הילה לולו לין

ביוגרפיה

הילה לין נולדה בעפולה 1964. לין גדלה עד גיל שלוש במשמר העמק, משם נסעה, יחד עם משפחתה, לשליחות של שנתיים וחצי בחבל קסאווין באיראן, שלאחריה חזרו לישראל והתגוררו בכפר ביל"ו.
בשנים 1986–1989 למדה לתואר ראשון באמנות (BFA) בבצלאל בירושלים. לאחר לימודיה בבצלאל הוסיפה לין לשמה את השם 'לולו'.
לין יוצרת ומתגוררת בתל אביב-יפו. בן זוגה הוא האמן חנא פרח כפר ברעם, שלין אימצה את שם משפחתו. תקופה ארוכה הייתה בת-זוגה של הזמרת-יוצרת יהודית רביץ.

פעילותה האמנותית

ריבוי התחומים שבהם עוסקת לין ממצב אותה כאמנית ייחודית בנוף המקומי, אשר הטביעה את חותמה על האמנות הישראלית, ופרצה את הדרך בעיסוק בחללים הפנימיים של הגוף, או בזיקה ביניהם לבין ארכיטקטורה ותהליכי טרנספורמציה. לין הייתה מאמניות המפתח בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לצד גליה יהב, מרילו לוין, מיכל שמיר, מאירה שמש ואמניות ספורות נוספות, שהקנו לגוף משמעות חדשה דרך זיקה לאובייקטים פשוטים, יומיומיים, ולחומרים שהאמנות הישראלית לא הכירה עד אז. 
לין היא אחת מהאמנים הישראלים שהושפעו ממרכזיותו של השיח המגדרי בתרבות ובאמנות; עבודתה נוגעת בהיבטים עכשוויים של השיח הפמיניסטי המאוחר ומציעה מבט ביקורתי על ערכים וסמלים העומדים בבסיס התרבות המקומית. את שורשי עבודתה ניתן לזהות באמנות המושגית, באמנות המיצג ובאמנות הווידאו של שנות ה-70 של המאה ה-20, ובעבודותיהם של אמנים בינלאומיים דוגמת ברוס נאומן, אווה הסה ולואיז בורז'ואה, ושל אמנים ישראליים, ביניהם מוטי מזרחי, אפרת נתן ויוכבד ויינפלד. עבודתה מהדהדת את רוח הסוריאליזם והדאדא של המחצית הראשונה של המאה ה-20, אך בו בזמן קולה האמנותי חותר אל מעבר להגדרות של זרמים ושל מגמות ושומר על עצמאותו. היא עוסקת באופן עקבי בגוף, במיניות, בזרות ובניכור, וכל גופי עבודתה – פיסול, שירה, רישומים, תצלומים, עבודות וידאו – מביעים אסתטיקה אישית פורעת גבולות נורמטיביים. השפה האמנותית-הסוריאליסטית שלה מתבטאת בהכלאות ובמניפולציות שהיא יוצרת בגופה אל מול מצלמה, מעבדת בהדמיות מחשב או מבטאת במילים בשיריה, ברטוריקה המשלבת ארוטיקה, אימה, מצוקה ודחייה.
לין פרצה לתודעה בשנות ה-80 המאוחרות, ביצירות וידאו ארט של תיעוד עצמי במראה קשה ואכזרי. היא השתמשה בגופהּ כדרך להציג גוף המהווה מרחב יצירה אינסופי המאפשר להצביע על מצבי היפוך קוטביים של מתח בין זר למוכר, נקי וטמא, חיים ומוות, חיצוני ופנימי, גדול וקטן. בתערוכת היחיד הראשונה שלה "קול הימימ" (1992) הציגה לין אובייקטים פיסוליים העשויים מפריטים שונים, אשר לא היו פסלים במובן המקובל אלא הכלאות מטרידות בין אורגני וסינתטי, קונקרטי ובדוי, מענג ומהנה. האסתטיקה שלה, מנוכרת, סטרילית ומאיימת, שבהמשך התפתחה לכיוונים גופניים יותר, התממשה כבר באובייקטים מוקדמים אלה. בעבודות הווידאו ארט שיצרה היא ביטאה גוון סוריאליסטי ומיניות פרובוקטיבית, ובלט בהן הניסיון לערעור תפיסות מסורתיות אודות מיניותה של האישה.
בעבודת הווידאו האייקונית שלה, "הקצ לדמעות" (1994) שהוצגה בתערוכה "מטאסקס 94" הופיעה לולו לין כשהיא מעבירה על גופה חלמון של ביצה, תוך שהיא מתעדת את מסעו על גופה במהלך אינסופי של קליטה ופליטה. הביצה, אברי הגוף ונקביו הם מוטיבים חוזרים בעבודותיה, כמו גם פעולות אקסצנטריות כגון בליעת ולעיסת חפצים וחומרים שונים, או פעולות על הגוף כגון גילוח גבות, הקזת דם ורחיצת ידיים בדבק.  מבקר האמנות יגאל צלמונה פירש את העבודה כניסיון לכינון יחס שונה בין זהות גברית לנשית, באופן המקביל לביטויים אמנותיים רבים מאותה תקופה. האוצרת תמי כץ-פרידמן כתבה כי "לולו לין מבקשת לפרום את התפרים המקובלים בין אשה-מזון-גוף-בשר-וחומר [...] הגוף נתפס כאן כטריטוריה אינסופית, נזילה וחמקמקה". עם זאת, לין עצמה סירבה להתמסר לפרשנות מסוימת של עבודותיה, והתעקשה על חוסר שייכותה לשום קבוצה ועל זכות התנועה וההגדרה שלה בין זהויות ומרחבים.
סביב שנות ה-2000, הרחיבה לין את מנעד היצירה שלה והקימה מיצבים גדולים יותר (כגון "טיפת חלב", 2002), ובמקביל עבודותיה נעשו פוליטיות יותר: הן פרצו את בועת העיסוק בגוף הפרטי והאינטימי, וחומרים מן המרחב הציבורי החלו לחלחל ולהשפיע על יצירתה. עבודת הטריפטיך "דם קר: שיר בשלושה חלקים" (1996) שנוצרה במיוחד לתערוכה "דזרט קלישה" נעשתה רגע לפני רצח רבין; בעבודה נראים שמי המזרח התיכון מעל תל אביב וירושלים כבשר חשוף ומדמם. בעבודה "הצילו" (2002), מופיע לין כדמות ביונית הנכנסת ללב ים כשגופה העירום קשור ברצועות ויניל; ב"הבנתי" (2002), היא נראית הולכת בשבילי קיבוץ משמר-העמק בו נולד אביה בדמות "המפלצת מהקיבוץ", כשגופה מצופה בשכבת לטקס ואבנים כמו עור. המיצב "חפרפרת" (2005), שהוצג במוזיאון תל אביב לאמנות, כלל אלמנטים של פרפורמנס וייצר אמירה נוקבת בנושאים של משטור ובקרה, כפייה ושלילת חופש.
לין משתמשת בפונט משלה בעבודותיה, המושתת על כתב יד שהמציאה ועל השימוש החדשני האופייני שלה בשפה; כפי שמתארת אותו גליה בר אור: "ב"פונט לולו" המזוהה עמה כגופן דיגיטלי באותיות דפוס בכתב ידה... כתב משלה, מרחב משלה, המאפשר להגמיש את השפה למחוזות סיפיים, ילדיים, יומיומיים, פתיינים ופואטיים שבהם מלה נוגעת במלה והשיבוש-לכאורה יוצר מרחב דימויים חדש." הכתב והשפה של לין התעצבו כבר בשנת 1990 והייתה להם נוכחות חזקה בתערוכותיה הראשונות. בפונט לולו חסרות אותיות סופיות, ובכך הפונט מערער על הסגירות והסופיות של מילים. השימוש של לין במבנה אוניברסלי של אות הדפוס, תוך כדי שהיא עורכת בו הסטה זעירה אם כי אפקטיבית, משחרר כוח יצירתי פוטנציאלי הגלום בשפה. בפרספקטיבה של שנות יצירה רבות וגוף עבודות מרשים ומגובש קשה לאכוף פרשנות כלשהי על הדימויים של לין, שהם תמיד פתוחים, רב-משמעיים, חידתיים ומפורקים ללא התחלה, אמצע וסוף.