google/wiki40b huggingface dataset:
יוסף בודקו

תיאור

יוסף בודקו נולד בפלונסק שבפולין בשנת 1888. אביו היה בעל מאפייה, יהודי מסורתי ומשכיל, מראשוני "חובבי ציון" בפלונסק. כנער למד בחדר ובישיבות שצ'צ'ין, מיר ולומז'ה.    בהיותו בן שבע-עשרה עבר להתגורר בווילנה, על מנת ללמוד בבית הספר המקומי לציור. לאחר חמש שנות לימוד, עבר בודקו לברלין בירת גרמניה. החל משנת 1912 למד אצל הגרפיקאי והצייר היהודי הנודע הרמן שטרוק. בעקבות לימודיו בברלין החליט להתמקד בעיקר בחיתוכי עץ ובציור, ויצר שורה ארוכה של תחריטים, חיתוכי עץ ורישומים. מאוחר יותר, ובפרט לאחר עלייתו לארץ-ישראל, צייר גם בצבעי שמן על בד. נושאי יצירותיו שאובים ברובם מחיי היהודים בארצות הגולה, מחייה של העיירה היהודית בימי חג וימי חול, מתולדות עם ישראל ומן המקרא, אך חלק מהם גם ציורים לא-מציאותיים ועיטורים ליצירות בספרות העברית הרגילה. מתרומותיו החשובות לאמנות היהודית הן האילוסטרציות לספרים וכוללות, בין השאר, תחריטים להגדה של פסח (1916-1917), חיתוכי עץ לתיאור מאורעות בתנ"ך (1920),  ועיטורים ליצירותיהם של ארנו נאדל (1920), ש"י עגנון, ביאליק (1923), שמואל לוין (1924), יצירת "כתב (גופן) בודקו" ועוד ועוד. כן תרם תרומה חשובה בתחום איורי תווי ספר (אקס ליבריס) עבריים, אשר בהם השתדל לנצל את האפשרויות הקישוטיות הגנוזות באות העברית. על חיתוכי העץ הנודעים שלו, שזכו לתהילה בעולם היהודי, נמנים: "חזון העצמות היבשות" (1920), "מעיינים בגמרא" (1923), "לא יברח איש כמוני", "קול ברמה נשמע" ועוד ועוד.   
בשנת 1933 עלה בודקו לארץ ישראל, ושנתיים לאחר מכן, משנפתח בית הספר לאמנויות 'בצלאל החדש' בירושלים, כיהן בודקו כמנהל המוסד עד יום מותו. בודקו נפטר בירושלים ביולי 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. כחודש לאחר מכן, נערכה לזכרו בבית הנכות בצלאל תערוכה מקפת שאצר מרדכי נרקיס בה הוצגו 239 מיצירותיו. באוקטובר אותה שנה נדדה התערוכה למוזיאון תל אביב לאמנות.
תקשורת בין-אישית

תקשורת בין-אישית היא הדרך שבה שני אנשים או יותר משתפים ביניהם מידע או רעיונות. 
התקשורת מהווה אמצעי חשוב לביסוס קשר אותנטי וזורם בין אנשים, שהוא תנאי הכרחי ובסיסי לשיתוף פעולה משום שהוא מזמן אמצעים לפתרון בעיות ולהבעה של אכפתיות וקרבה.
בהתאם לכך, התקשורת הבין-אישית משפיעה על יכולתו של האדם לקשור קשרים עם בני אדם אחרים בחברה.

התפתחות התקשורת הבין-אישית

התקשורת הבין-אישית היא חלק מההתפתחות החברתית של האדם.
התקשורת הבין-אישית נלמדת על ידי התינוק מינקותו, בשל הצורך בטיפול על ידי הסובבים אותו. במהרה הוא לומד לבכות או לצרוח כאשר הוא צריך דבר מה (תקשורת קולית) וכן לחייך כאשר למד כי מחייכים אליו חזרה (הבעות פנים). פעוט יודע להרים ידיו מעלה כדי שירימו אותו (תנועות גוף).

קשיים בתקשורת בין-אישית

התקשורת הבין-אישית כוללת גם את היכולת לתקשר במידה נכונה, באופן הנכון מול הסובבים כך שהתגובה תהיה נורמטיבית.
קשיים בתקשורת בין-אישית נובעים מחוסר היכולת של היחיד להפעיל באופן אינטואיטיבי את הבעות פניו, קולו ותנועות הגוף שלו ביחס לקורה סביבו, זאת כאשר הוא לא מבין מהי הנורמה ומה פירוש המצב לו הוא שותף, ולכן תגובתו אינה נורמטיבית.
ליטורגיה

לִיטוּרְגִּיָה (מיוונית: λειτουργία, הלחם של Λαός (עָם) + ἔργο (עבודה, פולחן) כלומר פולחן ציבורי) היא מערכת טקסים המבוצעים באופן פולחני וקבוע על ידי קבוצה דתית מסוימת, על פי האמונות, המנהגים והמסורות שלה.

ליטורגיה כשרות ציבורי

המונח ליטורגיה שימש ביוון העתיקה ולאחר מכן באימפריה הרומית כשם לשירות ציבורי שהוקם על ידי הפוליס, כאשר האזרחים והתושבים האמידים, כחלק מגישת הארטה מימנו בהתנדבות את הפוליס מרכושם הפרטי וכך היה קשר ישיר בין המימון לבין כל סוג של הוצאה ציבורית, למשל הניהול ומימון של הגימנסיון. היו גם ליטורגיות משניות בהן סכום הכסף שהוא היה נמוך כמו הסטיאסיס (ἑστίασις) - מימון ארוחת ערב ציבורית. מטבע הדברים חלק גדול מההוצאות הציבוריות היו קשורות לחגים דתיים, כלומר היו צמודות לתאריכים מסוימים בלוח השנה הליטורגי (ראו בהמשך). בשלב מאוחר יותר הליטורגיה הפכה מהתנדבותית בלבד לכזו שעל בעל ההון לבצע (בהתאם למידת עושרו בטאלנטים) אבל היוקרה הקשורה במתן הליטורגיה נשארה והסכומים נשארו נתונים לשיקול דעתו של התורם. היו גם כללים הקשורים למכסימום התרומה ולתכיפותה וכן לניסיונות התחמקות ממילוי החובה. סולון אסר על עבדות בשל חובות, ונקט באמצעים נוספים לעזור לאיכרים שלא הצליחו להתפרנס על ידי יצירת עבודות ציבוריות שמומנו על ידי בעלי האמצעים, המונח ליטורגיה הושלך באותה תקופה מהתרומה הכספית אל העבודות הציבוריות עצמן.
אחרי המלחמה הפלופונסית והמלחמה הקורינתית כאשר אתונה נזקקה לכסף רב למימון המלחמה, הליטורגיה הפכה מהתנדבותית לחובה והאופי הסמלי של הפונקציה הליטורגית נמוג לטובת ההיבט המעשי שלה. כאשר פריקלס ערך את הרפורמה שלו, נוסף מנהג שאדם יכול למלא משרה במקום לתת כסף.
באימפריה הרומית, נושאי תפקידים כדוגמת דיקוריון היו פטורים מליטורגיות, כלל זה הוחל גם על יהודים (הפטור הכללי קודקס תאודוסיאנוס 16:2:7 והפטור לנושאי משרות בקהילה היהודית ב-16:8:2 ו-16:8:4)

ליטורגיה במשמעות פולחן

המונח ליטורגיה (בלטינית גם servitium או ministerium) כמתאר את עבודת האלוהים שנעשית בציבור מופיע כבר בתרגומים ליוונית של הברית החדשה, בפסוק 2 של פרק יג של מעשי השליחים ("ויהי בשרתם בשם יהוה ובצומם ויאמר רוח הקדש הבדילו לי את בר-נבא ואת-שאול למלאכה אשר קראתים לה") - המילה "בשרתם" תורגמה לליטורגיה וביוונית מודרנית ל-λειτουργούντων. 
המימוש הנפוץ ביותר של ליטורגיה היא התפילה שהיא תגובה לנשגבות (למשל על ידי הודיה, חרטה, בקשה או מתן שבחים לאל), פעילות ליטורגית יכולה להתקשר לשלבי מעבר בחיים כמו לידה, התבגרות וטקסי מעבר הקשורים בה, נישואין מוות וטקס הקבורה וכן אירועים הקשורים בחגים ובימי זיכרון של הקדושים ובכך היא מאפשרת כינון מערכת יחסים עם הישות האלוהית בה מאמין מבצע טקס הליטורגיה ובנוסף כינון יחסים עם שאר המשתתפים בטקס. 
הנוצרים הראשונים השתמשו במונח ליטורגיה לתיאור כל טקס דתי הנעשה בפומבי, ובעיקר המיסה. הכנסייה האורתודוקסית משתמשת בשם הליטורגיה הקדושה או בקיצור ליטורגיה לטקס האוכריסטיה שבמהלכו בוצע הכומר את הלחם.
מכסחי השדים

תקציר העלילה

ד"ר פיטר ונקמן (ביל מארי), ד"ר ריימונד "ריי" סטנץ (דן אקרויד) וד"ר אגון ספנגלר (הרולד ראמיס) הם שלושה מדענים אשר חוקרים תופעות פאראפסיכולוגיות באוניברסיטה בניו יורק. לאחר שהם מאבדים את עבודתם, השלושה מחליטים לפתוח חברה שמתמחה בגירוש שדים ורוחות רפאים באמצעות כלים טכנולוגים מדעיים כגון רובי יונים. בהמשך הם הופכים לתקווה היחידה של האנושות כאשר הם נאלצים להילחם בשדה בת 8,000 שנים בשם גוזר, אשר מעוניינת להשתלט על העולם בעזרת צבא שדים.

משחק וידאו

בשנת 2009 יצא המשחק "GHOSTBUSTERS: The Video Game" ל-Xbox 360, לפלייסטיישן 3 ולמחשב האישי.
כריסטיאן ניירן

חייו האישיים

ניירן נולד ב-1975 בעיר ליסבורן המהווה חלק מהמטרופולין של בלפסט, בירת צפון אירלנד. בשנת 2014 יצא מהארון.
ע'רדקה

מתקנים צבאיים

ע'רדקה שוכנת בכניסה הדרומית למפרץ סואץ. מיקום אסטרטגי זה הוביל להקמתם באזור, בשנות ה-60 וה-70, בעת שהורגאדה הייתה עדיין כפר דייגים, של מתקנים של הצבא המצרי. העיקריים שבהם היו נמל של חיל הים המצרי ושדה תעופה של חיל האוויר המצרי. בשלהי מלחמת ההתשה הוצבו באזור גם סוללות טילי קרקע-אוויר מדגם SA-2 ו-SA-3. 
שדה התעופה הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים. מעגן חיל הים המצרי הותקף על ידי חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה (מבצע זיקוקית ב), ועל ידי חיל הים הישראלי במלחמת יום הכיפורים (מבצעי מגבית). לא רחוק מהורגאדה נמצא האי שדואן, ששימש גם הוא יעד לתקיפה ישראלית במלחמת ההתשה (מבצע רודוס).
אליהו חיים מייזל

ביוגרפיה

נולד בשנת תקפ"א בעיירה הורדוק הסמוכה לוולוז'ין למשה וחיה מייזל. אמו הייתה נצר למשפחה מיוחסת. הוא נקרא על שמם של הגאון מווילנא ותלמידו רבי חיים מוולוז'ין. מגיל צעיר ניכר כשרונו הרב. בגיל 9 התחיל ללמוד בישיבת וולוז'ין. בגיל 13 הוסמך לרבנות וכמה שנים אחר כך כבר נקרא לשמש ברבנות בעירו הורודוק. בהמשך כיהן ברבנות ערים נוספות. בשנת תרל"ז נבחר לרב העיר לודז', העיר התעשייתית המתפתחת, תפקיד אותו מילא במשך 35 שנה עד לפטירתו. הוא התפרסם ברחמנותו ובטוב לבו והיה ידוע כבעל צדקה גדול. דמותו הפכה לאישיות נערצת בקרב המוני העם. 
הרב מייזל נטל חלק פעיל בחיים הציבוריים של יהודי פולין והיה שותף לכל השאלות והבעיות שהתעוררו בתקופתו. הוא נלחם בתקיפות נגד המשכילים. יחד עם הרב שמואל מוהליבר והרב יוסף דב סולובצ'יק חתם על ה"קול קורא" הראשון למען ייסוד חברות "ישוב ארץ ישראל", אך אחר כך משך ידו מפעילות זו בעקבות הצטרפותם של אנשים שלא היו שומרי מצוות לתנועת חיבת ציון. בהמשך הפך אחד המתנגדים התקיפים לתנועה הציונית החילונית. הוא נמנה עם הרבנים המופיעים בקונטרס "אור לישרים" שיצא בקובנה ב-1900 ובו נמצאים גם מכתביהם של הרב דוד פרידמן מקרלין ורבי חיים מבריסק כנגד הציונות.
נפטר ביום י"ד באייר תרע"ב כשהוא קרוב לגיל 91 שנים, ונקבר בבית העלמין בלודז'. 
נכדו, הרב אליעזר יצחק מייזל, היה מרבני לודז'. בתקופת השואה עבר לוורשה והיה פעיל שם בוועד הרבנים. הוא השתתף בכל הדיונים של הרבנים שנגעו לגורלם של יהודי הגטו, ונמנה עם הרבנים שקראו ליהודים שלא להסגיר עצמם לגרמנים. בדירתו התקיים ליל הסדר האחרון בגטו, שבו השתתפו אחרוני הרבנים שנותרו בגטו, בהם רבי מנחם זמבה.
בוקה וייט

תולדות חייו

וייט נולד ליד אברדין (מיסיסיפי) או ביוסטון (מיסיסיפי). אמו הייתה אחותה של סבתו של הזמר והגיטריסט בי בי קינג. וייט החל כנגן כינור בריקודים והושפע מחלוץ הבלוז צ'רלי פטון לעבור לנגן בגיטרת סטיל (וייט אף נהג לספר שפגש את פטון, למרות שאין לסיפור סימוכין).
בשנת 1930 ראה אור תקליטו הראשון בתקליטי ויקטור בסגנון קאנטרי בלוז וגוספל בסגנונו של וילי ג'ונסון העיוור תחת השם "וושינגטון וייט". ב-1937 עבר לשיקגו בהזמנתו של ביג ביל ברונזי והוציא לראשונה תקליט תחת השם "בוקה וייט". כשנה מאוחר יותר נאסר לשלוש שנים בכלא Parchman Farm במיסיסיפי בעוון הריגה. ב-1939 הקליטו אותו בכלא ג'ון ואלן לומקס (בכינוי שניתן לו בכלא "Washington Barrelhouse White" כלומר וושינגטון בית מרזח). בעת שריצה את עונשו היה תקליטו "Shake 'Em on Down" ללהיט. עם שחרורו מהכלא ב-1940 שב לשיקגו וחבר ללסטר מלרוז (Lester Melrose), שסייע לו להקליט 12 שירים שהיו לטובים שבשיריו של וייט, בהם "Parchman Farm Blues", "Good Gin Blues," "Bukka's Jitterbug Swing," "Aberdeen, Mississippi Blues," ו- "Fixin' to Die Blues". אולם עקב דעיכת העניין בבלוז לקראת סוף שנות הארבעים, נאלץ וייט לעבוד כפועל במפעל לייצור טנקים.
וייט "התגלה מחדש" ב-1963 על ידי אנשי דור הביט שהתלהבו מסגנון הבלוז השורשי והמחוספס שלו. בוב דילן ביצע שנה קודם לכן גירסת כיסוי לשירו של וייט Fixin' to Die Blues (השיר שובץ באלבומו הראשון, בוב דילן). ג'ון פייהי (John Fahey) ואד דנסון (Ed Denson) יצאו לחפש את מוזיקאי הבלוז המסתורי שחיבר את השיר, ושהכל היו סבורים שמת. הם מצאו אותו בממפיס, טנסי ובסוף 1963 כבר הקליט וייט תקליט חדש ובו השיר "1963 Isn't 1962 Blues". עד מהרה הקליט וייט שלושה אלבומים נוספים, שהאחרון והמשובח בהם היה התקליט הכפול "Sky Songs" שראה אור ב-1965. מאותה עת ועד סוף ימיו הופיע וייט בפסטיבלי פולק ובלוז ברחבי ארצות הברית ואירופה. בשנות השבעים הופיע עם האולין וולף ובי בי קינג.

מורשת

ב-2012 נבחר השיר Fixin' to Die Blues בביצועו להיכל התהילה של פרס גראמי.
להקת לד זפלין ביצעה שני שירי על בסיס שירו "Shake 'Em on Down". הראשון הוא "Hats Off to (Roy) Harper" מן התקליט Led Zeppelin III והשני הוא "Custard Pie" מהתקליט Physical Graffiti.
רשות מקומית

רשות מקומית היא גוף העוסק בניהול העניינים המקומיים של יישוב או קבוצת יישובים. עם השירותים שמעניקה רשות מקומית לתושביה נמנים תכנון היישוב ומתן היתרי בנייה בו, רישוי עסקים, הפעלת מערכת החינוך, ניקוי הרחובות ופינוי פסולת, אירועי תרבות, כבאות ועוד.
ברוב מדינות העולם, הרשות המקומית היא היחידה המנהלית הקטנה ביותר של המדינה המנוהלת על ידי מנהיגים נציגי ציבור הנבחרים בבחירות דמוקרטיות.
ברבות ממדינות אירופה נהוג המושג "קהילה" (מלטינית - "Communis") לכינוי עבור יחידה שלטונית מקומית, שהיא ארגון פוליטי שנבחר במישרין בידי התושבים. כך באיטליה (Comune), בנורווגיה ובדנמרק (Kommune), בגרמניה - Gemeinde, ובאחרות. בארצות מערביות שונות, כצרפת, נעשית הבחנה בין הסטטוס של הרשות המקומית - כיחידה טריטוריאלית, לגוף המנהל אותה; כך, לצורך תיאור הסמכות השלטונית המופקדת על הקהילה, רווח השימוש במושג המוּנִיקִיפֶּה הלטיני, שבמקורו התייחס לערים הרומיות שבהן התושבים הוכרו כאזרחי האימפריה. היום המוניקיפ הוא הדרגה המינהלית הנמוכה הקיימת (לרוב תחת מחוזות) וכולל, למעשה, את מוסדות העירייה. בברזיל, לדוגמה, המוניסיפיו נמצא תחת החלוקה למדינות, ונושא רק בשתי סמכויות - הביצועית והתחיקתית-מקומית.
מספר התושבים המקובל ברשות מקומית יכול להשתנות מאוד מרשות לרשות וממדינה למדינה. כך, למשל, עיריית ירושלים היא רשות מקומית ענקית. היא סיפחה אליה רשויות מקומיות שכנות והגיעה למצב בו כל אדם עשירי, שיש לו אזרחות ישראלית, הוא תושב שטח עירייה זו - בשנת 2011 היו כ-801,000 תושבים בירושלים. מנגד, בצבר הרשויות המקומיות השווייצריות, שקרוי "הלוזאנאים המערביים" יש 71,838 תושבים, שמתחלקים בין שמונה רשויות מקומיות. באחת הרשויות האלו ישנם, נכון לדצמבר 2014 רק כ-670 תושבים. 
בישראל נהוגה חלוקה לרשויות מקומיות, ונכון ל-2012 קיימות בישראל 256 רשויות מקומיות, כולל עיריות, מועצה מקומית, מועצה אזורית ומועצה מקומית תעשייתית.
שפות יהודיות

שפות יהודיות (או לשונות היהודים) הן ניבים מיוחדים של שפות ששימשו לדיבור של יהודים במהלך תקופת הביניים של העברית ובעת החדשה, כגון גרמנית-יהודית (עברי-טייטש, יידיש), ספרדית-יהודית (לאדינו, ספאניולית, ז'ודזמו), ערבית-יהודית, פרסית-יהודית ועוד ועוד. 
בעקבות התהפוכות שחלו בעולם היהודי החל מסוף המאה ה-19, ובהן ההגירה מאירופה לאמריקה, תחיית הלשון העברית, השואה, הקמת מדינת ישראל וההגירה אליה מאירופה ומארצות האסלאם, הצטמצם מאוד מספרם של הדוברים בשפות היהודיות, וחלק מהן אף נכחדו או עומדות בפני הכחדה. עם זאת, בשנת 1996 נחקקו חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, וחוק הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו: כשמטרתם הקמת גופים והקצאת תקציבים לצורך שימור שפות אלו, בעוד אי-הכללת יתר השפות היהודיות לצורכי שימור. בנוסף ניתן להצביע על שלבים ראשונים בהתפתחות שפות יהודיות חדשות, בעיקר אנגלית-יהודית בצפון אמריקה.
יוהאן הלוורסן

חייו

הלוורסן נולד בדראמן שבנורווגיה. כבר בגיל צעיר מאוד היה לכנר מוכשר ועשה לו שם בחוגי המוזיקה בנורווגיה. את הכשרתו המוזיקלית קנה בכריסטיאניה (כיום אוסלו) ובסטוקהולם שבשוודיה. הוא כיהן כנגן ראשי בברגן ומשם המשיך אל תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג שבגרמניה. במשך שמונה השנים הבאות עבד ולמד בארצות שונות, תחילה כנגן ראשי באברדין שבסקוטלנד, אחר כפרופסור למוזיקה בהלסינקי שבפינלנד ולבסוף, שוב כסטודנט, בסנקט פטרבורג ברוסיה, בברלין, גרמניה ובליאז' שבבלגיה. 
אחרי ששב לנורווגיה ב-1893, עבד כמנצח תזמורת התיאטרון של "הסצנה הלאומית" בברגן והפילהרמונית של ברגן. הוא התמנה לנגן הראשי בפילהרמונית של ברגן בשנת 1885 ולמנצחה הראשי בשנת 1893. בשנת 1899 התמנה למנצח התזמורת בתיאטרון הלאומי המחודש בכריסטיאניה, משרה שבה התמיד במשך 30 שנה עד לפרישתו בשנת 1929.
לצד מוזיקה לתיאטרון, ניצח הלוורסן על הצגות של יותר מ-30 אופרות ואף כתב מוזיקה נלווית ליותר מ-30 מחזות. לאחר פרישתו מן התיאטרון התאפשר לו להתרכז בחיבור שלוש הסימפוניות הגדולות ושתי הרפסודיות הנורווגיות הנודעות שלו.
יצירותיו של הלוורסן היו פיתוח של המסורת הרומנטית הלאומית כדוגמת זו של גריג, אף כי נכתבו בסגנון ייחודי לו, שהתאפיין בתזמור מבריק. הלוורסן נשא לאישה אחיינית של גריג ותזמר כמה מיצירותיו לפסנתר, כגון מרש האבל, שנוגן בהלווייתו של גריג.
שתי יצירותיו המוכרות ביותר כיום הן Bojarenes inntogsmarsj ("מרש כניסת הבויארים") ו- Bergensiana,  וכן הפסאקאליה והסאראבנד על נושא של הנדל לכינור וויולה.
שמשה קדמית

תקציר העלילה

צלם, חובב קולנוע אובססיבי, ננעל במכוניתו המתפרקת בדרך לחתונתו. ככל שהוא מנסה להשתחרר מחגורת הבטיחות, האפשרות להיחלץ מהמכונית קטנה. הוא פוצע את עצמו בסכין חד שנמצא במכונית, ידית החלון נשברת כשהשמשה סגורה ודלת המכונית ממאנת להיפתח. לבסוף, גם פקחי העירייה, שמתרגזים על "חוצפתו" כשאינו פותח אפילו חלון כדי לדבר אתם, מסנדלים אותו. כל זה קורה כשהכלה עומדת במרפסת האולם מעבר לכביש ולא מבינה מדוע חתנה לא מגיע לחופה. כשהצלם הכלוא משלים עם היותו לכוד, מתגלה לו יכולתו ליהנות מחופש התבוננות בעולם. המציאות והפנטזיה מתערבבות ולפתע הוא רואה את המתרחש בחוץ כקטעים מתוך ההיסטוריה הקולנועית. לבסוף כשצלמת יפהפייה עוברת במקום, והיא היחידה שיכולה לחלצו הוא כבר לא בטוח שהוא רוצה להיחלץ ולהמיר את מלכודת האוטו במלכודת החתונה.
הסרט הוא הומאז' ל"חלון אחורי" של היצ'קוק, לצד ניסיון לדפדף באלבום ההיסטוריה של הקולנוע. הכל בסרט ללא מילים, מעין ראינוע מלווה באפקטים קוליים ובמוזיקה.
ג'וי ריגר

ביוגרפיה

ריגר נולדה בהרצליה להורים שעלו מבלגיה. אביה הוא אילן סטיב ריגר, ואמה היא אבלין שיינר-ריגר. בנעוריה למדה בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין" במגמת תיאטרון, אותו סיימה בשנת 2012. את שירותה הצבאי עשתה ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
בשנים 2002–2004 שיחקה בהפקה השנייה בארץ של המחזמר "ספר הג'ונגל", בתפקיד באנה/זאבה.
בשנת 2004 שיחקה במחזה "מקווה" בתיאטרון בית לסין, בתפקיד אלישבע.
בשנת 2005 שיחקה בסדרה "שיעור חופשי" בערוץ הילדים בתפקיד אנה, הבת של דמותו של אלון אבוטבול. באותה שנה גם גילמה את טלי, הילדה בסרט "תחיה ותהיה" שביים ראדו מיכאיליאנו, והשתתפה במחזמר "צלילי המוזיקה", בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2012 החלה ריגר לשחק בסדרת הנוער המצליחה בלוויין, "החממה" של ערוץ ניקלודיאון, שם היא מגלמת בתפקיד מרכזי את דינה נבון, עבריינית צעירה שמגיעה לחממה - בית ספר תיכון למנהיגות. את התפקיד גילמה במשך שלוש עונות, עד שנת 2016.
באותה שנה שיחקה לצד נתן גושן בסרט הקצר "סקס דול" של הדס בן ארויה.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "מקובלות", ששודר בערוץ 2, לצד שיר מורנו, אלה ארמוני, אביב פנקס ועומר דרור.
באפריל 2014 השתתפה במופע "החממה LIVE" יחד עם צוות השחקנים מהסדרה, וגם שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "נוי והדר", ששודרה ב-yes, יחד עם שיר מורנו.
בספטמבר 2015 החלה ריגר לשחק בדרמה הקומית "ג'וני ואבירי הגליל" של yes, שם גילמה את חלי קציר, אחותו של ג'וני (עוז זהבי), המנהלת את משרד נערי הליווי ומנהלת רומן עם נער הליווי הערבי בגילומו של יוסף סוויד.
בשנת 2016 עלה לאקרנים סרט הקולנוע "עמק", בו שיחקה ריגר בתפקיד ראשי לצד מאור שוויצר, נווה צור ורועי ניק.
באותה שנה נמנתה עם צוות שחקני ההצגה "עמודי החברה", המופיעה בתיאטרון הקאמרי ובית צבי.
באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרטו של אבי נשר - "החטאים", לצד נלי תגר, שם מגלמות השתיים זוג אחיות קרייריסטיות המנסות לגלות סוד נורא הקשור באביהן ובתקופת השואה.
בדצמבר אותה שנה הצטרפה לסדרת הנוער של YES "או בוי".
בשנת 2017, שיחקה במחזה "ציד המכשפות" של תיאטרון הקאמרי.
ב-2018 השתתפה בסרט "בית בגליל", שיצא לאקרנים ב-2018.
בשנת 2018 כיכבה במחזה "אל נקמות" בתיאטרון הקאמרי לצידם של אלון דהן, הלנה ירלובה ואנסטסיה פיין.
בשנת 2018 השתתפה בסדרת הרשת "תעשה לי סאב" לצד טום באום וקווין רובין.
בשנת 2018, שבה לשתף פעולה עם אבי נשר ושיחקה בתפקיד הראשי]בסרטו "סיפור אחר". באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרטה של קרן בן רפאל "אין בתולות בקריות". על תפקיד זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט זר במסגרת פסטיבל הסרטים טרייבקה. את הפרס העניק לה השחקן ריי ליוטה.
בשנת 2019 תשתתף בסרט "שאיפה לחיים", עם גדי יגיל ושלמה בראבא. באותה שנה, החלה לשחק בסדרה "גיבור אמיתי", המשודרת ב-yes.
ב-2017 יצאה מהארון כביסקסואלית וחשפה את הזוגיות שלה עם השחקנית מורן רוזנבלט. בספטמבר 2018 הן נפרדו, לאחר שלוש שנים של זוגיות.
בנימין קלוגר

ביוגרפיה

קלוגר נולד במחנה העקורים וינצהיים בגרמניה, כבן שני לאליעזר וגיטל קלוגר, פליטי השואה, חסידי השפע חיים מצאנז. כעבור שנה וחצי הפליגו לארץ ישראל, באניית המעפילים "עצמאות" ובחורף תש"ט הגיעו לנמל חיפה. בתחילה התגוררו בשכונת בית ישראל בירושלים, לאחר כחודש עברו לשכונת מאה שערים.
למד בתלמוד תורה בעלזא ובישיבת פרשבורג בירושלים.
כילד היה אוהב לחטט במתקני הגניזה והיה אוסף כרוזים, מסמכים, חותמות וחומר עוד מתחילת הדפוס העברי משנת תרכ"ד. לימים הוציא לאור סדרות ספרים מהכרוזים הללו.
בין השנים 1968–1982 עבד כספרן בספריה של האוניברסיטה העברית.
שירת בצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים ובשתי מלחמות בלבנון ועשה מילואים משך 23 שנים.
בשנת תשכ"ט התלווה יום אחד אל יהודה לייב לוין עורך המודיע, וסיפר לו שהוא עומד להוציא את הירחון 'הפלס' ובמקביל את הקובץ 'נחליאל', ומחפש מישהו שיכתוב, כך החל את דרכו בעיתונאות ובספרות תחילה כתב בקובץ 'נחליאל' ומשנת תשל"א בעיתון 'המודיע' שם כתב כתבות תחקיר במיוחד בתחום ההיסטוריה ומאז שנת תשס"ה מדור שבועי בשם 'עבר והווה'.
כאשר הוקם השבועון 'ערב שבת' התחיל לכתוב גם בו מדי שבוע, כאשר הוחלף העיתון לשם ל'יום השישי' בשנת תשמ"ח היה בין הסופרים והתחקירנים והיה לו מדור במרכז העיתון בשם 'מאחורי הפרגוד' שנמשך עד סגירתו בשנת תשס"ג.
קלוגר הוא המפקח ומארגן הראשי של מבחני מפעל הש"ס העולמי.
נשוי לרחל לאה לבית פלברבוים ולהם שלושה ילדים. מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
פאביה (נפה)

גאוגרפיה

נפת פאביה גובלת בנפת מילאנו  בצפון.  במזרח היא גובלת בנפת לודי ובסן קולומבנו אל למברו ובנפת פיאצ'נצה . בדרום-מערב ובמערב ובצפון-מערב נפת פאביה גובלת במחוז פיימונטה ( נפת אלסנדריה  ובנפת וורצ'לי ובנפת נוברה)
וידאו טייפ

וידאו טייפ הוא מכשיר חשמלי להקלטת אות וידאו על-גבי סרט מגנטי, ולהקרנתו של האות המוקלט. במכשירים הראשונים השתמשו בסרט מגנטי על גלגלים נפרדים, מאוחר יותר הוכנסו הגלגלים והסרט המגנטי למארז הנקרא קלטת וידאו.
הפורמט הדומיננטי של מכשירי וידאו טייפ לשימוש ביתי הוא VHS. פורמט זה הפך לפופולרי מאוד בתחילת שנות ה-80 והמשיך להצליח עד סוף שנות ה-90. השימוש בווידאו טייפ הולך ומצטמצם מתחילת המאה ה-21, עקב המעבר לטכנולוגיות חלופיות בכלל, ובפרט DVD.
שפיטה (זמרת)

ביוגרפיה

רותם שפי נולדה בכרמיאל. אביה ממוצא אשכנזי ואימה ממוצא תימני. מאוחר יותר, בגיל תיכון, עברה משפחתה לפרדסיה. שפי למדה במגמת תיאטרון וקולנוע בבית הספר התיכון. בשנת 2002 התגייסה לצה"ל ללהקת חיל האוויר, ושירתה כסולנית הלהקה עד 2004. לאחר שחרורה מצה"ל למדה ברימון בית ספר לג'אז ולמוזיקה בת זמננו במגמת קול והלחנה.
שפי למדה קורס דיבוב באולפני נ.ל.ס, ודיבבה בסדרות "קיד וקאט" ו"פוקימון" ובאולפני אלרום בסרטי ההנפשה "גשם של פלאפל", "הנסיכה והצפרדע" ו"ארתור והמינימונים".
בשנת 2011 שפי החלה להופיע בליווי להקה עם חומרים מקוריים שלה.

כדמותה של שפיטה

דמותה של שפיטה משלבת מאפיינים רבים של דיווה: היא נוהגת להתאפר בכבדות, ללבוש שמלות ערב ססגוניות, לענוד תכשיטים נוצצים ולעיתים בצירוף מקל הליכה מעוטר. היא נולדה כביכול ב"דומבאי", שכונה מפוארת בעיר דובאי. היא טוענת שקורט קוביין היה המאהב שלה, והשביע אותה לשיר קאבר לאחד משיריו, בטרם מת בזרועותיה.
באפריל 2013 הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Karma Police" של רדיוהד.
ביולי 2015 הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Lithium" של נירוונה. באוגוסט 2015, ערב תחילת שנת הלימודים, הוציאה גרסת קאבר לשיר "אָלֶף בֵּית" של נעמי שמר.
במרץ 2016 הוציאה גרסת כיסוי לשיר "אצא לי השוקה". בנובמבר 2016 נבחרה לבצע את השיר והקליפ הרשמיים של אירועי הגאווה מטעם עיריית תל אביב-יפו עם פינק של להקת אירוסמית'. בנובמבר 2016 הוציאה קאבר לשיר "You Oughta Know" של אלאניס מוריסט, אשר הגיבה לביצוע בחשבון הטוויטר שלה במילה "!Beautiful". בדצמבר 2016 אירחה שפיטה במסגרת פסטיבל ג'אז תל אביב את יוסי פיין ושלמה גרוניך.
בינואר 2017 כיכבה לצד השף אבי לוי בפרסומת ל"חומוסטחינה" של "צָבָּר", אסם.
באוגוסט 2018 השתתפה באלבום הבכורה היא-סטוריה של ההרצלים.
בנובמבר 2018 החלה את השתתפותה בעונה השישית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון", בה העפילה לגמר וסיימה במקום השלישי.
בינואר 2019 זכתה שפיטה לחיקוי בתוכנית הסאטירה ארץ נהדרת על ידי השחקנית שני כהן.

ביקורת

דמותה ספגה ביקורת בתקשורת. לדברי עינב שיף, שפיטה מהווה זיוף תרבותי אוריינטליסטי ומתנשא. לדבריו, בדמות זו אין אירוניה, ביקורתיות, מודעות, מקוריות או תוכן מהותי, אלא מדובר בתחפושת מושקעת. כמו כן, השווה האופן בו היא מדגישה את העיצורים חי"ת ועי"ן ל"בלאקפייס"  האמריקאי.
גם בקרב אמנים ערביים-ישראלים נמתחה ביקורת כנגד שפיטה. המוזיקאית והשחקנית מירה עווד טענה שדמותה של שפיטה צוחקת באופן סטריאוטיפי ומתנשא על אוכלוסייה מוחלשת. לדברי הזמר והשחקן בסאם בירומי, לשעבר סולן להקת "חלאס", שפיטה אינה מביאה בשורה מבחינה אמנותית. לדבריו, היא מנסה לצחוק על החברה הערבית, ומזלזלת בפופ האוריינטלי ובאמניו. הזמר והמוזיקאי ג'ואן ספדי הלין על ביצועיה המזויפים והמוגזמים לדעתו. כמו כן, הזמרת והשחקנית אמל מורקוס טענה שיש בדמותה של שפיטה אלמנט גזעני.
לצד הביקורות השליליות על דמותה, ההופעות של שפיטה בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון זוכות גם לביקורות חיוביות מצד השופטים. השופט אסף אמדורסקי שיבח את שפיטה והסביר שהיא "עושה כבוד למוזיקה הערבית".

חיים אישיים

בן זוגה של שפי הוא המוזיקאי דקל דביר, המתופף של להקת לולה מארש, שגם מסייע לה בהפקה מוזיקלית של שיריה. הזוג מתגורר בתל אביב.
ייז'י בלוהלאווק

ביוגרפיה

נולד בפראג. בלוהלאווק למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה. הוא בוגר הקונסרבטוריון של פראג והאקדמיה לאמנויות הביצוע של פראג. בשנת 1970 זכה בתחרות הניצוח הלאומית של צ'כיה ומשם התקדם לתפקידי ניצוח בארצו ובעולם.
בין 1977 ל-1989 היה בלוהלאווק מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של פראג. בשנת 1990 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, אך בשנת 1991 חלו שינויים בארגון התזמורת ובהצבעת מחלוקת הוחלט למנות את גרד אלברכט למנצחה הראשי. בלוהלאווק התפטר ממשרתו ב-1992. הוא ייסד את הפילהרמוניה של פראג Pražskou komorní filharmonii בשנת 1994 והופיע והקליט עמה בקונצרטים ברחבי העולם. הוא ניצח על הפילהרמוניה של פראג במופע טלוויזיה ב"קונצרטי הפרומס" של ה-BBC. בשנת 2004. היה מנצח כבוד של התזמורת עד מותו.
משנת 1995 עד 2000 כיהן בלוהלאווק כמנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית. בפברואר 2005 התמנה למנצח הראשי הבא שלה, החל מיולי 2006, בחוזה ראשוני ל-3 שנים.  כמו כן ניצח על ליל הפתיחה של ה"פרומס" של 2007 וניצח לראשונה על ליל הנעילה בספטמבר. בשנת 2013 הוא פרש מתפקידו ואת מקומו מילא סאקארי אוראמו. 
ב-17 בדצמבר 2004 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה, כשניצח על "קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק עם קאריטה מאטילה בתפקיד הראשי. הוא חזר למטרופוליטן בינואר ובפברואר 2007 ל"ינופה" של יאנאצ'ק, גם הפעם עם מאטילה ועם אניה סיליה בתפקיד הקוסטלניצ'קה. עוד הופיע כמנצח אורח בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה ועם תזמורת סנט לואיס.