google/wiki40b huggingface dataset:
מחנה הריכוז קלוגה

היסטוריה

מפקדי המחנה היו קציני אס אס. חיילי גדוד המשטרה האסטוני מספר 287 היו מופקדים על השמירה. מפקד המחנה האחרון היה אונטר-שטורמפיהרר וילהלם ורלה (גרמנית: Wilhelm Werle).

אסירים

במחנה הוחזקו כ-3,000 יהודים, נשים וגברים, שהובאו מהגטאות של וילנה וקובנה שבליטא, מאות אחדות של שבויי מלחמה סובייטים ואזרחי ברית המועצות שהובאו לעבודות כפייה ממחוז פסקוב ומחוז לנינגרד. בין האסירים הלא-יהודים היו גם קטינים. 
בין מחנה הגברים לבין מחנה של הנשים היה מרחק של כ-600 מטר. 
האסירים עבדו ב-3 משמרות בייצור לבנים, מלט ובבית-המלאכה לעיבוד עץ. חלק מהאסירים הועסקו בבניית המתקנים לצבא הנאצי. לפני הבאת היהודים למחנה, האסירים-האזרחים נלקחו מדי פעם על ידי האיכרים מהחוות הסמוכות לעבודות במשק.
המפורסם בין ניצולי מחנה קלוגה הוא הלל זיידל, שהיה חבר הכנסת ופעיל ציוני. ניצול אחר, בנימין אנוליק, הוציא בהוצאת יד ושם ספר הזכרונות "רוץ אל השער בני", בו בין היתר מסופר על שהייתו במחנה קלוגה בשנת 1944.

חיסול המחנה

ב-19 בספטמבר 1944, ימים ספורים לפני שחרור המחנה על ידי הצבא הסובייטי, מפקד המחנה הודיע, שעקב התקרבות המהירה של האויב נתקבלה ההחלטה לפנות את המחנה לגרמניה. מפקד המחנה הסתיר את העובדה שבגלל המחסור במשאיות וחוסר הזמן, הוחלט להרוג את כל האסירים. כאשר אנשי אס דה שהגיעו למקום החלו בהרג שיטתי של היהודים, הם אילצו את האסירים לשכב על שורת בולי עץ ורצחו אותם בירי בעורף. הם הכריחו את אנשי הזונדרקומנדו לסייע להם. 
לאחר מכן הניחו שורה נוספת של בולי עץ ורצחו קבוצה נוספת של יהודים, וכך המשיכו עד להריגתם של כל אלה שנותרו במחנה, למעט כ-80 אסירים שהתחבאו בעליית הגג ובמרתף של הצריף. האסירים שהתחבאו בצריף, כעשרים, העזו לצאת מהמחבוא רק כששמעו קולות של קציני הצבא האדום. 
אנשי זונדרקומנדו אולצו להצית את בולי העץ בניסיון לשרוף את הגופות וכך להשמיד את הראיות של הרצח ההמוני. במחנה נהרגו יותר מ-2,000 אסירים. הגרמנים נאלצו לברוח בחיפזון מפני הצבא הסובייטי המתקרב, ולא הספיקו לשרוף את רוב הגופות. הקצינים הסובייטיים תיעדו את המראות המזוויעים באמצעות המצלמות, ורק לאחר מכן קברו את הגופות בקבר ההמוני.
בשנים 1998–2008 פעלה וועדה הבינלאומית בחסות נשיא אסטוניה שנועדה לחקור פשעים נגד האנושות במדינה בתקופות הכיבוש הנאצי (1941–1944) והסובייטי (1940–1941 ו-1944–1991). הוועדה לא מצאה הוכחות להשתתפותם של החיילים האסטונים מגדוד המשטרה מס' 287 בירי באסירים. כמו כן, אין הוכחות על-כך, שהחיילים האסטונים לא השתתפו בהוצאה להורג של כ-2000 אסירי המחנה. הוועדה הבינלאומית מצאה עדויות להשתתפותם של החיילים האסטונים בהבאת האסירים למקום ההרג ההמוני, אך הפרטים של המעשים הללו אינם ברורים.

הנצחת המחנה

בתקופה בה אסטוניה הייתה שייכת לברית המועצות, הוקמה במקום אנדרטה לזכר הנספים, אך לא היה בה איזכור של היהודים. בלוח הזיכרון היה כתוב על האזרחים הסובייטים שנרצחו. עם חידוש העצמאות של אסטוניה בשנת 1991, הוחלף הלוח ולטקסטים בשפות האסטונית והרוסית הוסיפו כיתוב ביידיש. 
האנדרטה הייתה ממוקמת מעל קבר האחים, הייתה מרוחקת ממקום הרצח ההמוני ולא היו בה סמלים יהודים. לכן, ממשלת אסטוניה החליטה על הקמת אנדרטה חדשה במקום הירצחם של היהודים. 
האנדרטה החדשה, שתוכננה על ידי האדריכל האסטוני ריין לופ (Rein Luup), נחנכה בשנת 1994. ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, שמציינים באסטוניה מדי שנה ב-27 בינואר החל משנת 2003, מתקיימים באתר המחנה טקסי זיכרון בהשתתפות נציגי הממשלה, דיפלומטים זרים ואנשי הקהילה היהודית.
גאיוס טרנטיוס וארו

גאיוס טרנטויוס וארו (לטינית: Gaius Terentius Varro) היה פוליטיקאי רומאי בתקופת הרפובליקה התיכונה.

תולדות חייו

טיטוס ליוויוס מתאר את וארו כבן של קצב, אחד מהמקצועות שנחשבו בזויים ברומא. למרות שברור שהוא לא היה חלק מאצולת הנוביליטאס, יש המפקפקים בדברי ליוויוס ורואים בהם עדות למסורת היסטוריוגרפית עוינת.
לאחר שוארו ירש מאביו סכום כסף נכבד הוא החליט להיכנס לחיים הפוליטיים והחל לעלות במעלה מסלול המשרות תוך שהוא נוקט מדיניות פופוליסטית ומשתדל למצוא את תמיכתו יותר בקרב המוני העם מאשר בקרב האצולה הסנאטורית. תחילה נבחר כקוואיסטור, אחר כך כאיידיל פלבאי וקורולי.
וארו נבחר כפראיטור בשנת 218 לפנה"ס, בשנה שלאחר מכן הוא הציע באספת הפלבס להשוות את סמכותו של המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס לזו של הדיקטטור פאביוס מאקסימוס, ההצעה בא בעקבות הביקורת הקשה שהושמע כנגד האסטרטגיה הפביאנית שנקט בה מאקסימוס במלחמתו כנגד חניבעל, הצעתו התקבלה וסמכויותיהם הושוו. ליוויוס מייחס חלק ממניעיו של וארו לצבור פופולריות כדי להיבחר לקונסולאט על גלי התמיכה של מתנגדיו של מקסימיוס.
וארו התמודד למשרת הקונסול של שנת 216 לפנה"ס ונבחר בזכות תמיכתם של המוני העם ולמרות ההתנגדותם העיקשת של הנוביליטאס והסנאט. פיקד על הצבא הרומי בתבוסתו הגדולה בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס בעת המלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו, המסורת ההיסטוריוגרפית מאשימה את וארו בכך שבחר לצאת לקרב בתנאים לא נוחים לצבא הרומי אולם יש חוקרים שסבורים שיציאה לקרב הייתה החלטה של הסנאט ולא הייתה תלויה בדעתם של הקונסולים.
וארו הצליח להימלט משדה הקרב והגיע עם שרידי צבאו שמנו עשרת אלף אנשים לקאנוסיום שם התבצר מאחורי חומות העיר. הקונסול השני, לוקיוס אמיליוס פאולוס, נהרג בקרב. 
לאחר התבוסה בקרב קאנאי קיבל את אזור פיקנום בין 215 - 213 לפנה"ס במסגרת הפרוקונסולט. אחר כך החזיק באטרוריה בתפקיד פרופראיטור ונלחם נגד עזרובעל ברקה, אחיו של חניבעל באזור זה. בשנת 200 לפנה"ס שירת כלגאטוס באפריקה.
הבית של נינה

עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בבית יתומים בצרפת, בתום מלחמת העולם השנייה. זהו סיפורה של מנהלת הבית - נינה, פליטה יהודייה מסלוניקי וסיפורם של הילדים: קשיי ההיקלטות, הגעגועים, כאב הפרידה וההתמודדות עם הידיעות על גורל ההורים.
הסרט מתחיל בסיפור קליטתם של אח ואחות המגיעים למקום, עובר לנינה האוספת ילד מזרועות הוריו המאמצים הגויים. אולם ההרמוניה נשברת כאשר מגיעים למוסד ילדים ששוחררו ממחנות הריכוז. הילדים החדשים ממשיכים ללבוש את מדיהם ופועלים כחבורה מגובשת המונהגת על ידי מי שהיה מפקד הצריף במחנה. קשה להם לקבל מרות, קשה להם להאמין למבוגרים, קשה להם למצוא שפה משותפת עם ילדים שלא חוו את זוועות המחנות, קשה לילדים המסורתיים ממזרח אירופה להבין איך אחיהם הצרפתים מסוגלים להכניס אל פיהם מזון לא כשר.
הסרט מבוסס על סיפורם של בתים דומים שהוקמו אחרי השואה, בתים ומוסדות שקלטו ילדים ניצולי שואה, למשל הבית שהקימה לנה קיכלר-זילברמן המתואר בספרה מאה ילדים שלי. הסרט "הבית של נינה" מצליח להביא את סיפורם מבלי לשקוע ברחמים או ברגשנות.
הסרט זכה לציון לשבח במסגרת פרס יו"ר יד ושם לשנת 2006.
הסרט הוקרן בישראל בחסות אגודת עלומים שחבריה היו בין הילדים שהוסתרו בצרפת בתקופת השואה ורובם עברו דרך בתים כמו הבית שהסרט מתאר.
ערן שקין

ערן שקין ( נולד ב-19 בפברואר 1962) הוא אמן, צייר, רשם ופסל ישראלי.

ביוגרפיה

שקין נולד בתל אביב לשמעון (סופר) ואסתר (מעצבת) ניצולי שואה, שעלו ארצה לאחר מלחמת העולם השנייה. את לימודי התיכון סיים בשנת 1980 בבית הספר "ויצו צרפת" בתל אביב. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1980 הצטרף לפיקוד הנח"ל ושירת כגרפיקאי. בשנת 1983 למד באוניברסיטת תל אביב תולדות האומנות ובשנת 1984 החל את לימודיו בבית ספר לאומנויות " אקול דה בוזאר" שבפריז.
בין השנים 1986–1993 חי שקין בניו יורק, שם קיבל את מלגת "ענייני האמנות" והיה עוזרו של אמן תנועת קוברה, קארל אפל ובין השנים 1997 ועד 2001 חי בלונדון. בעבודותיו יוצר שקין דיוקנים נועזים אשר מעמידים אישי תרבות נודעים, במצבים ובקונטקסטים יוצאי דופן וביניהם: פרויד מנמנם בכורסתו המפורסמת, פיקאסו מטגן ביצה, פיט מונדריאן חוצה אוקיינוס בשחיית כלב.
תערוכות יחיד של שקין הוצגו בניו יורק, בלונדון, פריז, טורנטו, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב, מוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, מוזיאון הרצליה, בגלריה של אוניברסיטת ניו יורק, מרכז ניוטון שבבוסטון, מוזיאון קורקורן בוושינגטון, מוזיאון סנטה מוניקה, מוזיאון הפורום שבסנט לואיס, במוזיאון היהודי בברלין, במוזיאון היהודי במינכן ובבריסל.
עבודותיו נמצאות באוסף הקבוע של ה - "British Museum" בלונדון "Ludwig Museum", בגרמניה, במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון לישראל, במוזיאון הפתוח בתפן, במוזיאון הרצליה, ובמוזיאון עין חרוד.
בשנת 2014, הציג שקין לראשונה במוזיאון חיפה את תערוכת היחיד "גיבור תרבות", באמצעותה ניסה להבין איך נוצרים גיבורי תרבות. התערוכה Three painters, a rock star, a young girl and a psychoanalyst in one room, הוצגה בתחילת שנת 2016 במרכז MANA לאמנות עכשווית בניו ג'רזי ובמוזיאון חיפה. בשנת 2017 הציג שקין תערוכת יחיד גדולה במוזיאון היהודי בברלין, גרמניה.
האומנות של שקין עוסקת תמיד באותו נושא גם אם היא נראית שונה האחת מהשנייה.

חייו האישיים

שקין נשוי ולו 3 ילדים ומתגורר בתל אביב.
האופרה הלירית של שיקגו

האופרה הלירית של שיקגו (באנגלית: Lyric Opera of Chicago) היא אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בארצות הברית. היא נוסדה בשיקגו ב-1954.
מעונה הקבוע של הלהקה הוא בית האופרה העירוני, בניין משנת 1929 שפנימו מעוצב בסגנון אר דקו. קיבולתו בת 3,563 המושבים מציבה אותו במקום השני בגודלו בין אולמות האופרה בצפון אמריקה.
ויליאם מייסון הוא המנהל הכללי הנוכחי של האופרה הלירית, משרה בה הוא מכהן מאז נובמבר 1997. מייסון נמצא בלהקה זה למעלה מ-40 שנה. סר אנדרו דייוויס הוא המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של הלהקה מאז ספטמבר 2000. הוא ניצח על שלושה מחזורים מלאים של טבעת הניבלונגים בעונת 2004-2005 לציון שנת היובל של הלהקה.
נוסף לרפרטואר האופראי המקובל, האופרה הלירית מציגה יצירות בנות זמננו. בין ההפקות של הזמן האחרון "גטסבי הגדול" של הרביסון (2000-2001), "סצנת רחוב" של קורט וייל (2001-2002) ו"סוזנה" של קרלייל פלויד ו"סוויני טוד" של סטיבן זונדהיים (2002-2003).
המלחין ויליאם בולקום כתב את האופרה האחרונה שלו עד כה, "חתונה", לאופרה הלירית. האופרה מבוססת על סרטו של במאי הקולנוע רוברט אלטמן, באותו שם, משנת 1978. הצגת הבכורה הייתה בעונת היובל של האופרה הלירית. בולקום עתיד לכתוב עוד אופרה ללהקה, שהצגת הבכורה שלה מתוכננת לעונת 2009-2010.
רדיו סאווא

רדיו סאווא (בערבית: راديو سوا, תעתיק מדויק: ראדיו סַוַא, מילולית: "רדיו יחד") היא תחנת רדיו בשפה הערבית, הממומנת על ידי הממשל האמריקני.

פעילות

ארצות הברית משדרת חדשות בשפה הערבית במטרה לספק אלטרנטיבה לרדיו המקומי במדינות ערביות הנגוע לעיתים בדיווח מוטה. בתחנה מושמעים גם שירים פופולריים בערבית, באנגלית ובספרדית, כדי למשוך אליה מאזינים.
רדיו סאווא מופעל על ידי "חבר הנאמנים של השידור" (Broadcasting Board of Governors – BBG), שהיא סוכנות עצמאית של ממשלת ארצות הברית, כלומר אינה עומדת תחת שליטתה הישירה.
תחנת הרדיו עובדת בשיתוף פעולה עם תחנת הטלוויזיה הלוויינית בשפה הערבית "אל-חורה", הממומנת אף היא על ידי ממשלת ארצות הברית.
התחנה החלה את שידוריה ב-23 במרץ 2002, ונקלטה אז בוושינגטון די.סי., מרוקו, ירדן, עיראק, מצרים, דובאי, ובאיחוד האמירויות הערביות.
בישראל ניתן להאזין לשידורי התחנה ב-FM בתדרים 94.2 בתל אביב ובמרכז הארץ, 107.4 בצפון הארץ (באזורי בית שאן, הכנרת והסביבה), 98.1 בירושלים, 100.2 בדרום הארץ (מהנגב ועד לעוטף עזה) וב-AM בתדר 990 בכל רחבי הארץ.
יואב ריבק

יואב ריבק (נולד ב-20 ביולי 1980) הוא עיתונאי ישראלי. כיהן משנת 2011 עד שנת 2012 כראש מחלקת החדשות של העיתון "מעריב". בין היתר עסק בכתיבה פובליציסטית, מגזינית וחדשותית.

ביוגרפיה

ריבק נולד בחולון לאב מהנדס ולאם מורה. את דרכו העיתונאית החל בתיכון איילון בעיר כשערך את המגזין של כיתת התקשורת "שולמן". לפני גיוסו לצה"ל, עבד ריבק תקופה קצרה ב"ידיעות אחרונות", ומיד עם תום שירותו הצבאי הצטרף לצוות הכותבים של אתר הספורט "סל-ניוז" שנסגר מאז.
בהמשך עבד כשנתיים וחצי כעורך וראש דסק באתר האינטרנט של עיתון "הארץ". לאחר מכן, עבר להיות עורך חדשות במהדורה המודפסת של העיתון. כעבור כמה חודשים, עבר ל"מעריב" כעורך בדסק החדשות, שם עבד כשנה. לאחר מכן חזר לעיתון הארץ כעורך וכן כתב רשימות עיתונאיות. לאחר שנתיים וחצי ב"הארץ", הוא חזר לקדנציה שלישית במעריב, הפעם כראש מחלקת החדשות של אתר nrg. כעבור כשנה קודם להיות סגנו של נטע ליבנה, ראש מחלקת החדשות של העיתון. בעקבות רכישת העיתון על ידי נוחי דנקנר בשנת 2011, הוחלט כי ריבק יחליף בתפקיד את ליבנה, וכיום הוא משמש כראש אגף החדשות יחד עם עומר ברק.
מיוני 2006 עד פברואר 2009, בשיתוף עם העיתונאי יאיר טרצ'יצקי, כתב בלוג בשם "לחץ חברתי". בבלוג עסקו השניים בסוגיות תקשורתיות וחברתיות, ובין היתר בנושא חוק ההסדרים. בסוף 2006 פירסמו השניים סדרה של פוסטים על חוק ההסדרים לשנת 2007. אתר החדשות ynet בחר בבלוג "לחץ חברתי" כאחת מעשר היוזמות החברתיות שעשו את שנת 2006.
השניים נמנו גם על מקימי ועד העיתונאים ב"הארץ", למרות התנגדות המוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן. ריבק אף כיהן בנציג "הארץ" בהנהלת אגודת העיתונאים של תל אביב, וכיום הוא ממייסדי ארגון העיתונאים בישראל שפועל לאגד עיתונאים במסגרת ההסתדרות.
כשנה לאחר הקמת הוועד ב"הארץ" ייסדו השניים גם את החטיבה הצעירה באגודת העיתונאים של תל אביב. מטרת המהלך הייתה להחיות את העבודה המאורגנת בעולם התקשורת ולחזק את מעמד העיתונאי, באמצעות פנייה לעיתונאים צעירים שעד אז לא היו חברים באגודת העיתונאים. לכנס הייסוד של החטיבה הצעירה הגיעו כ-400 עיתונאים, שרובם הצטרפו בעקבותיו לאגודה. התארגנותם של העיתונאים הצעירים הובילה מאוחר יותר גם להקמת ועד עיתונאים במעריב. לאחר רכישת "מעריב" על ידי שלמה בן צבי, עזב את תפקידו בעיתון.
שם צופן: וריטי

עלילה

ב-1943 מתרסק מטוס ריגול בריטי בצרפת תחת הכיבוש הנאצי, בעיירה הבדיונית אורמאי. על המטוס היו שתי חברות, מאדי הטייסת (שם צופן: קיטיהוק) וג'ולי המרגלת (שם קוד: וריטי). החלק הראשון של הספר מספר כיצד ג'ולי נתפסת ונמצאת בשבי, במלון לשעבר שהוסב למתקן כליאה ועינויים של הנאצים. בחדר עינוייה, היא נאלצת לכתוב וידוי מלא שמפרט את המאמצים הבריטים כנגד הנאצים. ג'ולי מחליטה לנצל את ההזדמנות שניתנים לה אמצעי כתיבה ודפים, לכתוב את זיכרונותיה אודות חברותה עם הטייסת, מאדי, שכן חברותן התגבשה במהלך הכשרתן הצבאית. כך היא מספרת את סיפור חייהן השזור בהכשרה הצבאית שקיבלו. דרך וידויה אנו מתוודעים לדרך שהובילה אותה עד לנפילתה בשבי, לבטיה וייסורי המצפון על ההכרח לספר לגרמנים את הידוע לה על מאמצי הלחימה של בעלות הברית. בחלקו השני של הספר, הסיפור מתואר מנקודת מבטה של מאדי, ומגלה את האירועים שאירעו לה מאז התרסקות המטוס ותוכניותיה למצוא את וריטי ולהחזירה הביתה.

ביקורות

הספר קיבל בעיקר ביקורות חיוביות עם צאתו. הניו יורק טיימס שיבח אותו כ"נובלה אפלה ומורכבת של משחקי תעתוע ומחשבה, מהסוג שעליך לקרוא פעמיים" כמו כן, הספר נמנה עם רשימה מצומצמת של ספרי נוער, אשר קיבלו ציון מקסימלי מעיתונים מובילים בארצות הברית ובריטניה
גם בארץ הספר זכה לביקורות חיוביות. בהארץ נכתב "על כריכתו של הספר מצוין שהוא רב מכר של "ניו יורק טיימס". אני מקווה שהספר הזה יקסום לקורא הישראלי ויסחף אותו לסיפור על אהבה וידידות שצמח בין נערות בתנאים קשים." בישראל היום נכתב ""שם צופן: וריטי", שראה אור לאחרונה בהוצאת עוץ, הוא ספר מסוגה שכמעט פסה מן העולם: סיפור גבורה מקסים על שתי נערות אנגליות, האחת אריסטוקרטית סקוטית מושלמת, והשנייה ממוצא יהודי צנוע, שהגורל ומלחמת העולם השנייה שזרו את חייהן יחד."
שידלובייץ

תולדות העיירה

במאה ה-12 השתייכו העיירה וסביבותיה למשפחת אבירים שהייתה נצר לאצולה בוהמית. במאה ה-13 כבר התקיים במקום כפר בשם שידלובייץ ולידו הוקמו ביצורים. העיירה הוקמה במאה ה-15, והייתה בין היתר בבעלות משפחת רדזיוויל עד המאה ה-19.
במהלך המאה ה-16 ובחציה הראשון של המאה ה-17, הייתה העיירה מרכז של מסחר ואמנות, בעיקר אמנות בניין שהתבססה על אבן חול מקומית, קלה לעיבוד. באבן זו נעשה שימוש ליצירת אלמנטים פיסוליים ואדריכליים, וכן ליצירת כלים חקלאיים. באבן זו נבנו גם מספר מבנים מקומיים, בהם הכנסייה ובניין העירייה המקומיים. אבן זו יוצאה לערים באזור, בהן קילצה, קרקוב וורשה. בין מוצרי הייצוא של העיירה הייתה תוצרת חקלאית.
פעילותה הכלכלית והתפתחותה הדמוגרפית של העיירה נעצרו בין השנים 1648-1717 עקב מלחמות, מגפות ושרפות. גם לאחר חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, נפגעה התפתחות העיר. במחצית השנייה של המאה ה-19, בוצעו בעיירה פרויקטים של תכנון בנייה עירונית, ואלה מכתיבים את אופיה הצורני עד היום.

יהדות שידלובייץ

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בין רבני העיירה נודע הרב מאיר אייזנשטאט ה"פנים מאירות". בעיירה פעלה שושלת אדמו"רים מבית פשיסחה, כאשר הראשון בה היה רבי נתן דוד משידלובצא, נכדו של "היהודי הקדוש מפשיסחה". אחריו כיהן בנו רבי צמח ברוך, אחריו בנו רבי נתן דוד, ואחריו אחיינו רבי צמח שנספה בשואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-7,200 יהודים, שהיוו כשלושה רבעים מתושבי היישוב, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי ותלמוד תורה.

בשואה

ב-9 בספטמבר 1939, עם הפלישה הגרמנית לפולין, נכבשה שידלובייץ, ומיד החלו הגרמנים בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודיה, תוך שריפת בית הכנסת הגדול בעיירה ביום כיפור, והטלת גזירות שונות על הקהילה. בדצמבר 1941 הוקם גטו בעיירה, בו רוכזו גם אלפים מיהודי הסביבה. 
בספטמבר 1942 נכנסו אנשי אס-אס לגטו, מלווים בכוחות עזר ליטאיים, אוקראיניים ופולניים, והצעידו את כ-15,000 יושביו לתחנת הרכבת האזורית, ממנה שולחו בקרונות משא למחנה המוות טרבלינקה. בחודשים שלאחר מכן, הוקם בעיירה גטו חוזר, בו רוכזו כ-5,000 יהודים נוספים. בינואר 1943 גורשו גם יהודים אלו לטרבלינקה, ונרצחו שם. יהודים מעטים מהעיירה שרדו את השואה במסתור, בבריחה ובמחנות עבודה.
ח'רבת א-לתאתין

ח'רבת א-לתאתין (גם: ח'רבת א-לטאטין) (נ.צ. 1660-1418) היא חורבה בשטח של כארבעה דונמים, כ-300 מטר מצפון לגבעת זאב שבבנימין, על גבעה ברום 760 מטר מעל פני הים.

הממצאים באתר

בחורבה נערכו חפירות ביוני 1995, ונמצאו בה שרידי כנסייה ותחנת דרכים מתחילת המאה ה-5 לספירה, רצפת פסיפס ובית בד.
מסקירות ארכאולוגיות שנעשו באתר בשנות המנדט הבריטי, אותרו בו גם ממצאים מתקופת בית שני.

זיהוי האתר

החורבה מזוהה מתחילת המאה ה-20 עם תחנת הדרכים הנזכרת במפת מידבא בשם TO ENNATON (מילולית: "התשיעית"). זאת, בשל שימור מסוים של שם האתר בשם החורבה, בשל ממצאי תחנת הדרכים במקום, ובשל מיקומו של האתר בסביבות המיל התשיעי בדרך הרומית שבין ירושלים ללוד, היא דרך בית חורון.
לפי דעת מיעוט, אתר המיל התשיעי הנזכר במפת מידבא מתייחס לדרך הרומית השנייה שחיברה בין ירושלים ללוד, אשר עברה דרך מוצא ("קולוניה" הרומאית), אבו גוש של ימינו ואמאוס.
צניחה של המסתם הצניפי

היסטוריה

במשך שנים רבות, שויכה צניחה של המסתם הצניפי למגוון רחב של מחלות ותסמינים, אולם עם הזמן התברר כי ברוב המקרים השיוך הזה היה מוטעה ונבע מאבחון לא נכון של התופעה. כיום מקובל לאשר את קיום המום במסתם ולמדוד את חומרת הבעיה באמצעות בדיקת אקוקרדיוגרפיה המאפשרת גם לסווג את התופעה לסיווגי משנה בהתאם למידת החומרה של העיוות במבנה המסתם ומידת הפגיעה בתפקודו.

אבחנה

האבחנה של צניחה של המסתם הצניפי מבוססת על בדיקת אקוקרדיוגרפיה וסיווג הבעיה למספר סוגי משנה, על בסיס עובי העלה, אופן סגירתו וצורת החיבור בינו לבין דופן הלב. כמו כן נמדדת גם מידת הדליפה של הדם בחזרה אל העלייה. האבחנה המדויקת של התופעה ומידת חומרתה תלויה במספר גורמים נוספים כמו גיל הנבדק, היסטוריה משפחתית (התופעה נוטה להיות משפחתית, אם כי לא ברור בדיוק באיזו מידה) וכדומה. ברוב המקרים קשה לאבחן צניחה של המסתם הצניפי ללא אקוקרדיוגרפיה, משום שהאוושה המאפיינת אותה אופיינת גם למומי לב אחרים ולמה שמכונה אוושת לב תמימה.

סימנים ותסמינים

חולים עם צניחה של המסתם הצניפי מדווחים על פעמת, קוצר נשימה וקשיים בביצוע פעולות מאומצות, בעיקר כאלה שכרוכות במאמץ איזומטרי, אולם השכיחות של תופעות אלה אצל הסובלים מצניחת המסתם אינה שונה בהרבה משכיחותם באוכלוסייה הכללית. תופעות אלו אינן נובעות מצניחת המסתם עצמה אלא מהפגיעה בתפקוד המערכת האירובית כתוצאה מהזרימה הלא סדירה של הדם דרך המסתם הפגום. מסיבה לא ידועה, אנשים עם מסתם צנוח נוטים להיות בעלי יחס גובה/משקל נמוך במידה משמעותית מהממוצע.

קולות לב

אל קולות הלב של אנשים עם צניחת מסתם צניפי מתלווה אוושה בזמן הסיסטולה. האוושה נשמעת כמו המייה או ציוץ והיא בולטת ביותר בשיא הסיסטולה. במקרים נדירים ביותר, האוושה היא חזקה עד כדי כך שבזמן דפיקות לב מואצות ניתן לשמוע אותה גם ללא מסכת.

סיבוכים

לרוב המקרים של צניחת מסתם צניפי מתלווה דליפה של דם בחזרה מהחדר השמאלי אל העלייה השמאלית. אצל כ-7% מהחולים קיימת פגיעה חמורה בזרימת הדם דרך המסתם, בעיקר עקב קריעה של הרצועות המחברות אותו לדופן הלב.

מות פתאומי

צניחה חמורה של המסתם הצניפי עלולה להביא למוות לבבי פתאומי, עקב קריעה של הרצועות המחברות את המסתם לדופן החדר. כמו כן, למקרים החמורים של התופעה עלולות להתלוות תופעות של הפרעות קצב ואי-ספיקת לב, העלולות גם הן להביא, ביחד עם גורמים אחרים, למוות, אולם מקרים אלו הם נדירים ביותר, משום שכאמור, רק אצל 7% מהחולים עם מסתם צנוח תפקוד הלב נפגע בצורה משמעותית.

דלקת פנים הלב (אנדוקרדיטיס)

אנשים הסובלים מצניחה של המסתם הצניפי הם ברמה גבוהה יותר של סיכון לאנדוקרדיטיס זיהומית כתוצאה מניתוחים. לכן הם זקוקים לטיפול אנטיביוטי מונע לפני כל ניתוח שכולל דימום משמעותי, בעיקר של רקמות ריריות. פצעי עור (או ניתוחים פלסטיים וכדומה), אינם מהווים בעיה, אבל טיפולי שיניים, כמו למשל עקירה כירורגית, כן, ולכן יש צורך בטיפול אנטיביוטי מונע לפני ביצועם באנשים עם סיכון מוגבר לאנדוקרדיטיס.

פרוגנוזה

מנבא התמותה העקרי הוא מידת ההפרעה לזרימת הדם דרך המסתם עקב דליפת הדם בחזרה אל העלייה. אצל חולים עם דליפה מתונה עד חמורה, קיים סיכון תמותה של פי שלושה מאשר באוכלוסייה הכללית.

טיפול

ברוב המקרים של צניחה של המסתם הצניפי, אין צורך בכל טיפול מלבד מעקב קרדיולוגי. במקרים חמורים יש צורך בהחלפת המסתם הפגום.
מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי

ביוגרפיה

רוש נולד ב-15 במאי 1885 בצ'לסי, לונדון אנגליה. היה הבכור מבין הבנים התאומים של סר ג'יימס רוש ואשתו האמריקאית, פרנסס אלן וורק, בתם של פרנקלין ה. וורק ואלן ווד. 
מוריס התחנך באוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו בשנת 1909.  הוא חזר לאנגליה על מנת לרשת את תאריו אירי של אביו בשנת 1920.  הוא היה אזרח אמריקני מתורבת, אך חזר לאזרחות בריטית בעקבות ירושת התואר. 
הוא שכר את פארק האוס, סאנדרינגהאם, נורפוק ממשפחת המלוכה. בבחירות הכלליות ב-1924 הוא זכה בבחירות לפרלמנט כנציג המחוזי של קינגס לין, והחזיק את המושב עד הבחירות הכלליות ב-1935.  כמו כן הוא נבחר גם לראש העיר בשנת 1931. 
לורד פרמוי הצטרף לחיל האוויר המלכותי בשנת 1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה, אך כאשר חבר הפרלמנט המכהן של קינגס לין נהרג בשירות פעיל ב-1943, הוא התפטר מתפקידו ועמד לבחירה מחדש.  הוא פרש מהפוליטיקה כאשר הפרלמנט התפזר לקראת הבחירות הכלליות ב-1945. 
לורד פרמוי התמוטט בחנות בקינגס לין, נורפוק ביוני 1955 ומת בביתו כעבור שלושה שבועות, ב-8 ביולי 1955.  ובנו היחיד ירש את תאריו.
ת'כר

מוצאם

מוצאם של הת'כר אינו ידוע. על פי התעתיק סיקולו, הוצע שמקורם בסיציליה, הצעה נוספת היא שמקורם בקיליקיה שבאסיה הקטנה. במיתולוגיה היוונית מופיעה דמות בשם ת'כר שהיה בנו של טלאמון שלחם במלחמת טרויה, כמייסד העיר סלמיס שבקפריסין של היום.

תאורם

על פי התבליטים שהתגלו על הקיר המזרחי במקדש במדינת האבו, לבושם וציודם האופייני של הת'כר היה זהה לזה של הפלשתים והדננ. ציוד זה כלל מגן מעוגל, חרב ישרה עם להב ארוך, חניתות, בגד בעל עיבוד דמוי צלעות מעור או מתכת, שמלה קצרה וקסדה בעלת נוצות או רצועות עור. השרדנה לבשו לבוש זהה אך נבדלו בקסדה שהייתה בעלת שתי קרניים בולטות. קסדה אחרונה זו אפיינה רק את השרדנה. הלוחמים מגולחים. בתבליטים שבהם תוארו השבויים, תוארו פלשתים ות'כר בעלי זקן.
בתיאור בני המשפחה, רואים את הנשים והילדים מובלים בעגלות כבדות, עם גלגל עץ מלא מובלות על ידי ארבעה שוורים.

התיישבות בדור

ון-אמון היה כהן מצרי שנסע לגבל לקנות עצי ארז הלבנון כדי לבנות סירה לאל אמון. על פי המגילה, דור הייתה התחנה הראשונה של הכהן לאחר עזיבתו את מצרים. המגילה מספרת שתושבי העיר ישבו הת'כר. המגילה מתוארכת לשנת 1075 לפנה"ס לערך.
העיר דור מופיעה במקורות המקראיים כדור או דאר. בספר יהושע פרק יב' מופיעה רשימת הערים אשר נכבשו על ידי שבטי ישראל בקרב מי מרום. פסוק כ"ג מציין "מלך דור לנפת דור" הציון מלך לנפה הוא חריג לגבי עיר זו ברשימה. ומכאן ניתן להבין שמלך דור שלט על אזור רחב יותר מאשר רק העיר עצמה. בספר שופטים פרק א' פסוק כ"ז מצוינת דור ובנותיה כאחת הערים אשר שבט מנשה לא הוריש. ומכאן ניתן להבין שאמנם מלך דור נוצח במסגרת הקרב במי מרום אבל העיר דור לא נכבשה. תיאור זה תואם את המצוין במגילת ון-אמון אשר על פיו העם אשר ישב בדור לא היה ישראלי. המגילה מתארת שליט בעל עצמה ומשאבים כספיים.
בסיפור במגילה, אונייתו של ון-אמון עוצרת בעיר דור, הנסיך המקומי "בדר" מקבל את פניו ונותן לו חמישים כיכרות לחם, כד יין ושוק של פר. אחד מאנשי האונייה גונב את כספו של ון אמון. ון אמון בתורו דורש מבדר שיתפוס את הגנב ויפצה אותו על הגניבה. השליט אינו מסכים וטוען שהאחריות אינה חלה עליו. לאחר שלא קיבל את כספו עוזב ון אמון את דור ונוסע לגבל. בהמשך הדרך, בחוף צור, הוא פוגש אונייה מדור, גונב את כספם של אנשי האונייה, ומחזיק את הכסף כערובה עד שכספו יוחזר לו. בדר רודף אחריו עם אחת עשרה אוניות. התיאור הזה מראה על העוצמה של השליט של דור ועל עוצמת העיר.
בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בתל דור החופרים חיפשו תרבות חומרית שתתן אינדיקציה האם ישבה בעיר אוכלוסייה השונה מבחינת תרבותה החומרית. על פי הממצאים בשכבה הארכאולוגית מתקופת הברזל א' דור הייתה עיר גדולה בנויה היטב ומבוצרת. מתקופה זו נחשפו בדור, מבני ציבור, ביצורים וכן מבני מגורים פרטיים בסגנון 'בית חצר כנעני' המשמרים מסורות כנעניות מתקופות הברונזה המאוחרת. גם מכלול כלי החרס אשר נחשף בשכבות אלו משמר מסורות כנעניות, אך עם השפעה קיפרית ניכרת וכן נוכחות של כלי יבוא ממצרים (בעיקר קנקנים). שכבה זו חרבה בשרפה שעדויותיה ניכרות בכל שטחי החפירה באמצע המאה ה-11 לפנה"ס. החורבן מיוחס לכיבוש על ידי הפניקים שהרחיבו את אזור שליטתם דרומה.
הממצאים בחפירות לא נתנו תשובה חד-משמעית לגבי זהות האוכלוסייה המקומית. מצד אחד נמצאו ממצאים ייחודיים המראים על קשר עם אוכלוסיות במערב. מצד שני הממצא החומרי בעיקר כלי החרס מראה על התפתחות הדרגתית בתרבות החומרית בתקופה זו ולא שינוי דרמטי בעקבות כניסת אוכלוסייה בעל תרבות שונה לדור.