ירח גלטר

קורותיו

גלטר גדל בבני ברק. הוא שירת כלוחם בגדוד 50 של הנחל המוצנח. הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והיה שם פעיל באגודת הסטודנטים ורכז התרבות שלה. כיוון שהיה איש הציונות הדתית, הוא עסק בארגון אירועים שקשורים לקבוצות סטודנטים דתיות. אחרי תקופת מגורים בניו יורק הוא הגיע לירוחם.
בירוחם, גלטר ניהל מתנ"ס ארבע שנים, והיה לתקופה קצרה גם עובד עירייה בכיר. כשנה לפני שמונה לראש הוועדה הקרואה של ירוחם, הוא עזב את ירוחם עבור תפקיד כלל ארצי, בכיר, בחברה למתנ"סים. שם הוא היה אחראי הכלל ארצי לימודי יהודות בחברה.
גלטר מונה לראש ועדה קרואה, באוגוסט 1979, כאשר שר הפנים, יוסף בורג, הפסיק את כהונתו של ראש המועצה הנבחר, חיים אביסרור, איש המערך ופיזר את מליאת המועצה. מלבד את גלטר, כראש הוועדה הקרואה, שר הפנים מינה גם שישה חברי חברי ועדה קרואה, למילוי מקומות חברי המועצה. כמחזיק תיק החינוך, למשל, מינה שר הפנים את שמואל אוירבך, הממונה על החינוך הדתי באזור באר שבע, שכמו גלטר, היה איש המפד"ל. כממונה תיק הרווחה הוא מינה את יאיר כהן, ששימש קודם כשליחו של יגאל ידין (איש מפלגת ד"ש), סגן ראש הממשלה, לעיירה.
גלטר הוציא את קופת העיירה ממצבה הקשה, שיפר מאוד את מצבה הכלכלי של העיר בכלל, ומיתן את מאזן ההגירה השלילי של העיר. שלושה גורמים סייעו לגלטר בעבודת שיקום העיירה. ראשית, כראש ועדה קרואה וכתושב חדש יחסית בעיירה, לא הייתה לו שום מחויבות לשום קבוצה של תושבים בה. שנית, בסיסי צה"ל הועתקו בתקופתו מחצי האי סיני אל הנגב, בשל הנסיגה מהנגב, כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים, והעיירה החלה לספק שירותים לבסיסים. שלישית, ממשלת ישראל החלה ב"פרויקט שיקום שכונות", שנועד לעזור לשכונות מצוקה רבות, ברכבי המדינה, להשתקם.
כבר בשנה הראשונה למינוי הוועדה הוועדה הקרואה, היא קיצצה את כוח האדם של המועצה בשישה אחוזים. עובדים חדשים החלו להתקבל למועצה רק אם הצליחו באבחון פסיכומטרי שערך מכון חיצוני. עובדים ותיקים רבים נשלחו להשתלמויות מקצועיות. הוועדה גם שפרה את התשתיות בעיירה. מערכות הביוב והמים תוקנו. הוקמו גנים ציבוריים, נוספו מיזמי בנייה ציבורית, נוספו מוסדות חינוך ותרבות, ותוכננו תוכניות מתאר ותוכניות לשימור מבנים. בתקופת גלטר נפתח בעיירה, לראשונה, בית ספר תיכון, והתלמידים לא נאלצו יותר ללמוד מחוץ לעיר.
חלק ממלחמתו של גלטר למען חוק וסדר בעיירה היה נגד נהגי צה"ל, עברייני תנועה. בחלק מהמקרים הם אפילו הרסו את כבישי ומדרכות העיירה בנסיעה עליהם על רכב זחלי. גלטר עודד את צעירי ירוחם לצאת ללימודים אקדמיים (מחוץ לעיירה) בעזרת מלגות. הוא דרש מהממשלה לתקן את כביש הנפט, שהיה סגור כבר שמונה שנים, וקיצר את הדרך בין ירוחם לבין מפעלי נאות חובב - דבר שאיפשר פרנסה לתושבי ירוחם. לדעת גלטר, שיפוץ כביש הנפט היה חשוב גם משום שהכביש אפשר גישה מהירה בין ירוחם לדימונה, ואפשר לאנשי חינוך מדימונה להשלים את פרנסתם בירוחם ולשפר בירוחם את איכות החינוך. הממשלה החלה בשיפוץ הכביש בשנת 1980.
גלטר מינה מבקר למועצה (לפני שהחוק חייב זאת), גילה אי סדרים כספיים במועצה הדתית המקומית והפסיק להזרים לה כספים, בדרישה שתתקן את המעוות. כתוצאה מזה התפטרו עובדי המועצה הדתית ותושבי ירוחם נאלצו לחפור את קברי יקיריהם בכוחות עצמם. בסופו של דבר, חזרו אנשי המועצה הדתית לעבודתם והמשיכו באי הסדרים.
כאיש הציונות הדתית, גלטר פעל להכנסת הדת והציונות לקונצנזוס. הוא הנהיג, למשל, תפילה חגיגית בערב יום העצמאות.
במהלך עבודתו, נאלץ גלטר לעמוד באיומים אלימים בעבריניים, מצד מי שרצו תקציבים גדולים יותר או יחס מועדף אחר מהמועצה.
גלטר לא הצליח לעצור את סגירת מפעל פניציה לבקבוקי זכוכית בעיירה ולא הצליח להקים בה מוזיאון.
כשסיים גלטר את תפקידו כראש ועדה קרואה בירוחם, הוא התמודד בבחירות המוניציפליות שלה, בשאיפה להמשיך בעבודתו, אך הפעם כנבחר ציבור. לצורך זה, גלטר הקים רשימה עצמאית, וקרא לה "למען ירוחם". אולם הוא הפסיד את הבחירות למועמד המערך, ברוך אלמקייס, בסיבוב ההצבעה השני. גלטר קיבל בבחירות שני מושבים במליאת המועצה.
בהמשך שנות השמונים, גלטר שימש כעובד מדינה בכיר, בתחום החינוך הדתי. ב-2005 וב-2008 הוא מונה לנציג הציבור בבית הדין לעבודה בתל אביב.
כיום הוא משמש כמגשר בבני ברק, וכחבר ועדות רשות של עיריית מודיעין-מכבים-רעות.