יאלטה

אקלים

מכיוון שיאלטה שוכנת מדרום להרי האי קרים, והיא סגורה בתוך חצי גורן של גבעות, האקלים בה ממוזג. בפברואר הטמפרטורה הממוצעת מגיעה ל-4°C. נדיר לראות שלג במקום, ושכבות השלג הדקות, אם ישנן, נמסות במהירות. ביולי, מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ל-24°C. בגלל הקרבה לים השחור, ובזכות רוחות הבריזה הקלות המנשבות באזור, העיר כמעט אינה מתחממת, אלא לעיתים נדירות ביותר. השמש מאירה בממוצע 2,250 שעות, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13°C.

עד למאה ה-19

קיום היישוב ביאלטה נרשם לראשונה בידי גאוגרפים ערבים מן המאה ה-12 אשר תיארו את המקום כישוב דייגים ביזנטי עם נמל.] במאה ה-14 המקום שימש כתחנת מסחר של ספני גנואה, לאורך חופי קרים ונודע בשם אטליטה או גאליטה. ב-1475 המקום נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית, וסופח למחוז שנקרא אייאלת קיף (או 'פאודיסיה'), בעוד האזור שמצפון ליאלטה נותר עצמאי בחלקו במשך שנים רבות ונקרא חאנות קרים. ב-1778 תושביה היוונים של יאלטה גורשו למריופול, אך חלקם נותרו בכפר סמוך אשר הם יסדו, שנקרא אף הוא יאלטה. האימפריה הרוסית סיפחה את יאלטה אליה בשנת 1783, יחד עם שאר חצי האי קרים, דבר שהוביל למלחמת רוסיה טורקיה בשנים 1787-1792. 
במאה ה-19 המקום שימש כעיירת נופש וקיט לבני האצולה הרוסית. הסופר הנודע לב טולסטוי בילה שם מספר חופשות קיץ, ואנטון צ'כוב קנה שם ב-1898 את האחוזה הלבנה ("בלאיה דאצ'ה") בה התגורר עד 1902. העיר יאלטה היא המקום המתואר בסיפורו הקצר של צ'כוב, 'האשה והכלב' ובמחזה המפורסם שלו 'האחיות. שם העיר נקשר גם עם בית המלוכה הרוסי, כאשר ב-1889 הצאר אלכסנדר השלישי בנה את ארמון מסאנדרה מעט צפונה לעיר, וב-1911 הצאר ניקולאי השני בנה מערבית לעיר את ארמון ליבאדיה.

במאה ה-20

במאה ה-20  שימשה יאלטה  כעיר הקיט והנופש העיקרית לאזרחי ברית המועצות. בשנת 1920 לנין הכריז על חשיבותה הרפואית של המנוחה למעמד העובדים (פרולטריון), ועל אזור יאלטה כמתחם שנועד לצורך זה במיוחד. תנועת אזרחים בברית המועצות לא הייתה פשוטה ומעטים בלבד, בעיקר מיוחסי השלטון, הורשו להגיע ולנפוש לחוף הים השחור. סטלין השתמש בארמון מסאנדרה כארמון הנופש הפרטי שלו. 
ב-4 בנובמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כל האסירים הפוליטיים בבית הכלא שביאלטה נורו למוות על ידי הנ.ק.ו.ד. יום לפני כיבוש העיר על ידי הגרמנים.  העיר שוחררה בשנת 1944 על ידי כוחות הפרטיזנים בפיקוד של לאוניד ויכמן. בסוף מלחמת העולם השנייה הגיעה העיר לכותרות בהיותה מקום הכינוס של מנהיגי בנות הברית בוועידת יאלטה.

העיר כיום

בעקבות התפרקות ברית המועצות סבלה יאלטה ממשבר כלכלי, שנבע מכך שאזרחי רוסיה ואוקראינה ברובם התרוששו, בעוד העשירים המעטים נסעו לערי קיט באירופה ובטורקיה. העיר הפכה לנמל מעבר, בעיקר לנוסעים באוניות, ובהיותה תחנת קצה למסילה הארוכה ביותר באוקראינה.  בעיר מלונות, חופים, בתי תיאטרון וקולנוע, ותעלה ציורית, שלארכה טיילת.  
בשנת 2014 סופח חצי האי קרים וכך גם העיר. רבים מהמפעלי והעסקים בעיר הולאמו (כך גם יקב הווינטג' הנודע "מסנדרה"). הענף הרווחי ביותר של העיר הוא תיירות וזה נמצא בירידה מתמדת מאז הסיפוח, לנוכח האיסורים שהטיל האיחוד האירופי על מכירת חבילות טיולים לאזור ועצירת ספינות תענוגות השטות עם דגל האיחוד בנמלי ילטה.

היהודים

בגלל מיקום ארמון המלוכה של הצאר, הוגבלה נוכחות היהודים, ובין 1860 ועד 1893 נאסרה ישיבתם בעיר כלל. החל מ-1893 הותר אך ורק ליהודים הרשומים כתושבי רוסיה, ואשר להם אישור לנוע ברחבי המדינה להתיישב שם. האחרים - כולל זקנים וחולים שהגיעו למקום לצורך רפואי, גורשו. ב-1897 היו 1,025 יהודים כ-8% מן האוכלוסייה. ב-1926 היו 2,353 יהודים בעיר שהם כ-6% מתושביה (גידול במספר, אך ירידה ביחס לאוכלוסייה הכללית). עם הכיבוש הגרמני בסוף 1941, היהודים רוכזו בגטאות. ב-16 וב-17 בדצמבר 1941, נרצחו כ-1500 יהודים בגטאות אלו. 
בסוף מלחמת העולם השנייה הגרמנים שידרו הודעה על "הועידה היהודית ביאלטה" כשכוונתה לבנות הברית.
בשנת 2004 תלמידי ישיבה במקום ערכו טקס הכנסת ספר תורה לראשונה בעיר מזה 80 שנה. ב-2005 היה במקום מרכז קהילתי יהודי וארגון "חסד נפתול" לסיוע וכן בית חב"ד.
אסיר ציון לשעבר, דוד שרייר פטרוב, כתב רומן אוטוביוגרפי בחלקו, על נעוריו ביאלטה בזמן מלחמת העולם השנייה.