תסמונת הטכיקרדיה התנוחתית

תסמינים

התסמונת מאופיינת בדופק מואץ במעבר למצב עמידה, בשינויי תנוחה ולפעמים גם בשכיבה. ללוקים בה ישנו קושי מהותי בתפקוד היומיומי. התסמינים במצב זה הם: טכיקרדיה (דופק מהיר), חולשה קיצונית, סחרחורת, לחץ דם נמוך, אי-סבילות למאמץ, אי-סבילות לשינויי תנוחה ועילפון.
זילוח (פרפוזיה) לקוי של דם לחלקי הגוף העליונים בזמן מעבר לעמידה יוביל לסימפטומים הבאים: כאבים בחזה, קוצר נשימה, סחרחורת, ראייה מעורפלת ("שחור בעיניים"), כאבי ראש ועילפון או כמעט-עילפון (סינקופה).

אבחנה

האבחנה מתבססת על בדיקת דופק ולחץ דם בשכיבה ועמידה. נהוג לאבחן את המחלה גם באמצעות בדיקת טילט, אך לא כל הרופאים מסכימים לגבי הצורך בה.
הפרמטר האבחנתי הוא עליה של יותר מ-30 פעימות לב במעבר בין שכיבה ועמידה או בעליית דופק של מעל 120 לדקה תוך 12 דקות בבדיקת הטילט.
המחלה נדירה, והמודעות אליה נמוכה למדי; על כן, בדרך כלל יש פרק זמן ניכר מהופעת הסימנים הראשונים ועד האבחון.

טיפול תרופתי

הטיפול בדרך כלל מותאם ספציפית לחולה. ישנם פרוטוקולים מקובלים לטיפול, בהתאם לחומרת המצב.
בדרך כלל, קו הטיפול הראשון כולל תרופות מסוג חוסמי בטא, על מנת להפחית את האצת הדופק בעמידה; חולים רבים מדווחים על שיפור כללי ניכר בנטילת תרופות מקבוצה זו. בחולים שבהם לחץ הדם נמוך או שישנו תת-לחץ דם בעמידה (אורתוסטטי; Orthostatic hypotension), תינתן מידודרין על מנת להעלות את לחץ הדם התנוחתי ולהפחית את הסימפטומים הקשים.
בארצות הברית נהוג לרשום לחולים פלודרוקורטיזון (Fludrocortisone; ידוע בשם המסחרי "פלורינף", Florinef), שהוא סטרואיד סינתטי (דמוי אלדוסטרון) אשר מסייע לאצירת הנתרן בכליה; בכך מעלים את לחץ ונפח הדם ומסייעים להפגת הסימפטומים.

שינוי באורח החיים

ללוקים בתסמונת מומלץ לשתות כמויות גדולות של מים; במקרים רבים, צריכה של 2 ליטר ליום לפחות מפחיתה את חומרת הסימפטומים.
צריכת אלכוהול אינה מומלצת מפאת היותו מרחיב כלי דם ומעודד התייבשות ומחמיר בכך את כל הסימפטומים. כמו כן, תרופות רבות המשמשות לטיפול בתסמונת אסורות לשימוש עם אלכוהול. רופאים רבים ממליצים על הוספת מלח לדיאטה, שכן הוא ידוע בהעלאת לחץ הדם. מומלץ לחולים לאכול ארוחות קטנות מספר פעמים ביום במקום 3 ארוחות גדולות; אכילת ארוחה גדולה מעודדת במקרים רבים תסמינים ואף עלולה להובילה במקרים קיצוניים להתעלפות. קפאין מועיל לחולים מסוימים בעקבות תכונתו להעלות לחץ דם; עם זאת, בחולים אחרים הוא דווקא עלול להרע את המצב ולעודד הופעת תסמינים.
במקרים מסוימים, הגבהת המיטה בכשלושים מעלות מסייעת להפגת התסמינים.
הלוקים בתסמונת הטכיקרדיה התנוחתית מתקשים מאוד בעמידה ממושכת. במחקרים פיזיולוגיים התגלה שצריכת האנרגיה של אדם הלוקה בתסמונת גבוהה בכפי שלושה מאדם רגיל; למעשה, אצל חולים אלו עמידה משולה לריצה במקום. מומלץ לחולים לא לעמוד לאורך זמן על מנת לא לעודד הופעת תסמינים.

שיקום פיזיותרפי והתעמלות

בחולים רבים אחד המפתחות החשובים לחזרה לחיים תקינים הוא העלאת מסת שריר השוקיים. כחלק ממנגנון המחלה, ישנו החזר ורידי לקוי מחלקי הגוף התחתון; מכיוון שהלב נעזר בשרירי השלד שברגליים על מנת להשיב דם למעלה הגוף, ככל ששרירי השוקיים יהיו חזקים יותר, כך תעלה התנגדות הוורידים לצניחת הדם מטה, ויפחתו התסמינים.
חולים רבים סובלים מאי-סבילות לפעילות גופנית ואינם מסוגלים להתאמץ יתר על המידה. לחולים אשר רופאם מאשר להם או אשר נמצאים בהשגחה רפואית, מומלץ לבצע פעילות גופנית אירובית למשך של כ-20 דקות, שלוש פעמים בשבוע.
חולים מסוימים יזדקקו לגרבי לחץ אלסטיות על מנת למנוע הצטברות דם בחלקי הגוף התחתונים; ישנן עדויות רבות על שיפור ניכר בסימפטומים בעקבות כך. חולים מעטים אף משתמשים בחליפות לחץ.
חולים מסוימים מתקשים לשהות בסביבות חמות בעקבות הפגיעה ביכולת הגוף לווסת חום. במצב זה רופאים נוהגים להמליץ על הימנעות משהייה ממושכת בחוץ בימים חמים מאוד, וממליצים על שהייה במקומות ממוזגים.

היסטוריה

המחלה תוארה במהלך המאה ה-20 מספר פעמים ובשמות שונים, עד שב-1993 הוגדרה סופית על ידי רונלד סקונדורף (Schondorf).‏
בישראל תוארה המחלה לראשונה (בשם "תסמונת אי סבילות לעמידה") על ידי פרופ' יעקוב – מומחה עולמי לתסמונת ולמערכת העצבים האוטונומית.