google/wiki40b huggingface dataset:
אדריין בותיה

אדריין בותיה (בצרפתית: Adrien Bouthier; ‏ נולד ב-15 באוקטובר 1922 בטראסון-לאווילדיו (צר')‏ שבדרום-מערב צרפת) היה פעיל הרזיסטנס והוא חסיד אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

בותיה למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר הצרפתי.

פעילותו בתקופת השואה

בנובמבר 1942, בהיותו בן 20, נאלץ בותיה לפרוש מהלימודים ונצטווה להתגייס לעבודות כפיה בגרמניה (צר'). הוא סירב להתייצב ונאלץ לרדת למחתרת. הוא הצטרף לרזיסטנס והודות לאימוניו הצבאיים יכול היה להצטרף לכוחות הלוחמים ולהילחם ביעילות. 
ב-1944 שהה בותיה בכפרם של הוריו, שבנייק (Chavagnac) שבמחוז דורדון, כפר שהיה מעוז של המתנגדים למשטר וישי ולגרמניה הנאצית. הוא היה שותף בהצלת מספר יהודים, בהם שני יהודים שנמלטו מבלגיה לצרפת וביקשו מסתור מפני הגרמנים. 
במרס 1944 תקפה המחתרת הצרפתית כלי רכב גרמנים באזור הכפר והרגה עשרה גרמנים. בתגובה שרפו הגרמנים מספר בתים על יושביהם וסרקו את האזור בחיפוש אחר חברי מחתרת. שני היהודים הבלגים נמלטו אל היער הסמוך. כששמע על כך רץ בותיה ליער בעקבותיהם, חיפש אותם, וכשמצא אותם השיבם לכפר ולביתו, למרות שהאזור, והוא עצמו בפרט, היו תחת  אש גרמנית. עקב החשש לשלומם נאלץ להסתירם לאחר זמן מה בביתו של ז'ורז' ז'נגואן (Georges Guingouin), פעיל המחתרת באזור לימוזן - Maquis du Limousin (צר').

הכרה

אחרי המלחמה הוענקו לבותייה מדליית הרזיסטנס , אות לגיון הכבוד הצרפתי ואותות הוקרה רבים נוספים. 
בשנת 1995 הוכר בותייה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
דני לימור

דני לימור הוא איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, שפיקד על מבצע אחים.

חייו

לוין (שמו לפני שעיברת ללימור) נולד וגדל באורוגוואי ועלה לישראל בגיל 16. עם גיוסו לצה"ל, התנדב לימור לצנחנים. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה. בשירות קבע ובמילואים לחם לימור במלחמת ששת הימים, מלחמת התשה, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה ונפצע פעמיים. לאחר שחרורו התגייס למוסד ולקח חלק בשורה ארוכה של פעולות. בין היתר פיקד על מבצע אחים להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן.
איזי סטראדלין

ביוגרפיה

סטראדלין נולד בלפאייט, אינדיאנה שבארצות הברית, שם גם גדל.
בילדותו הושפע מאליס קופר, לד זפלין והרולינג סטונז, אך הושפע במיוחד מסבתו, שהייתה לה להקה ביחד עם חבריה. סטראדלין ביקש מהוריו לקנות לו מערכת תופים. הוא תופף עד 1983, ואז הוא עבר לנגן בגיטרה, בגלל שהיה יותר קל לכתוב איתה שירים. בתיכון הוא התחיל לנגן בלהקה עם חברים, אחד מהם היה ויליאם ביילי, הידוע כאקסל רוז.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החליט סטראדלין שהוא רוצה לפתח קריירה מוזיקלית ועבר ללוס אנג'לס. הוא ניסה את מזלו כמתופף עם כמה להקות, ואחר כך הפך לבסיסט לזמן קצר.
לאחר כמה שנים בלוס אנג'לס, סטראדלין התחבר לאקסל, ולבסוף הם ניגנו יחדיו בלהקה שהם קראו לה "Rose", אשר הייתה הלהקה הראשונה בה ניגן סטראדלין בגיטרה. "Rose" הפכה ל"Hollywood Rose", ומאוחר יותר התפרקה. לאחר מכן, התאחדה הלהקה והפכה ל-"Guns N' Roses".
ביוני 1985, יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות הראשון שלה אשר נקרא "Hell Tour", 
וב-1988, יצא הלהקה לסיבוב הופעות עם אירוסמית'.
בסיבוב ההופעות ב-1991 אשר נקרא "Use Your Illusion", החליט סטראדלין שהוא לא רוצה לנסוע יותר עם הלהקה, והזמין אוטובוס פרטי לו, לאשתו השוודית אניקה, ולכלבו, אשר לקח אותם מהופעה להופעה.
ב-7 בנובמבר 1991 עזב סטראדלין את הלהקה, באמצע סיבוב ההופעות. הוא חזר לאינדיאנה והתחיל להקליט שירים לאלבום הסולו שלו, עם להקתו "Ju Ju Hounds". ב-1992, יצא האלבום, אשר נקרא "Izzy Stradlin & the Ju Ju Hounds".
ב-1993, מחליפו של סטראדלין ב-Guns N' Roses, גילבי קלארק, נפצע בפרק כף ידו כתוצאה מתאונת אופנוע, וסיבוב ההופעות של הלהקה באירופה היה בסכנה. סטראדלין חזר ללהקה והשלים את הפער. לאחר סיבוב ההופעות הוא חזר לאינדיאנה ולקח הפסקה מתחום המוזיקה. 
במהלך אותן שנים, סטראדלין טייל הרבה והקדיש את זמנו לשני תחומי עניין: מכוניות ומירוצים.
ב-1998, הוא חזר לתחום המוזיקה והוציא את אלבומו השני " 117°".
ב-2002, כמה מחברי "Guns N' Roses" לשעבר הציעו לסטראדלין להצטרף ללהקת הסופרגרופ "ולווט ריבולבר" שהקימו, אך הוא סירב מכיוון שהוא לא הסכים לעבוד ללא סולן, ולהיות כל הזמן בדרכים.
ב-30 במאי 2007, יצא אלבומו "מיאמי".
אייקן-דו זנרין-ג'י

אייקן-דו זנרינג'י (ביפנית: 永観堂禅林寺 ) הוא המקדש הראשון של הענף סייזאן של הפלג הבודהיסטי "ג'ודו-שו" ("ארץ טהורה") ביפן.
הוא נמצא באייקנדו ברובע סקיו-קו במזרח העיר קיוטו.
הוא הוקם על ידי שינשו, תלמיד של קוקאי. האתר מפורסם בשינוי צבעי העלים בעונת השלכת ("מומיג'יגארי") ובתאורותיו המיוחדות בערבי הסתיו. בעבר שימש כמרכז ללימודים.

השמות

המקדש ידוע בעיקר בשם אייקן-דו (永観堂) "מראה של אולם הנצח","האולם של יוקאן" או "זנרי-ג'י" (禅林寺) (מקדש בחורשה של רוגע). קיימים גם שני שמות נוספים:שויו-ראיגו-סאן (聖衆来迎山) שמשמעותו היא "ההר שחוצים אותו בדרך לקדושים", ומוריוסו-אין (無量寿院) שמובנו הוא "מקדש המזל הבלתי מוגבל").
המקדש, השייך בזמננו לכת ג'ודו של הבהודיזם היפני, נמצא מצפון למתחם הקדוש נאנזנג'י. 
בשטח המשתייך למקדש נמצאים בניינים רבים וגן.

היסטוריה

בתקופת הייאן (1185-710), בסביבות שנת 853 אציל בשם פוג'יווארה נו סקיו, מחצר הקיסר, מכר או אולי תרם וילה (יאשיקי) שלו לנזיר שינשו, שהתכוון להפוך אותה למקדש של ג'וצי ניוראי או חמשת בודהות החוכמה. באותו זמן בניית מקדשים בקיוטו הייתה אסורה, כך שרק כעבור עשר שנים, באישור הקיסר סייווה הוקם המקדש שקיבל את השם "זנרינג'י" (מקדש בחורשה של רוגע). תחילה היה זנרינג'י בבעלות הכת שינגון וכוהן הדת הראשי שלו היה תלמיד של קובו דאישי, מייסד הכת. 
במאה ה-11 בראש המקדש עמד כהן דת שביעי בשם אייקן או יוקאן. על אייקן מספרים שהתחנך במספר מקדשים בעיר נארה והיה חסיד אדוק של אמיטאבהה בודהה ("בודהה של האור הנצחי").בשנת 1072 הוא הקים "יאקואו-אין" שבו הוגש סיוע לדלי העם ולחולים. הוא הנהיג את המנהג הסיני ניאנפו (ביפנית, ננבוצו) וטיפח אותו בקרב הנזירים והמאמינים.
המקדש זנרין-ג'י היה מפורסם בפסלו הבלתי שגרתי של אמידה בודהה. פסל זה (ביפנית "מיקָאֵרי אמידה") הציג את בודהה מפנה את מבטו הצידה, מעל כתפו, ולא קדימה. אומרים שיום אחד בשנת 1082, כשלאייקן מלאו 50 שנה, יחד עם כמה נזירים, ביצע פולחן של הליכה סחור סחור מסביב לפסל של אמידה בודהה תוך כדי דיקלום סוטרות. לפתע פתאום הפסל של בודהה קם לתחייה וירד מעל הבימה שלו.
אייקן, נדהם, עצר את הפולחן. הפסל הביט בו מעל הכתף ואמר לו "אייקן, אתה איטי". מאז, לפי האגדה, הפסל נשאר עם המבט באותה תנוחה. לפי גרסאות אחרות של אותה אגדה, בודהה הצטרף לריקוד הטקסי של הנזירים.
המקדש קיבל בהמשך את שמו של אייקן, ונקרא מאז אייקן-דו ("האולם של אייקן"). 
במאה ה-13, ג'והן, (1224-1166), הנזיר השנים עשר שניהל את המקדש עזב את הכת שינגון והצטרף לכת ג'ודו-שו. עשה זאת לאחר שהתחנך אצל מייסדה של אותה כת, הונן, שהמאוזולאום שלו נמצא לא רחוק מאייקן-דו, על יד המקדש צ'יונין. 
יורשו של ג'והן לתפקיד הנזיר הראשי היה שוקו (1247-1177) והבא אחריו - שון, שהעביר את המקדש באופן רשמי לידי הכת ג'ודו-שו.

אוצרות

בנוסף לפסל של אמידה בודהה, המוכר החל משנת 1999 כנכס תרבותי חשוב על ידי הממשלה היפנית, במקדש אייקן-דו זנרין-ג'י, וביתר דיוק בפגודה טהוטו נמצאים אוצרות תרבות נוספים: ציורים בנושאים בודהיסטים, לרבות תמונות של בודהה שונות - "אמידה בודהה", שקיאמוני, "יאקושי ניוראי" (בייסאג'יאגורו) ו"פארינירוובאנה". כמו כן מאוכסנים במקדש ציורים מאת קאנו מוטונובו, טוסה מיצונובו והאסגאווה טוהאקו. 
פסל אמידה בודהה -שגובהו 77 ס"מ. למרות שזמן רב היו סבורים כי הוא נוצר בתקופת קמקורה (1333-1185), בימינו, מיחסים את יצירתו לתקופה מעט יותר מוקדמת - במאה ה-12- בתקופת הייאן. מסקנה זו היא תוצאה של מחקרים שהשוו אותו עם הפסלים ממחוז סצ'ואן מתקופת שושלת סונג. (1279-960)
אקציית ארנטפסט

אקציית ארנטפסט (בגרמנית: Aktion Erntefest, "מבצע חג הקציר") הייתה אקציית ירי המוני שבוצעה על ידי אנשי האס אס במיידנק ובתת-מחנות של מיידנק. מטרת המבצע הייתה חיסול יהודי לובלין, וכן חיסולם של כל עובדי הכפייה במחנות. המבצע התרחש ב-3 בנובמבר 1943. קרוב ל-43,000 יהודים נרצחו בפקודתם של כריסטיאן וירט ויקוב שפורנברג במהלך האקציה. המבצע נחשב לסופו של מבצע ריינהרד.
מבצע "חג הקציר" היה הטבח ההמוני הגדול ביותר של יהודים, והיחיד שבוצע רק על ידי גרמנים בזמן המלחמה. מספר הקורבנות במבצע זה עבר את מספר הקורבנות בטבח הידוע לשמצה של היהודים בבאבי יאר, בו נרצחו בקירוב 33,000 נפשות בפאתי קייב, כ-10,000 נפשות. הטבח הגדול ביותר ביהודים בוצע באוקטובר 1941, טבח אודסה, בו נרצחו כ-50,000 יהודים על ידי גרמנים ומשתפי פעולה רומנים.

היסטוריה

תזמון המבצע בא ככל הנראה כתגובה למאמצי היהודים לשרוד ולמרוד בנאצים (למשל המרד בסוביבור ובטרבלינקה, וכן הפעילות המחתרתית בגטאות בוורשה, ביאליסטוק ווילנה). אנשי האס אס חששו מהתקוממויות נוספות של היהודים בגנרלגוברנמן, בעת שמתקפת הנגד הסובייטית התקרבה לעברם. כדי למנוע התנגדויות נוספות החליט האס אס להרוג את רוב היהודים שהועסקו כעובדי כפייה במחנות טרווניקי, פוניאטובה ומיידנק וכן בתתי-המחנות של מיידנק. לאסירים ניתנה ההוראה לחפור שוחות "נגד טנקים", מבלי שידעו דבר על תכליתה האמיתית של ההוראה.

הרציחות

"חג הקציר" היה הטבח הגדול ביותר שהתרחש ביום אחד ובמחנה אחד על ידי הגרמנים בשואה, 43,000 נפשות נרצחו בשלושה אתרים סמוכים. המבצע החל עם שחר ה-3 בנובמבר 1943. המחנה הראשי של מיידנק וכן תתי-המחנות טרווניקי ופוניטובה הוקפו על ידי אנשי אס אס, אנשי גדוד המילואים 101 של משטרת הסדר ומתנדבי טרווניקי. היהודים הוצאו מן המחנות בקבוצות, נורו ונקברו בשוחות שחפרו ימים ספורים לפני המבצע.
במיידנק, היהודים הופרדו תחילה מיתר האסירים. אז הם נלקחו בקבוצות לשוחות עמוקות וארוכות ונורו בזה אחר זה בפקודתו של אריך מוספלדט. במחנה מיידנק הראשי נרצחו 18,400 יהודים ביום זה. יהודים מתתי-מחנות אחרים של מיידנק הובאו אף הם למיידנק ונורו באותו האופן. הרוצחים הציבו רמקולים גדולים ורועשים במיידנק ובטרווניקי על מנת להסוות את קולות הירי. מבצע הטבח הסתיים ביום אחד במיידנק ובטרווניקי. בפוניטובה הירי נמשך יומיים, מפני שבאחד מהצריפים קמה התמרדות. כדי לדכא אותה הציתו אנשי האס האס את הצריף והרציחות נמשכו כמתוכנן.
"בסיומו של טבח ארנטפסט, מחוז לובלין הוגדר כ"יודנפריי" ("נקי מיהודים"). ההשתתפות הרצחנית של אנשי גדוד 101 בפתרון הסופי הגיעה לסיומה...עבור גדוד שהכיל פחות מ-500 איש, מניין הגופות היה לפחות 83,000 יהודים."
— "כריסטופר בראונינג, אנשים רגילים]
.
קלצק

היסטוריה

העיר נוסדה במאה ה-11 על ידי שבט סלאבי קדום. בני שבט זה הקימו מצודה גדולה ומרכז שבטי במקום. במאה ה-14 העיר צורפה לדוכסות הגדולה של ליטא ולאחר מכן צורפה לאיחוד פולין-ליטא. בשנת 1506 התחולל באזור קרב קלצק , בו ניצחו כוחות ליטאיים ופולניים את צבאות הטטרים והצילו את העיר מכיבוש. זמן קצר לאחר מכן הפכה העיר לרכושה של משפחת האצולה רדזיוויל ובני משפחה זו החלו לפעול לשם התיישבות יהודית בעיר ובאזור. תיעוד מאת המלך זיגמונט הראשון מציין נוכחותה של קהילה יהודית בעיר משנת 1522. בתיעוד זה מופיע אישור שנתן המלך ליצחק יוספוביץ, יהודי מברסט, להחכיר פונדקים בקלצק, וזאת בתמורה לתשלום. במסמך מאותו העשור מוזכר חיובם של יהודי הקהילה לשרת שירות צבאי. יהודים מוזכרים גם במסמכים משפטיים מהתקופה. ממפקד אוכלוסין שבוצע בשנות החמישים של המאה ה-16 עולה שבקלצק ישבו יהודים בעיקר ברחובות וילנה וסלובודה וכן היו בעליהם של גני ירק בפרברי העיר.
בשנת 1586 הפכה העיר למרכז עירוני של השטחים שבבעלות משפחת רדזיוויל, וכך הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר. בסוף המאה ה-17 גדל באופן משמעותי מספר היהודים בעיר, ובמקביל הייתה העיר מרכז קלווינסטי, זרם בו תמכו בני משפחת רדזיוויל.
הרב הראשון בקלצק היה רבי יהודה בן לב ואחריו כיהנו מיכאל בן מאיר אייזנשטט ובנו משה אייזנשטט (נ. 25 באוקטובר 1795). 
לאחר חלוקת פולין סופח השטח בו ישבה קלצק לאימפריה הרוסית. במהלך המאה ה-19 נשרפה העיר שוב ושוב בשרפות גדולות, בשנים 1817, 1845, 1865 ו-1886.

במאה ה-20

בשנת 1903 חיו בעיר כ-8,000 תושבים, כ-75% מהם יהודים. 
בשנת 1921 עברה ישיבת סלוצק לעיר, ושכנה בה עד 1940. 
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית נכללה העיר בשטח פולין. בשנת 1939 סופחה קלצק לברית המועצות. בשנת 1941 כבשה גרמניה הנאצית את קלצק. באוקטובר 1941 נטבחו רוב יהודי העיר על ידי הגרמנים. יתר היהודים, כ-2,000 במספר, רוכזו בגטו ובקיץ 1942 נשלחו למחנות ריכוז גרמניים. התקוממות צעירים יהודים בעיר דוכאה על ידי הגרמנים. 
הקהילה היהודית בעיר חרבה ובעיר נותרו ממנה בית קברות, בית כנסת גדול שנוסד על ידי הנסיך רדזיוויל בשנת 1796, בית מדרש מתחילת המאה ה-18 ומספר בתי תפילה קטנים יותר. 
לאחר מלחמת העולם השנייה השתייכה העיר לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. מ-1991 קלצק היא חלק מבלרוס.

אדריכלות

לפני מלחמת העולם השנייה היה הבניין הישן ביותר בעיר, מבנה כנסייתי שנוסד במאה ה-16 - כנסיית השילוש. המבנה ניזוק קשה במלחמת העולם השנייה, ופוצץ על ידי הסובייטים בשנות ה-50. חורבותיו של המבנה עדיין עומדות בקלצק. המבנה האדריכלי המרכזי בעיר כיום הוא כנסיית התחיה שנבנה בסגנון בארוק בשנת 1683.
פרנסואה-אוגוסט ביאר

חייו

נולד כפרנסואה תרז ביאר (François Thérèse Biard) בליון, צרפת. הוא למד אמנות אצל פייר רבואל בעירו. לאחר מכן יצא למסע ועבר באיטליה, יוון והלבנט. עם חזרתו בשנת 1818 הציג תמונות סוגה בצרפת וזכה לפרסום, בין היתר בסלון הפריזאי. לאחר מכן חזר לטייל ברחבי אירופה. בשנת 1839 השתתף במסע ללפלנד ושפיצברגן, משם חזר הן עם ציורים בדיוניים, והן עם ציורים תיעודיים עבור המוזיאון לתולדות הטבע בצרפת. בשנת 1840 התחתן עם הכתבת לאוני ד'אונה, לימים מאהבתו של ויקטור הוגו, שהשתתפה אף היא במסע לצפון אירופה.
בשנת 1848 צייר את תמונתו המפורסמת, "ביטול העבדות בקולוניות הצרפתיות ב־1848" לרגל האירוע המתואר בשם התמונה. בשנים האלה תמונותיו זכו לפרסום רב והוא אף עוטר בצלב כבוד צרפתי.
בשנת 1858, שלוש שנים לאחר שנפרד רשמית מאשתו, נסע לברזיל, שם גר כשנה בריו דה ז'ניירו, צייר עבור הקיסר פדרו השני, וטייל באגן האמזונאס. הוא נאלץ לסרב להצעה ללמד באקדמיה לאמנות בריו דה ז'ניירו בגלל טיוליו. לאחר חזרתו לצרפת, יצא למסע חדש באמריקה הצפונית, שם נחשף שוב מקרוב לתופעת העבדות.
תמונותיו מוצגות במוזיאון הלובר בפריז, בארמון ורסאי, במוזיאון הלאומי לאמנות בברזיל, ועוד.
ביאר מת בשנת 1882 באזור פונטנבלו שעל יד פריז.
דימיטריאדיס 505

דימיטריאדיס 505 (ביוונית: Dimitriadis 505) היא מכונית מיקרו מתוצרת יצרנית הרכב היוונית "Attica (automobiles)"  בראשות "G. Dimitriadis", אשר נבנתה מפיברגלס  בשנת 1958.

היסטוריה

"Attica (automobiles)" היה שם המותג של כלי רכב המיוצרים על ידי "Bioplastic SA", חברה (במקור מעורבת בייצור לוחות פיברגלס, לאחר מכן התרחבה לייצור סירות מפיברגלס).
מטה ומפעל החברה שכן באתונה ב"Moschato"  ובראשה עמד גיאורגוס דימיטריאדיס, דמות בהיסטוריה הרכב היוונית. 
דימיטריאדיס תכנן ובנה מכונית נוסעים בעלת ארבעה גלגלים ("דימיטריאדיס 505") בשנת 1958 מתוך כוונה לייצר אותה. מס שהוטל על מכוניות ארבעה גלגלים באותו זמן, הגביל את סיכויי השוק של המכונית,  ולכן הוא נטש את התוכנית, תוך התמקדות בייצור של מכוניות תלת-אופן.
בשנת 1965 לאחר שגיאורגוס דימיטריאדיס חתם חוזה עם יצרנית הרכב הישראלית אוטוקרס, על פי ידע של "רליאנט מוטורס" הבריטית, ("Reliant Motors" ) ייצר כ- 100 יחידות של "Attica Carmel 12" שהתבססו על הכרמל והיו זהות לדגם שהיה עשוי מפיברגלס.
הראלה בר

ביוגרפיה

נולדה בקונסטנטין שבאלג'יריה, שם התגוררה משפחה כשנתיים במסגרת שליחות אביה, יצחק בר, שהיה איש מוסד בכיר. בשל תפקידו נדדה משפחתה רבות בעולם. בילדותה התגוררה במקסיקו סיטי, בקינשאסה ובאירופה. בין נסיעותיה הרבות התגוררה בתל אביב, וסיימה תיכון "אליאנס" שברמת אביב.
בשנת 1976, בהיותה בתיכון, הוציאה תקליט שדרים ראשון עם השיר "הוא לי אמר" בהפקתו של שוקי אלון, שגם כתב את השיר, מתוך המחזמר "דוד ובת שבע".
בשנת 1978 התגייסה לצה"ל כחיילת בודדה, ושימשה סולנית מקהלת צה"ל, לאחר שהרמטכ"ל, רפול, פירק את הלהקות הצבאיות. כמו כן הייתה סולנית בלהקה הצבאית שפעלה במקביל למקהלת צה"ל בתוכנית בשם "תעודת בגרות", שכתב המחזאי הלל מיטלפונקט. הופיעה כחיילת במצעד המרגנית.
השתחררה מצה"ל בשנת 1980, ולוהקה למחזמר "חיידק במה", המבוסס על המחזמר "שורת המקהלה". לאחריו הופיעה במחזמר "אברהם אחד", לצדם של אריק סיני, ריקי גל ועוד. בפרימיירה התגלתה על ידי המפיק עמירם הר אבן והוחתמה ב-CBS על חוזה תקליטים כאמן מן המניין בחברה. בשנת 1983 הקליטה גרסת כיסוי ל"שיר אהבה ישן" של נחום היימן, שהופיעה באוסף שירי אהבה של-CBS.
בו זמנית לעבודתה על אלבומה הראשון סיימה לימודי מוזיקה וניצוח בתל אביב והחלה לעסוק לפרנסתה בשירה וקריינות לפרסומות מסחריות וג'ינגלים לבחירות של המערך ("מחכים לרבין"), הליכוד, התחיה מרצ ועוד.
במהלך הקריירה שלה השתתפה בשירה באלבומים של אמנים ישראלים רבים, כגון מאיר אריאל באלבום "ירוקות", נורית גלרון, בעז שרעבי, דני סנדרסון, עפרה חזה, יוסי אלפנט, אדם (שלו כתבה את מילות "בלב אפריקה" מתוך אלבומו "חופשי"), חוה אלברשטיין ועוד.
אלבום הבכורה שלה "קטיפה" יצא לאור בשנת 1984 בחברת CBS, בהפקתו המוזיקלית של אבנר קנר, שגם הלחין את רוב שירי האלבום, חוץ משלושה שירים שהלחין מישה סגל בזמן שהותו בארצות הברית. את רוב מילות השירים כתב אהוד מנור, חוץ משלושה שירים שנכתבו על ידי עדנה פלג. את הלהיט מאלבום זה "רק באגדות" כתבו אהוד מנור ואבנר קנר. קולות הרקע הם של מתי כספי וגלי עטרי.
בשנת 1985 נישאה הראלה בר לאבנר קנר.
בשנת 1987 יצא אלבומה השני, "קשה בלילה", כשם אחד השירים באלבום שכתב אברהם חלפי, בהפקתו המוזיקלית של המפיק מיקי גבריאלוב. שני להיטיה הגדולים באלבום שודרו רבות ברדיו: "טנגו אחרון" (סקובידו) שכתב מאיר גולדברג והלחין מיקי גבריאלוב, ו"על מי את חולמת עכשיו נעמי" של נתן כהן ומאיר גולדברג, שזכה לגרסת כיסוי של אריק איינשטיין.
את שני האלבומים הפיקו מיכאל תפוח ואתי אנטה ב"המון הפקות".
הראלה בר הופיעה ברחבי הארץ במשך שנתיים ואספה חומרים לתקליטה השלישי, אך בשנת 1989 גנזה את האלבום, שהוקלט גם הוא ב"המון הפקות". היא נישאה בשנית ופנתה לדרך מקצועית אחרת.
עוסקת בתחום הפרסום והשיווק ובמיתוג תאגידי עסקי. כתבה טורי דעה פוליטיים וחברתיים רבים באתר Nrg. כמו כן עוסקת באימון אישי, זוגי, משפחתי ועסקי. שימשה בהתנדבות דוברת בעמותה לצמצום פערים חברתיים, בפלטפורמה של התנועה לאיכות השלטון. ממקימי מפלגת "ישר" ב-2019.
הראלה בר אם לשניים, מתגוררת במרכז הארץ.
ג'וני מאר

לאחר הסמית'ס

לאחר פירוק הסמית'ס, שב מאר לעסקי המוזיקה ב-1989. אז הוא שיתף פעולה עם ברנרד סאמנר מניו אורדר וניל טננט מפט שופ בויז ליצירת הלהקה "אלקטרוניק" שהוציאה 3 אלבומים בעשור שלאחר מכן. מאר ניגן גם בלהקת The The בין 1989 ו-1993, ושיתף פעולה עם הרכבים ואמנים כפריטנדרס, בילי בראג, בק ונוספים. בשנת 2000 יסד להקה משלו בשם Johnny Marr and the Healers שזכתה להצלחה צנועה. ב-2006 מאר הצטרף ללהקה האמריקנית Modest Mouse. יחד עם הסולן הראשי של הלהקה, הוא כתב כמה מהשירים מאלבומם We Were Dead Before the Ship Even Sank. האלבום העפיל למקום הראשון במצעד הבילבורד. עבור מאר, הייתה זו הפעם הראשונה בראש מצעד הפזמונים בארצות הברית.
הוא גם פעל כמפיק, נגן הופעות והקלטות וכותב שירים.
ב-2013 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "The Messenger". ב-2014 הוא הוציא אלבום סולו נוסף, "Playland" וב-2018 הוציא את האלבום "Call the Comet".
אלכסיי מירנצ’וק

השנים המוקדמות

נולד בסלאביאנסק על הקובאן והתחיל לשחק כדורגל בעיר הולדתו בבית הספר לכדורגל אולימפ. אז, הוא ואחיו התאום אנטון הגיעו למוסקבה, כדי להצטרף לקבוצת הנוער של ספרטק מוסקבה. עם זאת, הם לא המשיכו הרבה זמן במועדון וסולקו בשל חוסר ביכולות פיזיות.
האחים התאומים אותרו על ידי מנהלי לוקומוטיב מוסקבה, שהזמינו אותם להצטרף למועדון. אלכסיי זכה בשלוש אליפויות הליגה הרוסית והוא הבקיע שער בגמר פעמיים. בחודש אוקטובר 2012, היה לשחקן המצטיין של גביע התאחדות הכדורגל הרוסית.

לוקומוטיב מוסקבה

בגיל 17, מירנצ'וק ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית במדי לוקומוטיב מוסקבה ב-20 באפריל 2013 בהרכב הפותח, במשחק החוץ נגד קובאן (0-0). ב-5 במאי 2013, הבקיע את השער הראשון שלו במשחק החוץ נגד אמקר שבו לוקומוטיב ניצחה 4-2. 
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית ב-28 באוגוסט 2014, כשהוא נכנס כמחליף במחצית שנייה במקום מנואל פרננדס בתבוסה הבייתית 1-4 ללימסול הקפריסאית.
הופעותיו בקבוצה העניקו לו את התואר שחקן החודש במדי לוקומוטיב על פי סקר האוהדים ברשתות החברתיות באפריל 2015 ובמאי 2015.
ב-21 במאי 2015, הבקיע לראשונה שער אישי בהארכה של גמר הגביע הרוסי, מול קובאן קרסנודר, שער שהעניק ללוקומוטיב את הגביע השישי בהיסטוריה שלה.

קריירה בנבחרת

את הופעת הבכורה שלו עבור רוסיה ערך ב-7 ביוני 2015 במשחק ידידות נגד בלארוס בארנה חימקי, כשעלה כמחליף ליורי ז'ירקוב בדקה ה-71 והבקיע את השער השלישי של רוסיה, בניצחון 4-2.
ווק

ווק הוא כלי בישול רב-תכליתי שמקורו בסין, ומשמש במטבח הסיני ובמטבחי המזרח הרחוק.
באינדונזיה ידוע הווק בשם wadjang.
הווק הוא מחבת בקוטר 30 עד 120 ס"מ בעלת תחתית קעורה הנמצאת כמעט בכל בית בסין. במטבח הסיני הווק משמש בעיקר לטיגון עירבוב אך גם לאידוי, טיגון עמוק ואף להכנת מרק.
צורתו של הווק גורמת לכך שתחתיתו הופכת חמה מאוד בהשקעה נמוכה יחסית של אנרגיה, אך מאבדת במהירות את חומה עם הסרת הווק מעל מקור האנרגיה, תכונה המאפשרת הפסקה מהירה של תהליך הבישול.
במדינות מערביות קיימות גרסאות של ווק עם תחתית שטוחה על מנת לאפשר שימוש בו על גבי כיריים חשמליים.
חוזה פרסבורג

חוזה פרסבורג הוא חוזה שנחתם ב-26 בדצמבר 1805 בין צרפת ואוסטריה כתוצאה מתבוסתם של האוסטרים בקרב אולם (25 בספטמבר - 20 באוקטובר) ובקרב אוסטרליץ (2 בדצמבר).
ב-4 בדצמבר הוסכם על הפסקת אש והחלו מגעים לחוזה שלום. החוזה נחתם בטירת הארכיבישוף בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) על ידי נפוליאון ועל ידי פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בהסכם עזבה אוסטריה את הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, וויתרה על שטחים ניכרים באירופה. ההישגים מהחוזים הקודמים חוזה קמפו פורמיו וחוזה לונביל חזרו על עצמם, והשטחים בהם החזיקו האוסטרים באיטליה ובבווריה הועברו לצרפת. נכסים אוסטרים מסוימים בגרמניה, הועברו לבעלי ברית של הצרפתים. דרישות האוסטרים על מדינות גרמניות אלו ננטשו ללא יוצאי מן הכלל, כאשר בנוסף לכך נאלצה אוסטריה לוותר על שישית משטחה ו-2.5 מיליון תושבים מתוך אוכלוסייה של 24 מיליון. כמו כן, אולצה אוסטריה לשלם פיצויים לצרפת בסך של 40 מיליון פרנק.
שר החוץ הצרפתי, טליראן, הפציר בנפוליאון להציע לאוסטרים שלום נדיב, ולפצותם על אובדן שטחים באיטליה באמצעות שטחים בבלקן ובמזרח אירופה, על חשבון רוסיה. באופן זה קיווה טליראן ליצור ברית אינטרסים יציבה עם האוסטרים ולתקוע טריז בינם לבין רוסיה, שמצדה תידחק לעימות עם בריטניה במזרח הרחוק. הקיסר לא קיבל את דעתו. לאחר שהביס את הקואליציה השלישית בתוך שלושה חודשים, במבצע צבאי מן המזהירים בהיסטוריה, הוא היה בשיא ביטחונו העצמי. התנאים הקשים והמשפילים של חוזה פרסבורג עוררו מרירות רבה וגרמו לאוסטריה המובסת להתחיל כמעט מיד להיערך, במישור הצבאי והדיפלומטי, למערכה נוספת נגד צרפת. שלום פרסבורג הותיר אמנם את אוסטריה מחוץ לקואליציה האנטי צרפתית הרביעית, אך היא הצטרפה לקואליציה החמישית ב-1809.
חוזה פרסבורג סימן את סופה של האימפריה הרומית הקדושה, וב-1806 ויתר פרנץ השני על תוארו והוכתר כפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. את החלל שהותירה האימפריה בגרמניה ניסה נפוליאון למלא באמצעות ישות פוליטית בחסות צרפת בשם הקונפדרציה של הריין.
מיתראאום

מיתראאום (בלטינית: Mithraeum) הוא מקדש לאל מיתרס שפולחנו היה נפוץ ברחבי האימפריה הרומית.
המיתראאום נבנה לרוב מתחת לאדמה או בתוך מערה, ולרוב צורתו הייתה צורת מערה שכן על פי המיתראיזם מיתרס הקריב את השור הקדוש בתוך מערה.
בין המקדשים הידועים שנתגלו ניתן למנות את האקווינקום מיתראאום שבהונגריה, את מקדש מיתרס בלונדון ואת מתיראאום קארנארפון שבוויילס.
בני קדם

בְּנֵי-קֶדֶם הוא שמו של עם נוודים המוזכר במקרא, אשר זהותו המדויקת אינה ידועה. בני קדם נדדו מזרחית לארץ ישראל, מחלקו הצפוני של המדבר הערבי, דרך המדבר הסורי באכה נהר פרת, ומכאן מקור שמם. במקרא הם מוזכרים לרוב בהקשר של עימותים עם אוכלוסיית הקבע של ספר במדבר. חוקרים נחלקו בדעותיהם בדבר זיהויים המדויק, בעוד שחלקם מציעים לזהות את בני קדם עם הארמים והשבטים הערביים של חצי האי ערב (דוגמת קדר והנבטים), אחרים טוענים כי לא מדובר בעם מסוים כלל, אלא בסך הכל בכינוי לקבוצה של שבטים שתחום מושבם העיקרי היה מזרחית לארץ ישראל.
ג'ס ליברמור

ג'ס לוריסטון ליברמור (באנגלית: Jesse Lauriston Livermore;‏
26 ביולי 1877 - 28 בנובמבר 1940), ידוע גם בכינוי "ילד מהמר" (Boy Plunger), היה סוחר מניות ידוע בתחילת המאה העשרים. התפרסם כשהרוויח מיליוני דולרים ממכירות חסר (שיטה לעשיית רווחים כאשר מחירו של נכס בירידה) בזמן נפילות הבורסה ב-1907 ו-1929, כמו גם בהתווית כללים בסיסים של ניהול כספי במסחר. 
ליברמור נולד באקטון שבמסצ'וסטס וברח מביתו בברכת אמו על מנת להימנע מחיי האיכר שאביו ייעד לו. התחיל את קריירת המסחר שלו בגיל 15 כשעבד בחברת ברוקרים בתפקיד זוטר. העסקה הראשונה שלו היה בסכום של 5$ שהניבו רווח של 3.12$. באותה שנה (בגיל 15) הוא הרוויח $1,000 ($20,000 במונחי 2008). 
ליברמור הרוויח והפסיד סכומים של מאות מיליוני דולרים לאורך הקריירה שלו. במפולת של 1907 הרוויח 3 מיליון דולרים על ידי מכירות בחסר. את רוב הסכום הפסיד בבועת מחירי הכותנה ובהמשך הוכרז כפושט רגל, אך הוא שב והרוויח סכומים גבוהים בשוק המניות הגואה במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשנות העשרים. ב-1929, כאשר חש שהתנאים מזכירים את השוק של 1907, שוב מכר בחסר בסכומים גבוהים. בכך צבר הון שהוערך ב-100 מיליון דולרים כאשר קרס השוק, ומרבית הסוחרים והמשקיעים איבדו את כספם. בשנות השלושים הפסיד שוב ליברמור את מרבית הונו, כתוצאה מהשקעות שטיבן המדויק אינו ידוע. 
כלל יסודי למסחר שקבע ליברמור היה שיש להגדיל את האחזקות בהשקעה רווחית, ולהיפטר במהירות מהשקעות שהניבו הפסדים. הוא עצמו לא נהג תמיד על-פי הכללים שקבע.
ב-1918 נישא ליברמור לדורות'י, שחקנית מברודוויי. לאחר 14 שנות נישואים התגרשו השניים, וב-1933 הוא נישא להרייט מץ. ליברמור היה בעלה החמישי של מץ, וארבעת בעליה הקודמים התאבדו.
ליברמור התאבד ב-1940, והשאיר אחריו מכתב התאבדות באורך שמונה עמודים שיועד לאשתו, בו טען כי הוא כישלון ואינו ראוי לאהבתה. שווי הונו ונכסיו באותה עת עמד על 5 מיליון דולרים, אך ביטחונו ביכולתו להרוויח כסף מסחר במניות לא שב אליו.
בשנת 1940 יצא לאור ספרו של ליברמור "How to trade in Stocks". הספר יצא שוב במהדורה מחודשת, בשנת 2006.
כלב ים נבלי

מאפיינים

כלבי הים הבוגרים  כסופים-אפורים עם כתמים שחורים על גופם וכתם דמוי נבל לאורך גופם בעוד שלגורים פרווה שעירה לבנה-צהובה וללא כתמים.
אורכו של כלב הים עד 1.7-2.0 מטר ומשקלו 140-190 ק"ג.
מזון: דגים ארקטיים שונים, רכיכות וסרטנים.
אויבים: האויב העיקרי של כלבי הים הוא הדוב הלבן, האורב לגורים ומנסה לתפוס אותם בעודם מתחבאים מתחת לשלג. אויבים נוספים הם האורקה, שועל השלג וכרישים ארקטיים.
בעבר צדו רבים את גורי כלבי הים בעיקר בשביל בשרם ועורם. אך היום הדבר הופסק בהרבה מדינות. מדינות מסוימות ממשיכות להתיר את הציד.