google/wiki40b huggingface dataset:
יגאל לוינשטיין

קורות חייו

נולד למשפחה חילונית באילת וגדל שם. בגיל התיכון התחרה בשיט מפרשיות. התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון, בין היתר בתפקיד מפקד פלוגה. בתום שירותו הצבאי חזר בתשובה ולמד במכון מאיר ובישיבת בית אל. לקראת פינוי סיני ירד לאזור להתנגד לנסיגה. הוא נחשב תלמיד של הרב צבי טאו.
בשנת 1987, לאחר שנשאל על ידי מפקדו, עמרם מצנע, מדוע אין מספיק קצינים דתיים בצה"ל, הקים יחד עם הרב אלי סדן את מכינה קדם-צבאית בני דוד, כדי להכין נערים דתיים לאומיים להתמודד מבחינה דתית עם שירות צבאי ולהחדיר בהם ערכים של ציונות ואהבת הזולת. בשנת 1988, ימי האינתיפאדה הראשונה, שירת כסמג"ד בגזרת רמאללה-שכם תחת פיקודו של גלעד שר. בשירות המילואים הגיע לוינשטיין לדרגת סגן-אלוף.
נמנה עם חברי ״הוועדה לשילוב הראוי״ בצה"ל. מאוחר יותר היה חבר בוועדה משותפת לחיל החינוך ולרבנות הצבאית, אך פרש מוועדה זו.
יצא לחופשת לימודים.

עמדותיו

ביולי 2016, בהרצאה שנשא ב'כנס ציון וירושלים', ביקר את קצין חינוך ראשי תת-אלוף אבנר פז-צוק, שלדבריו פועל לחסל את השפעת הרבנות הצבאית על התכנים הערכיים בצה"ל על ידי סגירת המחלקה לתודעה יהודית, בגיבוי ראש אכ"א, הרמטכ"ל ושר הביטחון יעלון, ועל ידי סימון קצינים ואף חיילים בעלי השקפה ישיבתית. בין הערכים האלטרנטיביים שאותם לדבריו מנחיל הצבא ואותם ביקר כמסוכנים לרוח הלחימה, מנה את הפלורליזם, לרבות הכרת הנרטיב הפלסטיני, חיוב קצינים להשתתף בסמינרים רפורמיים והדרכות של הומוסקסואלים ("סוטים" כלשונו), עד כדי התנדבות לצבוע מועדון של הקהילה, וחיוב חיילים, לרבות דתיים, לצפות במופעים שאינם צנועים או לשרת ביחידות קרביות מעורבות. דבריו עוררו סערה תקשורתית ומשרד הביטחון פרסם הודעת גינוי להם. כ-300 מרבני הציונות הדתית פרסמו גילוי דעת התומך ברב לוינשטיין. בעקבות הביקורת פרסם הרב לוינשטיין מכתב הבהרה שבו כתב שדבריו פורשו באופן שלא התכוון לו ושלכל חלקי האוכלוסייה יש מקום בצה"ל.
במרץ 2017 שוב התבטא בחריפות נגד גיוס לוחמות לצה"ל, ובפרט דתיות. דבריו עוררו ביקורת ו-28 ראשי מכינות קדם צבאיות, בהן שתי מכינות דתיות לבנות ומכינה דתית לבנים, פרסמו מכתב המגנה את דבריו. מנגד, כ-200 קצינים בוגרי מכינת עלי חתמו על עצומת תמיכה ברב לוינשטיין. לוינשטיין התנצל על הסגנון, אך לא חזר בו. בהזדמנות אחרת אמר שהבשורה הנשית היא בשורת השלום, לכן מלחמה ונשים סותרים זה את זה. "בעולם המודרני הפכו את הנשים לגברים וערכן נמדד רק בקריטריונים של גברים". בשיחה עם תלמידי ישיבה בשדרות טען שחיילות שפונות לשירות קרבי באות בעיקר מהפריפריה, משום שהן מנסות לשדרג את מעמדן החברתי. לעומתן, "האשכנזיות הולכות ל-8200, משחקות במחשב והולכות הביתה. הן גרות ברמת אביב ג' ומשרתות בגלילות". בעקבות דבריו אלו הודיע שר הביטחון אביגדור ליברמן שאם לא יתפטר מתפקידו במכינה הוא יבטל את ההכרה במכינה הקדם צבאית שבראשותו, אולם היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, הודיע כי אין בסמכותו של שר הביטחון להטיל סנקציה כזאת.

חייו האישיים

הרב לוינשטיין גר בעלי, ולו חמישה ילדים מאשתו הסופרת רונית לוינשטיין מלץ, בתו של השופט יעקב מלץ, שנפטרה ב-30 בנובמבר 2015.
באפריל 2016 נישא לשרה קליין, אלמנת רועי קליין, שהיה תלמידו.
דוד כהן (מנכ"ל)

דוד (צבי) כהן (27 בפברואר 1927 – מאי 1984) היה מהנדס מחשבים, ממייסדי, ממפתחי וממקדמי תחום המחשוב בישראל, ומהמחנכים הראשונים בתחום. היה המהנדס הראשון של מחשב מערכת הביטחון וצה"ל (ממר"ם), מנכ"ל ויו"ר הנהלת חברת יבמ ישראל, ונשיא לשכת מסחר ותעשייה ישראל-אמריקה.

ביוגרפיה

דוד כהן נולד בתל אביב וגדל בירושלים. עם סיום לימודי התיכון לחם בחי"ש (חיל השדה של "ההגנה"), עם חטיבת הראל של הפלמ"ח בפריצת הדרך לירושלים, ובקרבות על העיר העתיקה. השתתף במבצע דני (שחרור רמלה-לוד) ובכיבוש אילת במבצע עובדה.
עם הקמת צה"ל התמנה לקצין המודיעין של פיקוד המרכז, והיה חבר בוועדת שביתת הנשק ישראל-ירדן.
בשנת 1950 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן, ויצא ללימודים בארצות הברית. הוא סיים בהצטיינות לימודי הנדסת אלקטרוניקה - תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה ב-1954, ותואר שני מאוניברסיטת פרינסטון ב-1956.
בארצות הברית התוודע לעולם המחשבים בראשיתו, במיוחד למערכות שעסקו בעיבוד נתונים בתחום המסחרי. במשך שלוש שנים עבד בחברת RCA האמריקאית כמהנדס בצוות שתכנן מערכות אוטומטיות במחשב "Bizmac”, ואחר-כך כמנהל פרויקט לפיתוח ובנייה של מחשב משוכלל שיועד לחנויות כלבו. בתפקידו זה נזקפו לשמו פטנטים רבים.
עם שובו לישראל הביא עמו ידע חשוב וניסיון בתחום המחשוב, שעשה את צעדיו הראשונים בארץ ובעולם. הוא נמנה עם מקימי מערכת המחשבים במשרד הביטחון, יצא לארצות הברית מטעם המשרד ב-1958 כחבר במשלחת, בראשות מרדכי קיקיון, שתפקידה היה לבחון את האפשרות להביא לישראל מחשב שיענה על דרישות מערכת הביטחון וצה"ל (עד אז פעל בישראל מחשב אחד בלבד במכון ויצמן - "ויצאק"). בשנת 1960 נרכש מחשב "פילקו 2000" של חברת פילקו. כהן נשלח לארצות הברית על מנת לעשות את כל שנדרש על מנת להתאים את המחשב לצרכיה הייחודיים של ישראל, וכדי להכשיר את הצוות שיפעיל אותו.
בשנת 1961 הגיע המחשב ארצה והופעל בממר"ם. דוד כהן היה המהנדס הראשי, מנהל יחידת התפעול והביצוע של יחידת המחשב בממר"ם, הוא תרם רבות להנחת היסודות להתפתחות השימוש במחשבים בארץ.
בשנת 1963 עזב את ממר"ם ועבר לעבוד בחברת יבמ ישראל, שהייתה אז בראשית הרחבת פעילותה לתחום המחשבים האלקטרוניים. הוא היה ממונה על פיתוח מוצרים, ובהמשך מנהל השיווק. בשנת 1967 מונה למנכ"ל החברה, ומשנת 1981 היה גם יו"ר הנהלת החברה. היה מנכ"ל יבמ ישראל במשך 17 שנה, עד למותו במאי 1984. דוד כהן נחשב לאחד מבכירי וממצטייני המנכ"לים במשק.
כהן הצעיד את החברה לשורה הראשונה בקרב סניפי IBM באירופה (האזור אליו היא הייתה שייכת), ופעל למען ייצור בישראל של רכיבים עבור מחשבי IBM בעולם. הוא עודד את מעורבות החברה בשיפור החיים בקהילה. בתקופתו הוקמה ב-1972 מעבדת המחקר של IBM בחיפה. במרכז מדעי זה, מהטובים מסוגו בעולם, עוסקים עד היום אנשי מקצוע במחקר ופיתוח בתחומי מחשוב, מתמטיקה ומדעים. כהן תמך מאד בהוצאה לאור של כתב העת "מחשבות" בעריכת צבי ינאי, שעסק במדע, פילוסופיה ואומנות, ושהפך לאחד מנכסי צאן הברזל של התרבות בישראל. בסוף שנות ה-70 הוביל את הקמת בית יבמ, שבו שכנו משרדי החברה בשנים 1979–1999. 
אחר מותו של דוד כהן נקראה על שמו סדרת הרצאות פומביות בחסות יבמ ישראל. בין הנושאים שהועלו בהרצאות: הנדסה גנטית - סיכויים וסיכונים וחילוקי דעות על דרכי טיפול בפוריות האישה.

משפחתו

היה נשוי עד לפטירתו לעיתונאית צביה כהן (ברגנר), ואב לאייל כהן ולתמר ברנדויין.
מאיר שלו

ביוגרפיה

מאיר שלו נולד במושב נהלל למשורר, המורה והסופר הירושלמי יצחק שלו, ולמורה בתיה לבית בן-ברק מנהלל. בגיל צעיר עבר עם משפחתו לארבע שנים לקיבוץ גינוסר וב-1952 השתקעה המשפחה ב"שיכון קריית משה" שבשכונת קריית משה בירושלים. שם גדל חוץ משנתיים נוספות בנהלל בין השנים 1957–1958.
באוגוסט 1966 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני. במלחמת ששת הימים השתתף בקרב תל פאחר. בנובמבר 1967 נפצע במלחמת ההתשה בבקעת הירדן מארבעה כדורים מאש כוחותינו. דמותו של שלו מופיעה לרגע בספרו "עשו", כחברו של בנימין, בחור צולע עם משקפיים, המתרועע עם רומי. 
אחרי שירותו למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1969 התפרסם שירו האנטי-מלחמתי "על דעת הנערים".

קריירה

החל את דרכו כעיתונאי וכמגיש פינות ביקורת עיתונות ופינות היתוליות בטלוויזיה, בהן פינה סאטירית בתוכנית הטלוויזיה "עלי כותרת" ופינת לשון בשם "חטף פתח". הנחה גם את התוכנית "שעה טובה" ששודרה בערב שבת בערוץ הראשון. 
בשנת 1988 יצא לאור הרומן הראשון מפרי עטו, "רומן רוסי". כמו כן כתב ספרי עיון וספרי ילדים.

חיים אישיים

מאיר שלו גרוש והוא אב לבת ולבן. אחיו, ד"ר צור שלו, הוא היסטוריון של תקופת הרנסאנס, מרצה באוניברסיטת חיפה ולשעבר נווט בחיל האוויר. אחותו, רפאלה שיר, היא ציירת.
מאיר שלו הוא אחיינו של מרדכי שלו ובן דודם של הסופרת צרויה שלו והמתמטיקאי והסופר ענר שלו. בן דוד נוסף הוא רם בן ברק.

עבודתו הספרותית

הרומנים של שלו הם סיפורי אהבה שעוסקים בהוויה הישראלית והמשפחתית, מתמקדים בעיקר בראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, שואבים רבות מן המקורות ומחוברים לנוף, לטבע ולהיסטוריה של הארץ. ברבים מספריו משתקפים סיפורים מתולדות משפחתו, ושזורים בהם נופי ילדותו בירושלים ובנהלל.

שלו ידוע בתחקיר היסודי שהוא נוהג לערוך לקראת כתיבת כל אחד מספריו, במסגרתו הוא בוחן היטב את המלאכות שבהן עוסקים גיבוריו, ובמילותיו שלו: 
גם תיאור אפיית הלחם ב'עשו' וסיתות האבנים ב'בביתו במדבר' מבוססים על פגישות עם בעלי מקצוע ועל ההקפדה המשונה שלי לא לעשות מה שהם עושים, אלא רק להתבונן ולרשום רשימות. מעולם לא שילחתי יונה, לא סיתתי אבן, לא אפיתי כיכר לחם ולא קניתי ומכרתי פרות לבשר.
— בראיון לחיה הופמן, ידיעות אחרונות, 3 במרץ 2006
כמה מספרי הילדים שלו עובדו לתיאטרון. אחד מהם: "הגשם של סבא אהרן" המבוסס על סיפור שסיפר לו סבו, עובד ב-2017 להצגת ילדים, במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים. ההצגה זכתה במקום ראשון במסגרת הפסטיבל.
הרומן שלו "יונה ונער" עובד להצגת תיאטרון בתיאטרון גשר, ובויים על ידי יבגני אריה. הרומן "כימים אחדים" הוצג בעיבודים שונים בישראל, ברוסיה ובארצות הברית.

עבודתו הפובליציסטית

מזה שנים רבות שלו הוא בעל טור ב"מוסף לשבת" של העיתון ידיעות אחרונות. בטור זה, הכתוב בהומור ובעוקצנות, מבקר שלו את מדיניות הממשלה, בפרט : בנושאי חינוך, טבע וסביבה, דת ומדינה.

תשומת לב מיוחדת מקדיש שלו בטורו למצב החינוך והתרבות בישראל. דוגמה לכך היא הקטע הבא, מתוך הטור שפורסם ב-23 בספטמבר 2005: 
אקלימו של בית הספר, כולל האלימות, הוא המשך ישיר של האקלים הכללי, כולל האלימות, ובמדינת ישראל, בניגוד לחברה היהודית שהצמיחה והקימה אותה, אין החינוך, ההשכלה והידע מוערכים ונכספים כמו שפעם היו. סולם העדיפויות של הממשלה אחר, וגם מה שהתחיל כלגלוג על משכילים חיוורי פנים, נעשה סולם ערכים שבו ערוץ הילדים הוא ההכשרה האינטלקטואלית לקראת ערוץ 2.
בריאן טי

ביוגרפיה

טי נולד במחוז אוקינאווה שבדרום מערב יפן, טי הוא ממוצא יפני וקוריאני. כשהיה תינוק היגר עם הוריו לאזור גבעות הייסנדה שבעמק סן גבריאל, לוס אנג'לס שם גדל ולמד ב"תיכון גלן א. וילסון". בזמנו הפנוי עבד בפיצריה מקומית אשר בה הייתה מרבה לבקר ילידת המקום הזמרת פרגי.
שיחק דקות מועטות בדרמת המלחמה "חיילים היינו", בסרט גילם את הטוראי האמריקאי ג'ימי נאקיאמה. בסצנה מהסרט נשרף בכל חלקי גופו ובפרצופו כתוצאה מהפצצה אמריקאית שגויה, בכאבי תופת הוא מחולץ ומובל לפינוי על ידי העיתונאי ג'וזף גאלווי (ברי פפר). לאחר מכן הופיע בתפקיד משני בקומדיה "אוסטין פאוורס - גולדממבר" ובסרט ההמשך למותחן הפעולה הבדיוני "גברים בחלל" שם גילם את טוראי טום קובי.
הופיע בסרט השלישי בסדרת סרטי המירוצים "מהיר ועצבני" - "מהיר ועצבני 3: טוקיו דריפט", בו גילם את טקאשי "די קיי" המכונה "מלך הדריפטים של טוקיו" בזכות יכולות הנהיגה שלו בכבישי העיר, די קיי הוא אויבו של הדמות הראשית שון בוזוול (לוקאס בלאק). ב-2008 השתתף טי בעיבוד הטלוויזיוני של פול האגיס לסרטו "התרסקות", בסדרה שיחק במשך 13 פרקים וגילם את אדי צ'וי.
ב-2009 הופיע בתפקיד הראשי במותחן הפוסט אפוקליפטי "ארץ מתה".
החל מ-17 בנובמבר 2015, מופיע בצוות השחקנים המוביל בסדרת הבת "רופאי שיקגו" בזיכיון "שיקגו" כד"ר אית'ן צ'וי.
ב-2015 גם קיבל תפקיד בסרט עולם היורה כקטאשי האמאדה, מפקד ארגון האבטחה, שנהרג במתקפת הדינוזאור ההיברידי.
שנות ה-40 של המאה ה-13

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
זיוה ארבל

זיוה ארבל (הלוי) (9 בפברואר 1927 – 31 בדצמבר 2012) הייתה קצינת-קשר בפלמ"ח, שנודעה בתור "הנערה עם האקדח" ו"החיילת השותה מהכד" והייתה סמל לנשים הלוחמות במלחמת העצמאות.

קורות חיים

זיוה ארבל נולדה לאברהם הלוי באדירנה שבטורקיה.
בשנת 1943, בגיל 15 וחצי, לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה, עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ללא משפחתה. התגוררה בהכשרה בקיבוץ גבעת חיים במשך כשנתיים. בשנת 1945 התגייסה עם חבריה להכשרה לפלמ"ח, ושובצה בפלוגה ט' בגדוד השלישי של חטיבת יפתח. במרץ 1946 יצאה לקורס מדריכי ספורט, ולאחר מכן לקורס מ"כים, שלאחריו התמנתה למ"כית במחלקת פלמ"ח בכפר גלעדי. באוגוסט 1947 יצאה לקורס מ"מים בג'וערה, ולאחריו מונתה למ"מ בחולתה. הייתה חברת הכשרת חולתה. בראשית שנת 1948 יצאה לקורס קציני קשר הראשון, ואחריו הייתה ממקימי בית הספר לקשרים קרביים של הפלמ"ח בקדימה והדריכה בקורס קשרים קרביים. במאי 1948 שבה לגדוד השלישי של חטיבת יפתח כקצינת קשר גדודית, ושם שירתה עד סוף מלחמת העצמאות. היא נחשבת לקצינת הקשר הראשונה של צה"ל.
השתחררה בספטמבר 1949 ונישאה לאיתמר ארבל-איצקוביטש, מפקד פלוגה בגדוד שלה, לאחר שהשניים הכירו בעת שירותם. הוא היה למהנדס, בוגר הטכניון, והיא למדה הנהלת חשבונות. איתמר היה בנם של ד"ר יצחק איצקוביטש, הרנטגנולוג הראשון בצפון הארץ, ועליזה (אליז), בתו של יעקובוס קאן, בנקאי יהודי-הולנדי ופעיל ציוני. ארבל התאלמנה מאיתמר בשנת 2010.
השניים היו הורים לשלושה: נורית, יגאל ודליה, וסבים לשישה נכדים ולנינים.
על קיומה של התמונה המפורסמת עם האקדח למדה ארבל רק לימים, לאחר שילדיה ראו אותה במוזיאון ההגנה.
בערב יום העצמאות 1983 השיאה ארבל את משואת הפלמ"ח בטקס הדלקת המשואות, שהוקדש לנושא גבורת ישראל.

"הנערה עם האקדח"

ארבל השתתפה בקרבות הגדוד במלחמה, ובהם כיבוש צפת, כיבוש לוד, פשיטות בסוריה ולבנון, מבצע גי"ס ומבצע יואב.
בקרב לכיבוש העיר לוד הייתה אישה יחידה, לצד 136 לוחמים גברים. לאחר הקרב צולמה על ידי הצלם של עיתון "במחנה" בוריס כרמי בעת שנכחה באיסוף הלוחמים ביער בן שמן בתום הקרב שאירע ביולי 1948. כרמי, שהתלהב מרגליה הארוכות, וממכנסי החאקי הקצרים שלה, צילם אותה כשהיא שעונה על עץ אורן. בלבושה - חאקי קצר, אקדח וכאפיה, וכאשר תחבושת לבנה מעטרת את מצחה הפכה ארבל לסמל האישה הלוחמת במלחמת העצמאות, המשלבת את הכוח היהודי, הנשק, והתרבות הצברית המקומית. תמונה זו הפכה לאחת מסמליה של מלחמת העצמאות. התמונה הוצגה בתערוכה "אשת חיל מי ימצא" במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2008, ואוצרת התערוכה, ניצה לבבי תיארה אותה: 
המכנסיים הקצרים, הרגליים החשופות והכאפיה לראשה משדרים נשיות, כוח ושורשיות והופכים את ארבל לדמות לחיקוי...צילום זה הוא ללא ספק מאלה שעיצבו את הדימוי העצמי של דור שלם. קבוצת הלוחמים נותנת משקל יתר לנוכחות הנשית והתצלום עוסק ביחס זה ולאו דווקא בהצגת האישה כשלעצמה.
— קטלוג התערוכה
בעקבות תמונה זו, שבה היא היחידה מבין הלוחמים הנושאת נשק, נודעה ארבל בתור "הנערה עם האקדח".

"החיילת השותה מהכד"

כרמי צילם תמונה נוספת של ארבל, כשהיא שותה מים מתוך כד חרס בעת שהיא נחה בכפר הערבי ברפיליה הסמוך ללטרון. המשורר אברהם חלפי ראה את גיליון "במחנה" ובו תמונת החיילת השותה מהכד ותחתיה הכיתוב "מי מקנא בכד". בעקבות תמונה זו כתב את "שיר הכד", שזכה לפרסום בביצוע הלל (אילקה) רווה עם לחנו של מרדכי זעירא. זהות "החיילת השותה מהכד" לא צויינה והתבררה מאוחר יותר.
בית השיר הראשון:
רְאִיתִיךְ עִם כַּד צָמוּד אֶל הַשְּׂפָתַיִם,

וַאֲנִי יוֹשֵׁב עַל מִשְׁלָטִי בָּדָד,

אַתְּ בְּצִמְאוֹנֵךְ שָׁתִית מִמֶּנּוּ מַיִם

הוֹי, חֲבָל, חֲבָל שֶׁגַּם אֲנִי אֵינֶנִּי כַּד.
טורי אדוארדס

ביוגרפיה

טורי אדוארדס נולדה בפונטנה, קליפורניה. היא למדה באוניברסיטת דרום קליפורניה.

2000

באולימפיאדת סידני (2000) זכתה אדוארדס במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.20 שניות, אחרי איי הבהאמה (41.95 שניות) וג'מייקה (42.13 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 10 בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.06 שניות, בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 22.98 שניות ובמקום 17 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.32 שניות

2003

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבירמינגהם, אנגליה במרץ 2003 זכתה אדוארדס במדליית ארד בריצת 60 מטר, בתוצאה של 7.17 שניות, אחרי ז'אנה פינטוסביץ'-בלוק מאוקראינה (7.04 שניות) ואנג'לה ויליאמס בת ארצה (7.16 שניות).

אלופת העולם

באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת באוגוסט אותה שנה זכתה אדוארדס ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.93 שניות, לפני ז'אנה פינטוסביץ'-בלוק (10.99 שניות) וצ'נדרה סטורופ מאיי הבהאמה (11.02 שניות). מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.47 שניות, אחרי אנסטסיה קפצ'ינסקאיה מרוסיה (22.38 שניות) ולפני מוריאל הורטיס-הואיירי מצרפת (22.59 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.83 שניות, אחרי צרפת (41.78 שניות) ולפני רוסיה (42.66 שניות).

2007

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה אדוארדס במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם לוריין ויליאמס, מיקלה ברבר ואליסון פליקס בתוצאת השנה בעולם של 41.98 שניות, לפני ג'מייקה (42.01 שניות) ובלגיה (42.75 שניות). נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.05 שניות, 3 מאיות השנייה מזכייה במדליית ארד ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.65 שניות, 2 מאיות השנייה מזכייה במדליית ארד.

2008

במבנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג שנערכו ביוג'ין אורגון ב-28 ביוני 2008 ניצחה אדוארדס בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש ובתוצאת השנה של 10.78 שניות. במשחקים עצמם שנערכו חודש ושלושה שבועות לאחר מכן, היא סיימה במקום שמיני בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.20 שניות. נוסף לכך, היא השתתפה בשלב חצי הגמר בריצת שליחות 4x100 מטר, אבל הרביעייה האמריקאית פסלה.
היינריך-אנטון דבוי

קריירה מוקדמת

דבוי נולד ב-6 באפריל 1893 בלנדסהוט, ובשנת 1912 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-2 (נסיך הכתר), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה שבה הועלה לדרגת אובר-לויטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל דבוי את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ואות הפציעה בכסף.
לאחר המלחמה הצטרף דבוי לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1925 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-91. ב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-26 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-199.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה פיקד דבוי על רגימנט הרגלים ה-199, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-57, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה. ב-31 בינואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-44, וב-21 בפברואר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 באפריל 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובקיץ 1942 הוא הוביל את אוגדתו בחלקה הדרומי של החזית המזרחית בהתקפה על סטלינגרד. על הישגיו בקרבות הוענק לו ב-10 בספטמבר 1942 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. ב-29 בינואר 1943 נכנע דבוי עם שרידי כוחותיו לכוחות הצבא האדום, וב-5 ביולי 1955 הוא מת במחנה השבויים וויקובו .
דמיטרי סיצ'ב

קריירה

סיצ'ב נולד באומסק, עיר בדרום מרכז רוסיה, ליד הגבול עם קזחסטן. הוא בילה את שנות נעוריו באקדמיה לכדורגל בסנקט פטרבורג, סמנה, לפני שהצטרף לספרטק טמבוב מהליגה הרוסית השנייה.
אחרי שנבחן במועדונים הצרפתים מץ ונאנט, הוא הוחתם על ידי ספרטק מוסקבה בינואר 2002, כבש 8 שערים ב-12 המשחקים הראשונים שלו בקבוצה.
בעקבות הצלחתו בספרטק, סיצ'ב זומן לסגל נבחרת רוסיה לטורניר מונדיאל 2002, וכך קבע שיא כשחקן הצעיר ביותר שמשחק למען רוסיה או ברית המועצות בגיל 18 ו-222 ימים. במהלך הטורניר הוא כבש שער אחד ובישל עוד שלושה, במהלך הקמפיין המאכזב של רוסיה.
באוגוסט 2002, אף על פי שהיה חתום על חוזה ל-5 שנים, סיצ'ב הכריז שהוא עוזב את ספרטק, בהתראה של שלושה חודשים. הוא הושעה מכדורגל לארבעה חודשים בידי התאחדות הכדורגל הרוסית. אחרי שסיים את השעייתו, סיצ'ב חתם ל-5 שנים במועדון הצרפתי אולימפיק מארסיי, לאחר שסירב להצעה של דינמו קייב. במהלך תקופתו בצרפת הוא שימש בעיקר כשחקן מחליף.
בינואר 2004, חזר לרוסיה והצטרף ללוקומוטיב מוסקבה ל-4 שנים, בה כבש צמד במשחק הפתיחה של העונה. בסיום העונה הוא זכה עם לוקומוטיב באליפות ליגת העל הרוסית, ואף נבחר לכדורגלן השנה ברוסיה. הוא זכה באליפות שנייה ברציפות עם לוקומוטיב ב-2005, וב-2007 זכה עימה בגביע הרוסי.
בשנת 2013 הושאל לדינמו מינסק, ולאחריה לוולגה ניז'ני נובגורוד, במדיה שיחק את יתר העונה. מאז שנת 2015 משחק באוקז'טפס.
כתוב בתורה

ביקורת

על פי אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes,‏ הסרט קיבל ביקורות חיוביות בעיקר. גם באתר Metacritic הסרט זכה בציון ממוצע של 73 מתוך 100, על בסיס 11 סקירות שונות.
הסרט נכלל ברשימת המועמדים הראשונית לפרס בקטגוריית סרטים תיעודיים שהאקדמיה האמריקאית לקולנוע פרסמה ב-9 בנובמבר 2007, אך הוא לא נכלל ברשימה הסופית, שפורסמה ב-22 בינואר 2008.
בן מאייר

בן מאייר (באנגלית: Ben Meier; ‏
1 באוגוסט 1918 - 2 באוקטובר 1995), פוליטיקאי אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של דקוטה הצפונית במשך 34 שנים (1955–1988).
מאייר נולד בנפוליאון שבדקוטה הצפונית והתחנך בבתי ספר מקומיים. הוא סיים לימודי מנהל עסקים במכללה מקומית ולימודי בנקאות באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון. בשנים 1943–1950 עבד בתפקידים שונים בבנקאות, האחרון שבהם כבעלי סניף הבנק בעיר הייזלטון. לאחר מכן עבר מאייר לעסוק בביטוח ובנדל"ן והחל לעסוק בעניינים פוליטיים מדיניים. בשנת 1954 הוא נבחר לראשונה למזכיר המדינה של דקוטה הצפונית.
כהונתו כמזכיר המדינה נמשכה 34 שנים והיא (נכון ל-2008) הארוכה ביותר מקרב מזכירי המדינות בהיסטוריה של ארצות הברית. בשנת 1987 יזם מאייר את החלפת סמל המדינה.
מאייר נישא בשנת 1944 לקלרה קצ'ינסקי ונולדו להם שני בנים.
עקרון ונטורי

עקרון ונטורי הוא מקרה מיוחד של עקרון ברנולי כאשר נוזל או גז זורם דרך צינור עם חלק צר בקטע מסוים. במקרה זה, בתנאי שמתקים חוק שימור החומר, הזורם נאלץ לזרום במהירות רבה יותר, דבר הגורם לירידת לחץ (תת לחץ) בחלק זה, וליצירתו של ואקום חלקי אשר יכול לשמש לפעולת יניקה. העיקרון קרוא על שמו של הפיזיקאי האיטלקי ג'יובני באטיסטה ונטורי.
העקרון הונטורי מתרחש במקרה בו נוזל זורם בצורה חלקה דרך צינור עם חלק צר בקטע מסוים. הנוזל במקרה זה משנה את מהירותו ואת לחצו על פי עקרון שמירת מסת הזרימה אשר מבוסס על חוק שימור האנרגיה. הירידה בלחץ הנוזל הזורם בקטע הצר נובעת מהעובדה שהאנרגיה הקינטית של הנוזל עולה, ואת האנרגיה הזו מספק גרדיאנט של לחץ מאחור, כלומר מהקטע שלפני הקטע הצר. גרדיאנט הלחץ מוריד את לחץ הנוזל כתוצאה מהתאוצה, ובצורה דומה, כאשר הנוזל יוצא מהקטע הצר הוא נעצר או מאט, כתוצאה מגרדיאנט לחץ הפוך אשר שוב מעלה את לחץ הנוזל הזורם.
יצחק אלחנן ולדשיין

הרב יצחק אלחנן ולדשיין שכונה השערשובער (ביידיש: דער שערשובער) (ה'תרנ"ד - תמוז/אב ה'תש"א) היה מנהל רוחני ברשת ישיבות 'בית יוסף', המשתייכות לתנועת המוסר. תלמידו המובהק ועורך ספרו של ר' יוסף יוזל הורביץ, 'הסבא מנובהרדוק'.

תולדותיו

הרב יצחק אלחנן ולדשיין נולד בשנת ה'תרנ"ד בעיירה שרשוב שברוסיה הלבנה. אביו, הרב אברהם אהרן, היה רבה של העיירה. בצעירותו למד ר' יצחק בישיבת 'תורת חסד', בבריסק, אצל הרב משה סוקולובסקי, ולאחר מכן בישיבת 'ענף עץ החיים' במיילץ, אצל הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.

בשנת ה'תרס"ג סגר ר' זלמן סנדר את הישיבה במיילץ, ור' יצחק התכוון לעבור לישיבת 'תורה ודעת' בנובהרדוק, בראשותו של רב העיירה, מנחם קרקובסקי. בישיבה זו נלמדו לימודים כלליים לצד לימוד התורה, וזו הייתה הסיבה שר' יצחק רצה לעבור דווקא לשם, כפי שתיאר אביו במכתב לרב קרקוסבקי: "בני כבר טעם במדה גדולה מעץ החיים (=התורה), וכעת רוצה לטעום גם מעץ הדעת".  כשהגיע ר' יצחק לנובהרדוק, השפיעו עליו תלמידי ישיבת המוסר בעיירה שייכנס לישיבתם, ושם הושפע ר' יצחק מדמותו של ראש הישיבה, הסבא מנובהרדוק, ובחר להישאר וללמוד בה. תלמידי ישיבת המוסר בנובהרדוק מספרים, שכדי לשכנע אותו להישאר בישיבתו, הבטיח הסבא מנובהרדוק לר' יצחק שבתום חודש ללימודיו בישיבה יספק לו מורה פרטי, שילמד אותו את השפה הרוסית וכן לימודים כלליים, אך כעבור חודש שבו למד ר' יצחק בישיבת המוסר הוא כבר לא רצה בכך.
בשנת ה'תרפ"ח התמנה ר' יצחק למנהלה הרוחני של ישיבת 'בית יוסף' בעיירה פינסק, בראשותו של הרב שמואל וינטרוב. בשנת ה'תרצ"ה עבר ר' יצחק לשמש כמשגיח בישיבת 'בית יוסף' באוסטרובצה, בראשותו של הרב מרדכי שמעונוביץ, והוא החזיק במשרה זו עד שנת ה'תרצ"ט.
מלבד תפקידיו הפורמליים כמשגיח, היה ר' יצחק מגיע מפעם לפעם לישיבות נוספות השייכות לרשת 'בית יוסף' כדי למסור בהן שיחות מוסר. ביום י"א באלול ה'תרצ"ט (1 בספטמבר 1939), בעת פלישת גרמניה הנאצית לפולין, שהה ר' יצחק בישיבת 'אהל תורה' בברנוביץ', בראשותו של הרב אלחנן וסרמן, ובעקבות הפלישה נבצר ממנו לחזור לביתו. בחורף ה'ת"ש עזבו תלמידי ישיבת ברנוביץ' - ואיתם גם ר' יצחק - את העיירה, ונסעו לוילנה, בהוראתו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי. משם גלתה הישיבה לעיירה טרוקי, ובקיץ ה'ת"ש עברה לעיירה סמילישוק. ר' יצחק נתפס על ידי הגרמנים יחד עם תלמידיו בקיץ ה'תש"א, בעיצומו של שיעור בישיבה, וכולם נהרגו מיד.

משפחתו

בשנת ה'תרפ"ב נשא ר' יצחק לאשה את לאשה את גיטל, בתו של הרב אלתר שמואלביץ (אחותו של חיים שמואלביץ), ונכדתו של רבו, הסבא מנובהרדוק. בשנת ה'תש"ז נישאה גיטל לרב חיים זאב פינקל, המנהל הרוחני של ישיבת מיר.
בנם הבכור של ר' יצחק וגיטל, הרב רפאל, שנולד בשנת ה'תרפ"ו, שרד את השואה, נשא לאשה את מינה, נכדתו של הרב יעקב יוסף הרמן, והם קבעו את ביתם בארץ ישראל.
בנם הצעיר, דוד יוסף, שנולד בשנת ה'תרפ"ח, נספה בשואה.

דמותו

כדי להמחיש את רעיונותיו, נהג ר' יצחק לתבל את שיחותיו המוסריות בסיפורים ומשלים, ואפילו בענייני אקטואליה. כך למשל בהספד על רבו, הסבא מנובהרדוק, פיתח ר' יצחק את הדימוי 'ספינה שאבד קברניטה', ובין השאר הזכיר את האונייה 'טיטניק', שטבעה שנים לא רבות קודם לכן:
קורה לפעמים שהספינה מצד עצמה טובה מאד וחזקה, ומסודרת כמו "עולם מיוחד", כמו שהייתה עשויה הספינה "טיטאניק" הידועה, ומכל מקום למרות כל החוזק שלה קרה לה אסון על ידי חתיכת קרח הנקראת מים הקרח, ובכל כחה דפקה על הספינה עד שנשברה לרסיסים. כן צריכים אנו לפחד, שאע"פ שאדמו"ר ז"ל מסר נפשו לעשות עולם מיוחד ממבקשי השלימות, מכל מקום גם ספינה חזקה כזו צריכה שמירה מיוחדת.
דבולמנזי קמפנדה

חיים מוקדמים

דבולמנזי נולד על פי הידוע בשנת 1839. אביו היה מפנדה מלך ממלכת הזולו, מה שהפך אותו למעשה לאחיינו של שאקה האגדי. אמו הייתה סנגוזה (Sanguza), אחת מנשותיו הרבות של מפנדה. עוד לפני מותו של אביו פרצה מלחמת ירושה בין שני אחיו הגדולים קטשאויו ומבוזאי. בשנת 1856 מת מבוזאי בקרב, ובשנת 1872 מת מפנדה וקטשאויו ירש את הכתר.

לאחר המלחמה

דבולמנזי המשיך להיות נאמן לשלטונו של אחיו, והתנגד לניסיונות של אנשי עסקים בריטיים לרכוש אדמות בארץ הזולו. בשנת 1883 הורשה קטשאויו לשוב לשלטון, אולם מת בפברואר 1884. בנו בן ה-15, דיניזולו, הוכתר כמלך החדש. דבולמנזי תמך בדיניזולו, וסייע לו בקרבות נגד זיבהבו שהתנגד לשלטונו. דינוזולו גייס שכרי חרב בורים והבטיח להם אדמות בתמורה לסיוע שלהם. שכירי חרב אלו, בהנהגתו של לואי בותה, קראו לעצמם "מתנדבי דינוזולו". לאחר שהביסו את זיבהבו, דרשו מתנדביו של דינוזולו את אדמותיהם המובטחות, אולם דרישותיהם נראו מופרזות בעיני דבולמנזי שניהל את המשא ומתן עמם, ופרצו עימותים נוספים בין הבורים לבין הזולו.
ב-22 בספטמבר 1886 הוא נורה למוות במהלך קטטה עם קבוצת בורים.