מטרים ורוחבו 20 מטרים והוא מחובר אל שתי גדות הנהר בגשרים להולכי רגל. המבנה מעוצב בצורת כיפה וקונכייה, ושוכנים בו מסעדה, תיאטרון פתוח ל-350 צופים ורחבת משחקים.
יהודה מוזס

ביוגרפיה

יהודה מוזס נולד ב-1886 בקאליש שבפולין לרבי זאב מוזס, שהיה ראב"ד קאליש. אמו הייתה בת למשפחת פרנקל עתירת הנכסים. כבר בצעירותו הוא נחשב לעילוי, שנשקף לו עתיד גדול בתורה. כשהתחתן בגיל 18 עם דודניתו, מרים שרה לבית פרנקל, סירב "להפוך את תורתו לאומנותו". תחת זאת, הקים בקאליש בית חרושת לתחרה ולרקמה. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, כבש הצבא הגרמני את קאליש והעלה אותה באש. מוזס נאלץ לעזוב את עירו וחצה עם משפחתו את קווי החזית לרוסיה והשתקע במוסקבה. עם תום המלחמה חזר לקאליש וסייע בשיקום הקהילה היהודית בה. הוא הקים מפעל טקסטיל בלודז', אך תיכנן לעלות לארץ ישראל.
ב-1923 עלה לארץ ישראל עם קבוצה של אנשי טקסטיל מפולין והשתקע בתל אביב. הקבוצה הקימה בהצטלבות הרחובות יהודה הלוי ונחמני את מפעל לודז'יה בבית לודז'יה הניצב שם עד היום. מוזס פנה גם לעסקים אחרים. הוא הקים את בנק "אוצר יהודי להתנחלות". ב-1929 התמנה סוכן ראשי למטעי הפרדסים של הלורד מלצ'ט בתל מונד. לאחר מכן, יחד עם משה קרסו היה ממקימי חברת "קרסו, מוזס, כהן", שגאלה את אדמת חולון ונחלת יצחק. הוא בנה את ביתו בפינת הרחובות רוטשילד ומזא"ה ועד מהרה הפך ביתו לאבן שואבת לחובבי שירה וספרות, לאנשי תורה ולבוני הארץ הוותיקים והחדשים.
נפטר בתל אביב ב-1956 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
פומיס

היווצרות ותכונות

פומיס נוצר בעיקר מלבה עתירת סיליקה – ריוליטית או דקיטית. עם זאת, תנאים מתאימים עשויים לעיתים נדירות ליצור פומיס גם מסוגים אחרים של לבה – בזלתית או אנדזיטית.
הסלע נוצר מקרישה מהירה של הלבה הנוזלית העשירה בבועות גז ואדי מים – למעשה, קצף לבה הנוצר כאשר לבה נוזלית וחמה מאוד נפלטת בעוצמה מלוע הר געש. הגזים והנוזלים – שהיו כלואים בתוך הלבה – מתפשטים ויוצרים בועות, המתקררות במהירות במגען עם אוויר קר או מים.
היווצרות הבועות מתאפשרת עם ירידת הלחץ, שאם לא כן היה נוצר אובסידיאן. למעשה, חימום והתכה של אובסידיאן עד לירידת הלחץ תאפשר לגזים הכלואים בו להימלט וליצור בועות – שיתגבשו לפומיס עם קירורן המהיר.
הבועות הרבות מעניקות לפומיס מרקם ספוגי ונקבובי מאוד – נקבובי יותר מאשר סקוריה. עם זאת, הן מונעות את השבירה הקונכייתית האופיינית למבנים זכוכיתיים. נקבוביות אלה מאפשרות את ציפתו של הסלע על מים.
התקררותה המהירה של הלבה מונעת היווצרות גבישים גדולים ויוצרת מבנה פנימי אמורפי או גבישים מיקרוסקופיים האופייניים לזכוכית געשית.
פיסות הפומיס – ביחד עם חומרי טפרה נוספים – נופלות לקרקע ויוצרות טוף, ואף חרוטי פומיס דוגמת הר הגעש וולקן בפפואה גינאה החדשה.
צבעו של הפומיס בהיר, בעיקר לבן אך גם אפרפר, צהוב, ורדרד וחום בהיר.

רפסודות פומיס

פומיס אופייני להתפרצויות תת-ימיות, בעיקר בקשתות איים. נקבוביותו גורמת לצפיפות נמוכה, המאפשרת לו לצוף וליצור על פני המים משטחים נרחבים – מעין איים צפים שרוחבם עשוי להגיע לעשרות קילומטרים – הנקראים "רפסודות פומיס". רפסודות פומיס עשויות לשרוד לאורך שנים ולנוע באוקיינוסים ובימים בהתאם לזרמי הים הפעילים בהם.
רפסודה כזו נוצרה ב-1883, לאחר התפרצותו העזה של קרקטואה. שכבת הפומיס התרוממה לגובה של 1.5 מטר מעל פני הים. בטונגה אירעו כמה התפרצויות שיצרו רפסודות פומיס רחבות. אלה צפו על פני הים, ובשנים 1979 ו-1984 הגיעו עד פיג'י.
רפסודות פומיס אינן נפוצות מאוד. "ים אבן" כזה עשוי להפתיע ימאים ולהפריע לתנועתם של כלי שיט. ב-1986 גרמה רפסודת פומיס לפגיעה במנוע של כלי שיט הולנדי בים סין הדרומי. במקרה אחר נתקלה יאכטה ברפסודה דומה, שגרמה לפגיעה במערכת הקירור שלה.
עם זאת, לרפסודות הפומיס פן חיובי והן עשויות לסייע בהעשרה ביולוגית. על כמה רפסודות כאלה נמצאו צמחים שהכו בהן שורשים. ביולוגים רואים ברפסודות הפומיס הסבר להעברתם והתפשטותם של מיני צמחים ובעלי חיים מאי לאי בסביבה ימית.
דודו סונגו

ביוגרפיה

סונגו נולד וגדל באילת, למד בבית ספר תיכון "גולדווטר" המקומי. התגייס לצה"ל, לחיל השריון, ועבר קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. שימש מפקד מחלקה וכמפקד פלוגת ומפיר בחטיבה 401 ובקורס קציני שריון. בשנת 2008 סיים תואר ראשון בלימודים רב-חברתיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאחר הלימודים שימש סגן מפקד גדוד 46. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של חטיבה 401. בשנת 2009 יצא ללימודים בפו"ם. לאחר מכן שימש קצין הדרכה של אוגדה 162. בשנת 2011 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 46 בחטיבה 401. בשנת 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 8, ושימש בתפקיד עד שנת 2018. ב-15 באוגוסט 2018 מונה למפקד חטיבה 401.
מרליין

ביוגרפיה

מרלין ואן דן ברוק נולדה בעיירה במחוז אוטרכט והיא בתו של החצוצרן וחבר להקת אקספשן ריק ואן לינדן. היא התחילה את הקריירה של כזמרת ליווי של מספר זמרים ובין היתר של הזמר רנה פרוגר. ב-1999 זכתה בקדם אירוויזיון ההולנדי עם שירה "סיבה אחת טובה" ומספר הנקודות שקיבלה היה גדול בהפרש ניכר מהמקום השני, באירוויזיון 1999 שנערך בירושלים הגיעה למקום השמיני.
בשנים 2000 ,2001 ו-2003 הציגה את הניקוד ההולנדי באירוויזיון.
ב-2001 הוציאה את אלבומה הראשון הנקרא "Meant to Be".
ב-2003 החלה להנחות את תוכנית החדשות והאקטואליה "לב הולנד" והיא גם הנחתה את הגרסה ההולנדית לתוכנית הישראלית היורש.
ב-1998 נישאה למתופף דני סהופלה וב-2009 ילדה את בתה.
ג'מה ספופורת'

ביוגרפיה

ספופורת' נולדה בשורהם-באי-סי שבסאסקס מערב. 
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדבלין שבאירלנד בדצמבר 2003 סיימה ספופורת' במקום 12 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.71 שניות, רביעית מבין השחייניות הבריטיות, במקום 13 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.80 דקות ושלישית מבין הבריטיות, אך מאחר שרק שתי שחייניות מכל מדינה יכולות להמשיך לשחות בשלב חצי הגמר, היא לא המשיכה בתחרות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינה שבאוסטריה בדצמבר 2004 זכתה ספופורת' במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.64 דקות. 
בשנת 2005 סבלה ספופורת' מפנקראטיטיס, שמנעה ממנה להתאמן במשך כשנה שלמה וכמעט גרמה לה להחליט לפרוש משחייה תחרותית.
ספופורת' החלה ללמוד בשנת 2007 באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, שם היא התאמנה בהדרכתו של גרג טרוי. בשנים 2007 - 2010 היא זכתה 5 פעמים בתואר אלופת המכללות (NCAA).

שיאנית אירופה

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה ספופורת' במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אירופי חדש של 59.38 שניות, 4 מאיות השנייה ממדליית ארד. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.19 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.50 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה במשחה גב תוצאה של 59.05 שניות, התוצאה השנייה בטיבה במשחקים.

אלופת עולם ושיאנית עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009, זכתה ספופורת' במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 58.12 שניות (שיא העולם הנוכחי, 2013), לפני אנסטסיה זואבה מרוסיה (58.18 שניות) ואמילי סיבום מאוסטרליה (58.88 שניות). היא שיפרה את שיאה העולמי של זואבה, 58.48 שניות שנקבע בשלב חצי הגמר. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:06.66 דקות, במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.03 דקות, היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 58.96 שניות ובמקום 13 במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 27.92 שניות.

אלופת אירופה

באליפות אירופה שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט 2010 זכתה ספופורת' ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב (59.80 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (3:59.72 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב (2:08.25 דקות). חודש וחצי לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי שבהודו באוקטובר היא זכתה ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר גב (28.03 שניות), במשחה ל-100 מטר גב (1:00.02 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר מעורב (4:00.09 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.08 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה ספופורת' במקום 13 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.75 שניות ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.89 דקות. 
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה ספופורת' במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.20 שניות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.46 דקות. 
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה ספופורת' משחייה תחרותית.