google/wiki40b huggingface dataset:
פולטרגייסט (סרט)

עלילה

סטיבן ודיאן פרילינג חיים חיים שקטים בפרבר בקליפורניה, שם סטיבן הוא סוכן נדל"ן מצליח ודיאן היא עקרת בית המטפלת בילדיהם דיינה, רובי, וקרול אן. קרול אן מתעוררת לילה אחד ומתחילה בשיחה עם הטלוויזיה של המשפחה, אשר החלה לשדר רעש לבן. בלילה הבא, בעוד המשפחה ישנה, קרול אן נעשית מקובעת לטלוויזיה כשהיא משדרת רעש לבן שוב. לפתע רוח רפאים עולה ממסך הטלוויזיה ונעלמת אל תוך הקיר, ויוצרת רעידת אדמה אלימה בתוך הבית, וקרול אן מודיעה ש"הם כאן".
אירועים מוזרים מתחילים להתרחש למחרת, כגון כוסות וכלים שבאופן ספונטני נשברים או מתכופפים ורהיטים שזזים מעצמם. התופעות נראות לא מזיקות בהתחלה, אבל במהרה הן מתחילות להתגבר. באותו לילה, עץ בחצר האחורית קם לתחייה ותופס את רובי דרך חלון חדר השינה. בעוד דיאן וסטיבן מצילים את רובי, קרול אן נשאבת דרך פתח בארון שלה. המשפחה מבינה שהיא נלקחה כשהם שומעים את קולה בוקע מהטלוויזיה.
קבוצה של פאראפסיכולוגים מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין - דוקטור לש, ריאן, ומרטי, באים לבית פרילינג לחקור וקובעים כי המשפחה חוה הפרעה של פולטרגייסט. הם מגלים כי בהפרעות מעורבות יותר מרוח רפאים אחת בלבד. סטיבן גם מגלה במהלך שיחה עם הבוס שלו, לואיס טיג, כי השכונה שלהם בנויה על בית קברות.
אחרי שדיינה ורובי נשלחים הרחק לביטחונם, דוקטור לש וריאן מתקשרים לטנגינה ברונס, מדיום רוחנית. טנגינה אומרת כי הרוחות המאכלסות את הבית נמצאות במימד אחר ואינן במנוחה. הרוחות נמשכות לכוח החיים של קרול אן ומוסחות מהאור האמיתי שבא אליהן. טנגינה מוסיפה כי בין רוחות הרפאים האלה, יש גם שד המכונה "החיה", שמשתמש בקרול אן כאמצעי לתמרן את הרוחות האחרות.
החבורה מגלה כי הכניסה למימד השני הוא דרך הארון בחדר השינה של הילדים, ואילו היציאה היא דרך התקרה בסלון. כשהקבוצה מנסה להציל את קרול אן, דיאן עוברת דרך הכניסה קשורה בחבל המושחל דרך שני הפורטלים. דיאן מצליחה להשיב את קרול אן, ושתיהן צונחות מהתקרה על הרצפה מחוסרות הכרה. כשהן מתאוששות, טנגינה מכריזה כי הבית כעת "נקי".
זמן קצר לאחר מכן, המשפחה מתכוננת לעבור למקום אחר. במהלך הלילה האחרון שלהם בבית, סטיבן נוכח בפגישה עם טיג ודיינה הולכת לדייט, ושניהם עוזבים את דיאן, רובי, וקרול אן לבד בבית. "החיה" אורבת לדיאן והילדים, בניסיון לחטוף אותם שוב. דיאן והילדים בורחים מהבית ומגלים ארונות וגופות מרקיבות המתפרצים החוצה מן האדמה ברחבי השכונה. כשסטיבן ודיינה חוזרים הביתה למהומה, סטיבן מבין כי במקום להעביר את בית הקברות למקום חדש, טיג רק הזיז את המצבות והגופות נשארו מאחור, מה שחילל את הקבורה. המשפחה בורחת מהשכונה בעוד הבית עצמו קורס לתוך מימד אחר, לתדהמתם של השכנים. המשפחה מתאכסנת במלון ללילה, וסטיבן דוחף את הטלוויזיה של החדר למרפסת.

רימייק

בשנת 2014 המפיק סם ריימי והבמאי הישראלי-אמריקני גיל קינן הפיקו את הרימייק "פולטרגייסט", שיצא לאקרנים בקיץ 2015. סם רוקוול, רוזמרי דוויט וג'ארד האריס מככבים בסרט על רוחות הרפאים התוקפות משפחה שגרתית ואת ילדתם הקטנה מדיסון (בגילומה של קנדי קלמנטס).
PSLV

מבנה

המשגר מורכב מארבעה שלבים, חלקם מונעים בדלק מוצק וחלקם בדלק נוזלי.

שלב ראשון

גובה השלב הראשון 20 מטר ומשקלו 229 טון. מנוע השלב הראשון הוא אחד ממנועי דלק מוצק הגדולים בעולם. קוטרו 2.8 מטר והוא מכיל 138 טון של דלק מוצק מסוג HTPB ‏ (Hydroxyl-terminated polybutadiene). הדחף המרבי של מנוע זה הוא 4,800 קילו־ניוטון. היגוי המשגר בשלב הראשון הוא היגוי וקטורי המתבצע באמצעות הזרקת תמיסה נוזלית לאזורים שונים בפיית הפליטה המשנה את כיוון הדחף ומאפשר עלרוד וסבסוב, שליטה בגלגול מתבצעת באמצעות היגוי וקטורי של שני מאיצים חיצוניים. משך בעירת מנוע השלב הראשון הוא 105 שניות.
לשלב הראשון מוצמדים חיצונית שישה מאיצים מוצקים חיצוניים שגובהם 10 מטר וקוטרם מטר. מאיצים אלו נושאים תשעה טון של דלק מוצק זהה למנוע הראשי ומספקים דחף של 662kN כל אחד במשך 45 שניות. בתצורות שיגור מסוימות לא נעשה שימוש במאיצים.

שלב שני

גובה השלב השני 12.5 מטר ומשקלו 46 טון. מנוע השלב השני הוא מנוע דלק נוזלי המכונה Vikas, הוא נושא 41.5 טון של דלק נוזלי הידרזיני (UDMH) ומחמצן חנקתי ומספק דחף של 799 קילו־ניוטון למשך 158 שניות. ההיגוי מתבצע בעזרת הטיית פיית הפליטה ושני סילוני גז משניים לגלגול.

שלב שלישי

גובה השלב השלישי 3.6 מטר, קוטרו 2 מטר ומשקלו 8.4 טון. מנועו של שלב זה הוא מנוע מוצק המכיל 7.2 טון של HTPB המספק דחף של 240 קילו־ניוטון למשך 83 שניות. היגוי השלב השלישי מתבצע באמצעות הטיית פיית הפליטה, בקרת הגלגול של השלב השלישי מבוצעת על ידי סילוני הגז המשמשים להיגוי השלב הרביעי.

שלב רביעי

השלב הרביעי משמש להצבת הלוויין במסלולו הסופי. גובה השלב הרביעי 2.1 מטר, קוטרו 1.3 מטר ומשקלו 2.89 טון. השלב מונע על ידי שני מנועי דלק נוזלי המכילים 2 טון של דלק הידרזיני ומחמצן חנקתי. כל אחד מהמנועים מספק 15.2 קילו־ניוטון של דחף למשך עד 425 שניות. היגוי השלב לקביעת המסלול הסופי מתבצע בעזרת הטיית פיות המנועים בעת פעולתם ומערכת היגוי ריאקטיבית המבוססת על פליטת סילוני גז בשלב השיוט.
חדף הכיס

מאפיינים

כפי שמרמז שמו, חדף הכיס חולק דמיון רב עם החדף: יש לו מבנה גוף קומפקטי וצר, ראש משולש וחרטום מחודד במיוחד דמוי מקור. האוזניים שלו דקיקות, קצרות ומעוגלות וזנבו ארוך ושעיר. הגפיים שלו קצרצרות, ולהן טפרים חדים המאפשרים לו לטפס בקלות על עצים. הפרווה של חדף הכיס עבה וצפופה, ובעלת מראה זיפי במקצת. צבעה משתנה בין חום אדמדם לחום אפרפר בהתאם למין, ולאורך הגב יש פס שחור צר ובולט המשתרע מהחוטם עד לזנב. הגחון והרגליים של חדף הכיס כהים במיוחד בניגוד לסוגים רבים של טורפי כיס וצבעם משתנה בין כתמתם לאדמדם. העיניים גדולות ושחורות, והאף זעיר ואדמוני; על הלחי וסביב החוטם ישנם זיפים בולטים אחדים. טווח אורך הגוף של חדפי הכיס 13–22 ס"מ (כולל הזנב), והזכרים גדולים במעט מהנקבות.
האקולוגיה של חדפי הכיס אינה ידועה דיה; הם מאכלסים יערות גשם טרופיים ברכסי ההרים של גינאה החדשה, ונמצאים בגבהים של 3,100-900 מטר מעל פני הים (העדפות הגובה משתנות בין המינים). חדפי הכיס פעילים לרוב על הקרקע בחיפוש אחר מזון, אך הם מטפסים על עצים לעיתים קרובות. בניגוד לרובם המכריע של טורפי הכיס, חדפי הכיס הם פעילי יום בדרך כלל. התזונה שלהם מורכבת בעיקר מחרקים וחסרי חוליות אותם הם מאתרים באמצעות חיטוט באדמה הבוצית של יערות הגשם. הנקבה ממליטה שגר של כ-4 וולדות אשר שוהים בתקופה הראשונה לחייהם בכיס. 
האיום העיקרי על חדפי הכיס הוא אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות וכן טריפה על ידי כלבי בית משוחררים. מצב השימור של המינים נחשב לשפיר דיו על ידי הרשימה האדומה של IUCN, והם מסווגים בקטגוריית ללא חשש (LC); הם מצויים במספר אזורים מוגנים.
יצחק קעטבי

ביוגרפיה

קעטבי נולד בתימן. בהיותו כבן 13 הגיע עם משפחתו למחנה "גאולה" בעדן כדי לעלות לישראל במבצע על כנפי נשרים. לאחר עלותו לישראל התגורר בכפר עקיר. הוא שירת בצה"ל שש שנים כמכונאי רכב והיה פעיל ציבור בכפר עקיר. הוא הצטרף למפא"י והיה מזכיר הפועל המקומי, מזכיר ערב בהסתדרות ומזכיר סניף מפא"י המקומי. עם הקמת המפלגה הליברלית, עזב את מפא"י שלטענתו כל דיבוריה על קיבוץ גלויות היו דיבורים ריקים, והצטרף למפלגה הליברלית, בה ראה את הכח היחיד שיכול להחליף את מפא"י. במערכת הבחירות לכנסת החמישית הרבה לתקוף את מפא"י על מה שכינה "שיטות המכבש" שלה.  
בבחירות לוועד המקומי של עקרון שהתקיימו ב-31 בינואר 1961, לקראת הפיכת קריית עקרון למועצה מקומית, התמודד בראש רשימה מקומית ונהיה סגן יו"ר הוועד המקומי. לאחר הבחירות לכנסת החמישית, מינה שר הפנים, משה חיים שפירא מהמפד"ל, מועצה מקומית ממונה על פי תוצאות הבחירות לכנסת, ועל כן לא כלל את קעטבי המועצה הממונה. קעטבי פנה לבג"ץ בדרישה למנות את המועצה על פי תוצאות הבחירות המקומיות, בטענה ששיקולי השר שפירא היו פוליטיים. בעקבות העתירה לבג"ץ, התקיימו בעקרון בחירות וקעטבי, שהתמודד הפעם בראשות רשימה של המפלגה הליברלית, זכה בשני מנדטים מתוך תשעה והתמנה לסגן יושב ראש המועצה. באותה תקופה הביע דעה בעד הפרדת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל מהבחירות לכנסת ובעד בחירה ישירה של ראשי הרשויות. 
ב-25 בפברואר 1964 התמנה קעטבי לראש המועצה. כראש מועצה הוא מחה על שאין מספיק בנייה עבור תושבי קריית עקרון וניהל מאבק להעברת אזור תעשייה הצמוד לקריית עקרון לידי המועצה. בבחירות למועצה בסוף שנת 1965, זכתה רשימת גח"ל בראשותו בארבעה מתוך תשעה מושבים, אך נותרה באופוזיציה לאחר שהמערך והמפד"ל יצרה קואליציה.
במקביל לפעילותו בפוליטיקה המקומית בקריית עקרון, היה פעיל בפוליטיקה הארצית במסגרת המפלגה הליברלית. הוא היה מהתומכים של הריצה המשותפת עם תנועת החרות ברשימת גח"ל, היה פעיל במטה הבחירות ליוצאי תימן של הרשימה ולקראת הבחירות לכנסת השישית הוא הוצב במקום ה-42 ברשימת גח"ל לכנסת. בעת המשבר בתנועת החרות בשנים 1966–1967 הוא הביע תמיכה במנחם בגין ויצא נגד הצעתו של שמחה ארליך להתנתק מחרות.
בשנת 1965 הוא גם התמודד בראש רשימה של המפלגה הליברלית בבחירות למועצת פועלי רחובות. בהמשך הוא היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות ובשנת 1970 פרש, יחד עם חברים נוספים מהמפלגה הליברלית, מארגון העובדים של המפלגה הליברלית והקים ארגון חדש של עובדים ליד המפלגה הליברלית.
בשנים 1966–1968 קעטבי היה מזכיר מרכז מכבי ויו"ר מכבי שעריים. הוא התפטר מתפקיד מזכיר מרכז מכבי בנובמבר 1968 בנימוק שלחצים גורמים להחלטות מוטעות בהעברת כספים לקבוצות באופן מפלה ובמינויים לא ראויים.
בשנת 1983 שב לכהן כראש מועצת קריית עקרון לאחר שזכה ב-49.3% מקולות הבוחרים. בבחירות בתחילת 1989 זכה קעטבי ב-28.6% מהקולות ועלה לסיבוב שני מול מועמד המערך, בה הפסיד.
במקביל, בתחילת 1981 נבחר ליו"ר המועצה הארצית של המפלגה הליברלית, כנציג מחנה אברהם שריר, אל מול יחזקאל פלומין נציג מחנה מודעי. הוא המשיך לכהן כיו"ר המועצה עד התמזגות המפלגה לתוך הליכוד בשנת 1988. בשנת 1985, השתייך לקבוצת ה-9 שהתנגדה למודעי ונענה לדרישת מודעי לכנס את המועצה הארצית רק על פי הוראת בית הדין של התנועה. בהמשך עבר למחנה של יצחק מודעי ולקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה נכלל בדיל בין מחנות מודעי ואברהם שריר שהיה אמור להכניס אותו לכנסת. אולם הדיל כשל, וקעטבי הוצב במקום ה-58 של רשימת הליכוד לכנסת.
נפטר ב-20 בפברואר 2019.
דיאליזה

ברפואה, דיאליזה (באנגלית: Dialysis) היא תהליך המיועד להחליף את הכליות ולבצע את תפקידן, במקרה שאלו חדלות לתפקד, בין אם כתוצאה מאי ספיקת כליות חריפה או כתוצאה מאי ספיקת כליות כרונית.
בגוף בריא לכליות מספר רב של תפקידים, העיקריים שבהם הם סילוק חומרים (כמו אשלגן, חומצות ושתנן) מהדם, כאשר תהליך הדיאליזה אמור לחקות פעולות אלו עד לביצוע השתלת כליה, אם ניתן.
זהו טיפול תומך שאינו מיועד לרפא את הכליות. דיאליזה מיועדת לחולים קשים שהכליות שלהם חדלו לתפקד בפתאומיות (אי-ספיקת כליות חריפה) או לחולים במצב יציב שהכליות שלהם חדלו לתפקד באופן קבוע (אי-ספיקת כליות כרונית). הדיאליזה הוא טיפול במיקרים של שילוב בין היפרקלמיה, חמצת מטבולית קשה, פריקרדיטיס ובצקת ריאות קשה.
בישראל היו בסוף שנת 2017 6700 חולים בטיפול דיאליזה מתוכם 1637 חולים חדשים שהצטרפו באותה השנה.

דרכי הפעולה

הדיאליזה עובדת על עקרון הדיפוזיה של מומסים לאורך גרדיאנט ריכוזים דרך ממברנה חדירה למחצה. בכל סוגי הדיאליזה דם נמצא מצידה האחד של הממברנה ונוזל דיאליזה מצידה השני. הריכוז ההתחלתי של המומסים הבלתי רצויים (בעיקר אשלגן ושתנן) בנוזל הדיאליזה נקבע על ערך נמוך, ושל המומסים הרצויים (כמו נתרן) על הערך הנורמלי התקין המצוי בדמו של אדם בריא. המומסים הבלתי רצויים עוברים בדיפוזיה לנוזל הדיאליזה שלאחר מכן מסולק.

דיאליזה בישראל

ב-1947 החליט ד"ר קורט שטייניץ, מנהל המעבדה הכימית של בית החולים "רוטשילד" בחיפה, (כיום מרכז רפואי בני ציון) לבנות "כליה מלאכותית". הוא התעמק בכתביהם של קולף מהולנד ואלואל משוודיה ובנה מכונת המו-דיאליזה. המכונה, שהרכבתה הושלמה ב-1948, הוצבה באחד מצריפי הטכניון בהדר הכרמל. שני המטופלים הראשונים נפטרו, מסיבות שלא בהכרח קשורות לכשל בביצוע הדיאליזה. הטיפול במטופלת השלישית הצליח והיא המשיכה לחיות כ-15 שנה לאחריו.
מחלקת הנפרולוגיה הראשונה בה בוצעו טיפולי דיאליזה סדירים החל ב-1958, הייתה המחלקה בבית חולים הדסה בירושלים, בניהולו של פרופסור דוד אולמן שהשתלם בטיפולי דיאליזה ונחשב כחלוץ הנפרולוגיה המודרנית בישראל. המכשיר נועד לטיפול בחולים עם חוסר תפקוד זמני של הכליות. בסוף שנות ה-60 הופעלו בישראל כ-30 מכשירי דיאליזה בבתי חולים שונים.
כיום קיימות יחידות דיאליזה במרבית בתי החולים הכלליים בישראל. הן מיועדות לטיפול במאושפזים וכן לטיפול מרפאתי בחולים מורכבים. מרבית הנזקקים לטיפולי דיאליזה בישראל מקבלים אותם במכוני דיאליזה בקהילה, המופעלים על ידי קופות החולים ועל ידי חברות שירותי רפואה פרטיות, הקשורות בהסכמים עם קופות החולים.
Exile on Main Street

הפקה

האלבום כולל 18 שירים, מהם יצאו רק שני סינגלים. השיר המצליח ביותר באלבום היה Tumbling Dice, אך הוא הצליח פחות ממספר להיטים שיצאו לפניו (Sympathy For The Devil,‏ Satisfaction ועוד). להיט מוצלח נוסף מהאלבום הוא Happy.
Sweet Black Angel ו-All Down The Line יצאו כבי-סייד ל-Happy ו-Tumbling Dice.
בהשראת הבנד והאהבה העמוקה של קית' ריצ'רדס לשירי בלוז וקאנטרי ישנים, ההפקה באלבום מחוספסת מאוד וקיבלה ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה. לאורך השנים הוא קיבל ביקורות טובות יותר וכיום נחשב לאחד מאלבומי הרוק הטובים ביותר בכל הזמנים. הוא שהה במקום הראשון, ושהה במצעד האמריקאי 43 שבועות, יותר מחצי שנה. למרות זאת האלבום זכה רק בפלטינה אחת. הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-7 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים. המגזין Q דירג את האלבום במקום ה-42 באלבום הטוב ביותר. האלבום הגיע למקום ה-12 בסקר האלבום הטוב ביותר שערכה רשת הטלוויזיה VH1. ב-1972 עלה למקום הראשון במצעד בילבורד אך לאחר שנה נדחק למקום ה-137.
האלבום גם נחשב אחד מארבעת האלבומים הטובים ביותר של הרולינג סטונס מבחינה אומנותית. שלושת האחרים הם: Beggars Banquet, Sticky Fingers ו-Let It Bleed.
דוקטרינת אולבריכט

דוקטרינת אולבריכט נוסחה על ידי מנהיג גרמניה המזרחית ולטר אולבריכט. לפי דוקטרינה זו, כדי שיתפתחו יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים בין שתי הגרמניות, על כל אחת מהן להכיר בעצמאותה המלאה של השנייה. הדוקטרינה באה בין השאר על רקע דוקטרינת הלשטיין שלא הכירה בזכות הקיום של גרמניה המזרחית וניסתה לבודד אותה בזירה הבינלאומית. 
דוקטרינת אולבריכט קיבלה תמיכה רבה ממדינות הגוש הקומוניסטי שהסכימו לא לנרמל את היחסים עם גרמניה המערבית עד שזו תכיר באופן מלא בעצמאותה וריבונותה של גרמניה המזרחית. בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 במסגרת הדטאנט והאוסטפוליטיק השתפרו היחסים בין שתי הגרמניות וב-1972 נחתם ההסכם הבסיסי ביניהן לפיו בין השאר כל אחת מכירה בריבונותה המלאה של האחרת ומקנה לכל אחת מהן מושב מלא באו"ם.
אליהו מויאל

ביוגרפיה

מויאל נולד במרוקו בעיר סלי, בה שימש מזכיר ועד הקהילה (1941) ומזכיר אגודת "כל ישראל חברים" (1942). עלה לארץ ב-1945.
בדצמבר 1945 הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1946 למפא"י, בה שימש לימים כמזכיר מחוז הנגב (משנת 1957) וחבר המזכירות הארצית (משנת 1960). בשנת 1946 הושם מויאל במעצר למשך כשישה חודשים בגין פעילותו. לאחר שחרורו יצא כשליח הסוכנות היהודית והג'וינט אל מחנות המעצר בקפריסין.
נמנה בין מייסדי קיבוץ ברור חיל, שהוקם ב-5 במאי 1948. בשנת 1949 יצא לשליחות במרוקו ובצרפת מטעם "תנועת הבונים". לאחר שובו הצטרף לקיבוץ דורות. מויאל, מורה במקצועו, עסק בהוראה בעליית הנוער (1952–1954) ועבד בבית הספר האזורי "שער הנגב" (1957 - 1959). 
בשנת 1959 נבחר מטעם מפא"י לכהן כמזכיר מועצת פועלי באר שבע, בה עבר להתגורר בשנת 1957. כעבור שבע שנים נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית. בשנים 1974–1981 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך והיה סגנו של שר התקשורת אהרן אוזן בממשלת ישראל השבע עשרה.
לאחר סיום כהונתו נבחר, בשנת 1982, ליו"ר המועצה הארצית של קופת חולים כללית.
מויאל עסק בחקר יהדות המזרח, ובעיקר בחקר התנועה השבתאית.
בשנת 1988 זכה מויאל באות יקיר באר שבע.
פטי שיהאן

פטי שיהאן (באנגלית: Patty Sheehan; נולדה ב-27 באוקטובר 1956) היא שחקנית גולף אמריקאית מקצוענית. היא נעשתה חברה בהתאחדות הגולף המקצוענית לנשים (LPGA) ב-1980 וזכתה בשש אליפויות מייג'ור וב-35 תחרויות LPGA בסך הכול. היא חברה בהיכל התהילה של הגולף.

קריירה כחובבנית

שיהאן נולדה במידלסברי, ורמונט. היא למדה בבית הספר התיכון ארל ווסטר ברינו, נבדה. היא זכתה בשלוש אליפויות תיכון בנבדה (1974-1972), שלוש אליפויות חובבים של מדינת נבדה (1978-1975) ושתי  אליפויות נשים לחובבים של קליפורניה (1978-1977). היא זכתה במקום השני באליפויות ארצות הברית לנשים לחובבים ב-1979, ואחרי כן הייתה אלופת הקולג'ים הלאומית של AIAW (שקדמה לNCAA) היא השיגה תוצאה של 0-4 כחברת נבחרת גביע קרטיס של ארצות הברית ב-1980. היא למדה באוניברסיטת נבדה ובאוניברסיטת מדינת סן חוזה.

קריירה כמקצוענית

שיהאן נהפכה למקצוענית והצטרפה להתאחדות הגולף המקצוענית לנשים (LPGA) ב-1980. היא נבחרה לשחקנית החדשה המבטיחה של השנה ב-1981 בד בבד עם ניצחונה המקצועני הראשון בתחרות מזדה קלאסיק יפן. היא זכתה בארבע אליפויות גם ב-1983 וגם ב-1984, וזכתה באליפות LPGA  בשתי העונות. היא נבחרה לשחקנית השנה של הLPGA  ב-1983 והוכתרה כאחת מהאתלטים הבודדים שנבחרו בידי ספורטס אילוסטרייטד  לספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד, היה זה ב-1987.
שיהאן פתחה את שנות התשעים עם חמישה ניצחונות ב-1990. היא זכתה באליפות הנשים הפתוחה של ארצות הברית ב-1992 וב-1994, ובאליפות מזדה LPGA ב-1995, ובנביסקו דינה שור (כיום נודעת כאליפות קראפט נביסקו) ב-1996. היה זה ניצחונה האחרון בLPGA. היא הוכנסה להיכל התהילה של ה-LPGA ב-1993 אחרי שהשיגה 30 ניצחונות בתחרויות. היא הייתה בין עשר השחקניות שגרפו את השכר הגבוה ביותר מדי שנה בין 1982 ל-1993.
שיהאן שיחקה בנבחרת גביע סולהיים של ארצות הברית חמש פעמים (1990, 1992, 1994, 1996, 2002) והייתה קפטן הנבחרת ב-2003. 
שיהאן הייתה השחקנית הראשונה ב-LPGA שהצהירה פומבית שהיא לסבית.

לשיהאן ולבת זוגה רבקה גסטון יש שני ילדים מאומצים.
ברדיאנסק

היסטוריה

החל מהמאה ה-16 כאן התקיים יישוב בשם ברדי. ב-1827 כאן החלו לבנות נמל ושנה זו נחשבת לשנת ייסודה של ברדיאנסק. היישוב החל להתפתח בקצב מהיר וב-1835 ברדיאנסק קיבלה מעמד של עיר.
בעיר התפתחו חקלאות ודיג והיה מפעל גדול לייצור מכונות חקלאיות. ב-1899 נפתחה תחנת רכבת. במאה ה-19 ותחילת ה-20 ברדיאנסק הייתה ידועה כעיר תעשייה ונמל, אך בתחילת המאה ה-20 העיר החלה להתפתח גם כאתר נופש.
ב-1937 בעיר הסתיימה בנייתה של תחנת כוח עירונית.
ב-17 ביולי 1939 השם של העיר שונה לאוסיפנקו, השם ברדיאנסק הוחזר לעיר ב-1958.
ב-7 באוקטובר 1941 העיר נכבשה על ידי הצבא הגרמני, היא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-17 בספטמבר 1943.
מייקל אברקרומבי

ביוגרפיה

מייקל אברקרומבי נולד בשנת 1912 במחוז גלוסטרשייר שבדרום מערב אנגליה. בנו השלישי של המשורר האנגלי לסלס אברקרומבי. למד בליברפול ובלידס. בשנת 1931 החל ללמוד זואולוגיה באוניברסיטת אוקספורד. שם עשה את התואר הראשון שלו. את הדוקטורט עשה באוניברסיטת קיימברידג'. 
בשנת 1947 החל ללמד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. ניהל מעבדות מחקר באוניברסיטת קיימברידג' משנת 1970 ועד מותו. חקר בעיקר את התפתחות הסרטן בגופן של בעלי חיים.
מת בביתו שבקיימברידג' בשנת 1979.
עירוי דם

ניסיונות ראשונים

הניסיון הראשון בעירוי דם תואר על ידי ההיסטוריון בן המאה ה-17, סטפנו אינפזורה. על פי אינפזורה, בשנת 1492 האפיפיור אינוקנטיוס השמיני שקע בתרדמת, ובניסיון להצילו ציווה רופאו לערות לגופו את דמם של שלושה ילדים (הדם ניתן דרך הפה, כיוון שלא הייתה אז הבנה מלאה של מנגנון מחזור הדם ושיטות להזרקה תוך-ורידית). הילדים היו בני עשר, ולכל אחד מהם הובטח דוקט בתמורה. אולם, הטיפול לא הצליח והאפיפיור מת, כך גם שלושת הילדים אשר מתו מאובדן דם. היסטוריונים אחרים חלקו על תיאורו של אינפזורה והאשימו אותו בנטיות אנטי-אפיפיוריות. עם גילוייו של הארווי על מחזור הדם במאה ה-17, החלו ניסיונות מוצלחים יותר של עירוי דם בבעלי חיים. אולם ניסיונות לביצוע עירויי דם בבני אדם המשיכו להניב תוצאות קטלניות.
הניסיון הראשון בעל תעוד מלא לעירוי דם בבני אדם בוצע על ידי ד"ר ז'אן-בטיסט דני, רופא בכיר בחצר המלך לואי ה-14 בצרפת. ב-15 ביוני 1667 הוא עירה דם כבש לגופו של נער בן 15 אשר שרד את הטיפול. דני ביצע עירוי דם נוסף בפועל אשר שרד אף הוא. שני מטופלים אלה שרדו כנראה כי כמות הדם שעורתה הייתה קטנה מאד. המטופל השלישי של דני היה אציל שוודי אשר קיבל שני עירויי דם ונפטר לאחר העירוי השני. בחורף 1667 ביצע דני שלושה עירויים מדמו של עגל, למטופלו אנטואן מורי, אשר נפטר לאחר העירוי השלישי. ניסיונותיו אלה של דני עוררו פולמוס נרחב בצרפת באותה עת. בשנת 1670 נאסר על ביצוע עירויי דם נוספים. באותה עת, אף הפרלמנט הבריטי והאפיפיור הכריזו על איסור דומה ובמשך 150 השנים הבאות לא זכה טיפול עירוי הדם להכרה.

עירוי דם מוצלח ראשון

במאה ה-17 חקר הרופא ריצ'רד לואר את השפעות השינויים בנפח הדם על תפקוד מערכת הדם ופיתח שיטות לעירוי דם בין חיות, על ידי חיבור ישיר של עורק לווריד ובכך התגבר בעיית קרישת הדם. לואר ביצע עירוי דם ראשון בין חיות. הוא התבקש להציג את הניסוי לחברה המלכותית וכך עשה בדצמבר 1665. חצי שנה אחר המשיך לואר וביצע עירוי דם של כבש לאדם.

קבלת דם

יש צורך להתאים בין סוג דם של המקבל והתורם. המקבל צריך שיהיו לו כל האנטיגנים של דם התורם, כך שלא יפתח נוגדנים לדם הנתרם. האנטיגנים הנפוצים החשובים לשם כך הם A, B, ו-Rh, אשר מתואר בסימנים + או -, כלומר "+" אומר שהאנטיגן קיים, ו-"-" מצביע על העדרו. האותיות A ו-B מציינות את קיומם של אנטיגנים מסוגים אלה, כאשר העדר אנטיגנים משני סוגים אלה מצוין באות O. 
לכן אדם שבדמו -RH אינו יכול לקבל תרומת דם מאדם שדמו +RH, אפילו כאשר סוגי הדם מתאימים, תרומת דם שכזאת תגרום להצמתה בין כדוריות הדם האדומות. אולם אדם שבדמו +RH יכול לקבל תרומת דם מאדם שבדמו -RH ללא חשש מהצמתה.
באופן אידיאלי, מוצאים התאמה מושלמת בין סוגי הדם. כך למשל בעל סוג דם A+ יקבל בדיוק סוג דם A+, אף כי הוא יכול לקבל גם דם מסוג A-, או O- או O+. נובע מכך כי סוג דם O- הוא סוג הדם המבוקש ביותר, מכיוון שניתן לתרום אותו כמעט לבעל כל סוג דם שהוא. כך לדוגמה במקרי חירום, כאשר לא ידוע סוג דמו של המקבל, נעשה שימוש במנות דם מסוג O-.
גוסטה דוידזון-דרנגר

גוסטה דוידזון (יוסטינה) (נולדה בקרקוב (פולין) בשנת 1917 - 1943) נמנתה על מקימי המחתרת בגטו קרקוב ב-1942. נאסרה על ידי הגסטפו וכתבה בבית הכלא את יומנה, המתעד את פעולות המחתרת. דוידזון ברחה מהכלא ונתפסה שוב בשנת 1943, ומאז נעלמו עקבותיה.

כתיבת יומן בכלא הלצלוב

בכלא פגשה דוידזון את חברותיה למחתרת, בהן גולה מירה. היא ארגנה אותן לקבוצה, ויחד העבירו את הזמן בשיחות, לימוד ושירה. למרות החקירות והעינויים החוזרים ונשנים, שמרה הקבוצה על מורל גבוה. התנהגותה האצילית וזקיפות קומתה זיכו את דוידזון גם באהדת האסירות הלא-יהודיות בכלא.
במהלך שהותה בכלא כתבה בעזרת חברותיה את יומנה, בו היא מתארת את קורות המחתרת בצורה פיוטית. היומן נכתב על גבי ניירות טואלט שהוגנבו לתא על ידי יהודים שעבדו בבית הכלא. דפי היומן הוסתרו בגומחות בקירות התא. דוידזון הכתיבה לחברותיה את התכנים, והללו שרו על מנת שהשומרים לא ישימו לב לנעשה.

דפים מכתב היד של יומנה של יוסטינה

ב-29 במרץ 1943 הוקראו שמותיהן של האסירות העתידות להישלח לפלאשוב להוצאה להורג. גם שמותיהן של דוידזון וחברותיה הופיעו ברשימה, והן החליטו לנסות לברוח. למחרת הוצאה קבוצת האסירות מהכלא. היה עליהן לצעוד כמה עשרות מטרים עד למשאיות ההובלה. עגלה רתומה לסוסים הגיחה מהרחוב הסמוך וחסמה את המעבר. האסירות ניצלו את ההזדמנות ונמלטו. דוידזון ושלוש אסירות נוספות הצליחו להימלט, ושבע אסירות אחרות נהרגו מירי הגרמנים. הן הצליחו להגיע לבוחניה ולחבור לחברי המחתרת ששהו שם. הן שוכנו בבונקר ביערות וישניץ. דוידזון התאחדה ביער עם בעלה, שאף הוא ברח מהכלא עם 15 חברים.

ניסיון הברחת הגבול

בבונקר הצטרף הזוג לפעילות המחתרת ביערות וישניץ וסייע בהוצאת עיתון "החלוץ הלוחם". לצד דאגה ללוחמים ופעילות נקם במלשינים, החלו חברי המחתרת לחפש דרך להבריח את הגבול.
דוידזון יצרה קשר עם יהודי בעל אזרחות הונגרית שהתגורר בוויליצ'קה, עליו שמעה מפי אשתו ששהתה עמה בכלא. דרנגר ודוידזון החליטו כי הגיעה השעה לחצות את הגבול להונגריה. ב-8 בנובמבר 1943 הגיע דרנגר לביתו של היהודי ההונגרי כדי לקבל את התעודות המזויפות. עם הַגיעו נעצר על ידי אנשי הגסטפו והזדהה בפניהם בשמו האמיתי. ב-9 בנובמבר הגיעה דוידזון עם אחיינה ויטוש למקום המפגש המיועד עם דרנגר. כשנודע לה שנעצר התכוננה להסגיר את עצמה, אך שוטרי הגסטפו הקדימו והגיעו לעצרה. היה זה ה-11 בנובמבר 1943. יש לשער כי השניים הוצאו להורג.
לאחר חיסול כל האסירים היהודים בהלצלוב, שופץ תאה של דוידזון על מנת להפכו למועדון קצינים. יהודה פרידמן, קרוב משפחתה ששהה בכלא, שיחד את אחד הבנאים שיביא לו את כל מה שימצא בתא. כך קיבל קופסת פח ובה אוסף ניירות - היומן שכתבה דוידזון בכלא. לאחר המלחמה נמסר העתק של היומן ליהודה וסרמן (מיימון, המכונה פולדק) ולשמעון לוסטגרטן, חבריה של דוידזון למחתרת. החומר שמור בארכיון בית לוחמי הגטאות.

משפחתה

גוסטה נולדה למנחם דווידסון ואסתר לבית בלומנפרוכט. היו לה 3 אחים: דוד משה (טאדאק) שהיה נשוי לאירנה, יעקב וחצקל יהודה ו3-אחיות: חווה מלכה שהייתה נשואה למשה למברגר, שרה וטוניה שהייתה נשואה לשמעון הולצמן. תקופה מסוימת גידלה גוסטה את איטוש (יצחק) הבן של חווה מלכה שנרצחה עם בעלה.
זלמן ברנסטין

חייו ואישיותו

ברנסטין נולד ב-1926 בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית דלת אמצעים. בגיל 18 גויס לצי האמריקני, ושירת כקצין אספקה ימית במלחמת העולם השנייה. עם שחרורו פנה ללימודי כלכלה וחשבונאות באוניברסיטת ניו יורק, ובהמשך קיבל תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
עם תום לימודיו עבד ברנסטין במשך כמה שנים כיועץ כלכלי בתוכנית מרשל (Marshall Plan), במטרה לשקם את הכלכלה האירופית, תוך התבססות על שווקים חופשיים.
בגיל 41, לאחר שמילא שורה של תפקידים בעולם העסקים (בהם שותפות עם אחיו הצעיר, והעסקת אביו כשכיר), הקים ברנסטין את חברת ההשקעות Sanford C. Bernstein & Co, שהפכה לאחת החברות המצליחות בוול סטריט. החברה נתנה בשיאה שירות ל-25,000 לקוחות, וגלגלה 80 מיליארד דולרים בשנה.
בגיל 30 נישא לאשה לא יהודיה מצרפת. ברנסטין חי במשך רוב חייו במנותק מהיהדות הדתית. עם מות אביו בהיותו בן 50, החל לומר קדיש והתקרב ליהדות, בהשפעתו של הרב שלמה ריסקין. השנים החלו ללמוד תורה מדי שבוע, ואט אט הפך האחרון ליהודי אורתודוקסי שומר מצוות, ושינה את שמו לשמו היהודי זלמן חיים. במקביל נפרד מאשתו הגויה ונישא לאשה יהודיה. ברנסטין תרם מאות מיליונים של דולרים לארגוני צדקה ותרבות יהודיים ברחבי העולם, בהם מרכז שלם וכן קרן אבי חי שהקים בשנת 1984, במטרה לקרב יהודים ליהדות ותרבותה בישראל ובחו"ל.
בשנת 1989 עלה ברנסטין לישראל ובנה את ביתו בשכונת ימין משה בירושלים. שלוש שנים לאחר מכן פרש מעסקיו, ובשש השנים עד למותו ממחלת הלימפומה השקיע את כל מרצו בקידום ופיתוח ארגונים יהודיים בישראל. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, ולאחר מותו המשיכה אלמנתו, מֵם ברנסטין, בפעילות פילנתרופית למען חינוך ותרבות יהודית.