google/wiki40b huggingface dataset:
סטרלינג הולוויי

שנותיו הראשונות

הולוויי נקרא על-שמו של הגנרל סטרלינג פרייס. הוא נולד בקדרטאון (ג'ורג'יה) בשנת 1905. אביו, סטרלינג-פרייס הולוויי האב, היה בעל-מכולת מצליח, מונה לראשות-העיר בשנת 1912. אחרי ששירת באקדמיה הצבאית של ג'ורג'יה, פנה הולוויי לאקדמיה האמריקנית למשחק בניו-יורק. הולוויי החל את דרכו בתיאטרון כאשר השתתף בהצגתם הראשונה של רוג'רס והארט, גאריק גאיטיס. הולוויי שר בגאריק גאיטיס את "מנהטן" בשנת 1925, ואת "הר מוריק" בשנת 1926.

קריירה

בשנת 1926, עם גובה של 1.75 מטר ומשקל של 56 קילוגרמים, הולוויי עבר להוליווד ושם החל את קריירת הקולנוע שלו שנמשכה חמישים שנה. הוא עבד עם פרד מקמארי, ברברה סטאנוויק, לון צ'ייני הבן, קלארק גייבל, ג'ואן קרופורד, בינג קרוסבי ודייוויד קאראדין. למרות שהיה שחקן אופי עסוק ורקדן אתלטי, הולוויי מצא את נישתו כשחקן-קולי. הולוויי גויס לצבא האמריקני במלחמת-העולם השנייה ושהה בצפון אפריקה ובאיטליה. בשנת 1941, הולוויי נשמע בסרט דמבו הפיל המעופף בקולו של "מר חסידה". הוא היה הבואש המתבגר "פרח" בסרט במבי, המספר בסצנת הפינגווינים בסרט שלושת הקבלרוס וסיפר את "פטר והזאב" בסרט הבה לי מוזיקה. הוא דיבב את הנחש "קא" בסרט ספר הג'ונגל, קריין בסרטון גלית השני, דיבב את חתול הצ'שר בסרט אליס בארץ הפלאות ואת העכבר "רוקפור" בסרט חתולים בצמרת.
תפקידו כפו הדב הוא הידוע בתפקידיו. אולפני דיסני הפכוהו לאגדת-דיסני בשנת 1991. הופעתו הקולנועית האחרונה הייתה בסרט רעם וברק.

רדיו והקלטות

ככוכב-רדיו, הולוויי נשמע בתוכניות-הרדיו שעת מסילת-הברזל, שעת הפלדה של ארצות הברית, דריכות ותיאטרון רדיו לוקס. עם קולו המובהק, הוא סיפר ברדיו לילדים את סיפורי הדוד רמוס ואת פטר והזאב ושר משירי אמא אווזה.

טלוויזיה

פריצת-דרכו הטלוויזיונית הייתה בתוכנית ילד קרקס בו גילם את תפקיד הבלונאי. הוא השתתף בתוכניות-הטלוויזיה הרפתקאות סופרמן, חייו של ריילי, חמש אצבעות, אזור הדמדומים, האי של גיליגאן, המופע של אנדי גריפית ואור ירח.

חייו המאוחרים

הולוויי גר בערוב ימיו בלוס אנג'לס. הוא מת מהתקף לב בבית החולים של לוס אנג'לס בשנת 1992. בן 87 היה במותו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר מעל האוקיינוס השקט. בשנות השמונים נקרא על שמו רחוב בהוליווד. בנו, ריצ'רד הולוויי, הפך לימים למפיק.
הארמייה השלישית (מצרים)

ארמיית השדה השלישית (בערבית: الجيش الثالث الميداني) היא ארמייה של צבא מצרים שהוקמה ב-1968 ומפקדתה נמצאת בסואץ. החל מ-31 בינואר 2015 הארמייה משויכת לפיקוד המאוחד לאזור שממזרח לתעלת סואץ, שהוקם בתאריך זה. מפקדה הקודם של הארמייה השלישית, אוסאמה עסכר, מונה למפקד הפיקוד המאוחד. למפקד הארמייה השלישית מונה מוחמד עבדולה.

מלחמת יום הכיפורים

כחלק ממבצע בדר שפתח את מלחמת יום הכיפורים בזירת הדרום, הייתה הארמייה השלישית אחראית בצבא המצרי על חלקה הדרומי של חזית תעלת סואץ: ממפרץ סואץ ועד החלק הצפוני של האגם המר הגדול (על החלק הצפוני בחזית הייתה אחראית הארמייה השנייה). במהלך המבצע צלחו יחידות של הארמייה את תעלת סואץ והשתלטו על חלקו הדרומי של קו בר לב. 
לקראת סיום המלחמה, בימים 24-22 באוקטובר 1973, כיתרו כוחות צה"ל את הארמייה השלישית בשטח שזו כבשה ממזרח לתעלת סואץ, לאחר שאוגדה 162 הצליחה להשתלט על המרחב שממערב לתעלת סואץ עד לנמל עדביה. כיתור הכוח המצרי, שנותר עם מזון ומים לארבעה ימים בלבד, הביא למתיחות גבוהה ביותר בין ארצות הברית וברית המועצות. לחצה של ארצות הברית על ישראל לאפשר מעבר מים ומזון לארמייה הנצורה הוביל בהמשך להתקרבות מדינית בין מצרים וארצות הברית.
עלי כותרת עפים ברוח

תקציר העלילה

הסיפור מסופר מנקודת מבטה של קאת'י דולנגיינג'ר, והעלילה מתחילה עם הימלטם של האחים כריס, קאת'י וקארי מכלא שביים באחוזת פוקסוורת', שם נכלאו למשך כארבע שנים. הם משתמשים בפריטים שגנבו מהאחוזה טרם בריחתם, כדי לממן כרטיסים לאוטובוס, ובמהלך הנסיעה מתגלים על ידי עוזרת הבית של דר' פול שפילד, אשר לוקח אותם תחת חסותו ומנסה לטפל בקארי החולה, הנמצאת תחת השפעת הרעל אשר באמצעותו האם ניסתה לרצחם ב"פרחים בעליית הגג", כפי שהצליחה עם קורי, אחיה התאום של קארי.
הנערים הופכים לבני בית אצל הרופא- המכונה דר' פול- והוא מממן לכריס את לימודיו בבית הספר לרפואה, ואף מסייע לקאת'י להגשים את חלומה להפוך לרקדנית בלט. למרות שהאחים מתרגלים עד מהרה לחיים מחוץ לכלאם באחוזת פוקסוורת', קאת'י נותרת מרירה ונשבעת לנקום באימם על כליאתם בעליית הגג באחוזה, ורואה בה אשמה במותו של האח הצעיר, קורי, מרעל עכברים, ובבעיותיה הרפואיות של קארי, שלא ראתה אור יום במשך שנים, מה שעצר את התפתחותה התקינה.  
עד מהרה קאת'י אכן הופכת לבלרינה מפורסמת ועל אף שהיא מתאהבת בדר' פול, היא מתחתנת עם רקדן מפורסם בשם ג'וליאן, נישואים שרואים הרבה עליות ומורדות בעקבות קנאתו הטורדנית של ג'וליאן ויחסיה המסובכים של קאת'י עם אחיה כריס, שהסתבכו בעת שהיו כלואים בעליית הגג. בעקבות תאונת דרכים קשה, ג'וליאן מגלה שלא יוכל ללכת שוב. הוא מתאבד בבית החולים ומותיר את קאת'י אלמנה ובהריון. היא קוראת לבנה הבכור ג'ורי (שילוב של ג'וליאן וקורי).
כחלק מניסיון הנקמה באמה, קאת'י מתחברת לבארת ווינסלאו, עורך דין הנשוי לאמה, ומנסה לפתות אותו. עד מהרה השניים מתאהבים והיא אף יולדת לו בן- בארת ג'וניור. בין לבין, האחות הצעירה קארי, שלא מתפתחת כראוי, מתאבדת לאחר פגישה אקראית עם אמה והתעלמות מוחלטת מצד האם.
במהלך הספר קאת'י אף חוזרת לעליית הגג באחוזת פוקסוורת', שם היא מגלה פרטים מזעזעים נוספים אודות העבר, ומצליחה לקיים את הבטחת הנקמה המתוקה באמה.
משטר הביות בשוק העבודה

משטר הביות מתאפיין בארגון שוק העבודה בשכר סביב מודל "העובד האידיאלי", היכול להשקיע את כל זמנו ומרצו בעבודתו בשכר, על פי דרישות מעבידו, דהיינו, גבר שרעייתו או אישה אחרת דואגת לצרכיו האישיים ולילדיו. על פי ג'ואן ויליאמס (Joan C. Williams) משפטנית פמיניסטית שעבודתה מתמקדת בנושאים העומדים בפני נשים במקום העבודה, משטר הביות היא אבחנה ממוסדת בין הספרה הציבורית המכילה את התחום הציבורי, הפוליטי והכלכלי, כמשויכת לגבר, בעוד הספרה הפרטית הכוללת את הטיפול במשפחה וגידול הילדים, משויכת לאישה. אבחנה ממוגדרת זו התבססה היטב במאה ה-19 וכך הוצאה עבודת הנשים מכלל החישוב הכלכלי ועבודת הבית מההגדרה של העבודה היצרנית.

"העובד האידיאלי" ו"האישה האידיאלית"

מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ניכרת השפעתם של האידאולוגיה הליברלית ושל השינוי המהותי במשטר הכלכלי-פוליטי בישראל והנורמה הכללית בשוק העבודה הפרטי בישראל היא כזו שמצפה שהעובדים יעבדו שעות מרובות מאוד, ייטלו חופשות מועטות ויהיו זמינים באופן מוחלט לעבודתם. לדוגמה, בתעשיות ההייטק משטר הזמן כופה על העובדים להיות נגישים כמעט בכל זמן לטובת הארגון, והדבר נוגד כמובן את חובות 'האם העובדת'. במקביל לתפיסת העובד האידיאלי, נורמת ההתייחסות אל הטיפול במשפחה ובבית גם היא טוטלית, ומצופה שההורה המטפל, לרוב האֵם, תהיה זמינה באופן מוחלט לצורכי המשפחה והבית. האישה נתפסת קודם כל במושגים של אם ורעיה, שחובותיה הראשוניים הם ללדת ילדים ולטפל בביתה ובבני משפחתה  ואילו עבודה בשכר מתקבלת (אם בכלל) רק כתרומה לפרנסת המשפחה. מטלות הבית מהוות למעשה מעין "בית חרושת למגדר"  (Gender factory)  ובמסגרתו מכוננות הישויות "הנשיות" ו"הגבריות" הסטריאוטיפיות. משפחתיות כזו מבוססת על חוסר שוויון בין המינים ועל חלוקת סמכויות וחלוקת תפקידים חדה וברורה המובנית בתוך מוסדות החברה והמדינה, ועל ידי כך הופכת להיות "המובן מאליו" בחיי היומיום. ציפייה מעין זו מסמנת נשים כעובדות לא אידיאליות, בשל מחויבותן המוגברת למשפחתןאחריות זו כלפי המשפחה, מונעת מנשים להקדיש את מלוא זמנן לעולם העבודה, כפי שדורש מודל העובד האידיאלי ופוגעת בסיכויי הקידום שלהן במרחב הציבורי.

שימור ושעתוק חלוקת העבודה המגדרית

הגישה הכלכלית מציגה את חלוקת העבודה כבסיס ליעילות ולמקסום התועלת של המשפחה כגוף אחד. תפיסת ה"יתרון היחסי" מבוססת על הרעיון שלמי מבין בני הזוג שיש לו יתרון יחסי בשוק העבודה, כלומר העל יכולת להשיג הכנסות גבוהות יותר או במעמד גבוה יותר לרווחת המשפחה- ישקיע את מרב זמנו בשוק העבודה בשכר ולמי שיש יתרון יחסי בטיפול בילדים ובביצוע עבודות הבית- ישקיע את מרב זמנו בעבודה זו. למרות כניסתן הגוברת של נשים אל הספרה הציבורית, הספרה הפרטית הנתפסת עדיין כתחום אחריותה הטבעי של האישה ונשים הן אלו המבצעות את מרבית העבודות בבית כולל הטיפול בילדים, בהתאם למשטר הביות.על פי מודל זה, עבודה ומשפחה הם תחומים המוציאים זה את זה: מחד גיסא, הורים המבקשים להיות עובדים מצליחים בשוק העבודה מסתכנים בכך שהם ייתפסו כהורים שאינם טובים מספיק; ומאידך גיסא, עובדים המבקשים ליטול חלק משמעותי בחיי ילדיהם ובגידולם היומיומי אינם נחשבים עובדים אידיאליים, שכן הם אינם פנויים לעבודה בכל שעה משעות היום. ההכשר שמעניק משטר הביות לניגוד הפנימי שבין הורות פעילה לבין עבודה על פי דפוסי העובד האידיאלי, מוביל לא רק להפלייתן בשכר של אמהות, אלא גם לשימורה ושעתוקה של חלוקת העבודה המגדרית המסורתית בטיפול בילדים. דבר זה פוגע לא רק בעצמאותן הכלכלית ובזכותן של נשים לשוויון הזדמנויות בעבודה, אלא גם במאבק להגברת השוויון המגדרי בכל תחומי החיים האחרים.
תחנת הרכבת באר יעקב

היסטוריה

במסגרת הנחת מסילת הברזל חיפה-קנטרה של הרכבת המנדטורית, הונחה מסילה בין ראשון לציון ולוד דרך חוות שפון, היא "ביר סאלם" (بئر سالم‎). בתחילה הוקמה תחנה ליד חוות שפון, אולם לבקשת תושבי באר יעקב הועברה התחנה יותר קרוב למושבתם.

תיאור התחנה

בתחנה קיימים שני רציפי צד, ושתי מסילות המשרתות אותם. התחנה היא תחנת ביניים והתנועה ממנה אפשרית לשני הכיוונים. הכניסה לתחנה והיציאה ממנה אפשרית משני הצדדים באמצעות מעבר תת-קרקעי העובד במקום.

שירות הרכבת בתחנה

בימים ראשון עד חמישי משרת את התחנה הקו הפרברי בנימינה - רחובות בלבד (בחלק מהשעות הקו ממשיך עד אשקלון בדרום). בשעות השיא של היום עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון ובשעות הרגילות רכבת אחת בשעה.
ביום שישי משרת את התחנה הקו ראשון לציון - הראשונים - לוד, בתדירות של רכבת אחת לשעה לכל כיוון.
פולי (קמרון)

גאוגרפיה

פולי ממוקמת כ-114 ק"מ מבירת המחוז גארואה וכ-517 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיר ממוקמת כ-70 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה, כ-190 ק"מ מהגבול של קמרון עם צ'אד וכ-268 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית. בנוסף, היא נמצאת על גדות הנהר מאיו-פארדה (Mayo Farda River).

תנועה ותחבורה

פולי נמצאת ליד הכביש המחוזי P34.
פרוטוקול קריפטוגרפי

דוגמאות

פרוטוקול קרברוס הוא פרוטוקול קריפטוגרפי לאימות זהויות ושיתוף מפתח הצפנה סודי מזוהה בין שרת ולקוח באמצעות צד שלישי ובשיטות הצפנה סימטריות ואסימטריות. הפרוטוקול נועד בעיקר לאימות משתמשים ברשת תקשורת מחשבים אך מאפשר גם העברת מפתח בטוחה ונמצא בשימוש נרחב על ידי מערכות ההפעלה הנפוצות.
פרוטוקול אבטחת שכבת התעבורה (Transfer Layer Security) מיישם פרוטוקולים ופרימיטיבים קריפטוגרפיים שונים לאבטחת קישוריות הרשת (HTTP). שכבה זו כוללת מנגנון אימות המבוסס על מערכת X.509 וכן פרוטוקול הכנת והעברת מפתחות הצפנה כמו פרוטוקול דיפי-הלמן, צופן סימטרי כמו AES להצפנת נתונים ומערכת מפתח ציבורי לצורך חתימה דיגיטלית כמו DSA.
פרוטוקול מיסור שלא לפרסום הוא פרוטוקול קריפטוגרפי המספק הצפנה מקצה לקצה שפותח במיוחד עבור תוכנות מסרים מידיים ויחודו הוא בכך שהוא מאפשר מידה של אנונימיות ויכולת הכחשה ומונע ציתות מצד גורמים חיצוניים כולל השרת עצמו המנהל את השיחות.
השריר החצי גידי

תיאור

שני השלישים המרוחקים של החצי גידי הם גיד. השריר ממוקם בחלקו התיכון של המדור האחורי של הירך. 
תחילת השריר בגבששת השת וחלקו המרוחק נאחז בחלקו העליון של הפן התיכון של השוקה. נקודת האחז של גיד השריר משותפת לגידים נוספים ומכונה "רגל האווז" (pes anserinus).

עיצבוב

השריר החצי גידי מעוצבב על ידי שורש העצב החמישי של המותן (L5) ועל ידי שורשי העצב הראשון והשני של העצה (S1, S2) דרך חטיבת השוקה של עצב השת.
איתן פונד

ביוגרפיה

איתן פונד נולד בשנת 1990 בשכונת רמות בירושלים. בצעירותו היה חניך ומדריך בתנועת הנוער עזרא. את לימודיו התיכוניים עשה בישיבת חורב ולפני גיוסו למד במחזור כ"א במכינה הקדם-צבאית בני דוד.
עם גיוסו במרץ 2010 שובץ בחטיבת גבעתי והתנדב לפלוגת הסיור החטיבתית. לאחר סיום מסלול הלוחם יצא לקורס מ"כים וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידה ושובץ כמפקד צוות.
בהמשך שירותו קודם פונד לסגן מפקד הפלס"ר ובתפקיד זה שימש עם פתיחת מבצע צוק איתן, תחת פיקודו של רס"ן בניה שראל, ביולי 2014. במהלך קרב רפיח נהרגו שראל, סגנו-הדר גולדין וקשרו-ליאל גדעוני. גופתו של הדר גולדין נחטפה. החוטפים נמלטו באמצעות מנהרת לחימה ופונד יצא למרדף אחריהם, במהלכו מצא ראיות למותו של גולדין, שלא היה ברור עד אז. על תפקודו ואומץ לבו במהלך הקרב והמבצע כולו הוענק לפונד עיטור המופת, העיטור הגבוה ביותר שהוענק בעקבות מבצע צוק איתן.
בתיאור המעשה נכתב:
עיטור המופת מוענק לסגן איתן פונד על שהראה אחריות, דוגמא אישית ורעות להלן תיאור המעשה: ביום שישי, ה' במנחם-אב התשע"ד (1 באוגוסט 2014), במהלך מערכת "צוק איתן", פעלה פלוגת הסיור של חטיבת "גבעתי" במרחב הכפרי מזרחית לעיר רפיח. מפקד הפלוגה, רב סרן בניה שראל, זכרו לברכה, פקד על חוליה שכללה מפקד צוות לוחם, סגן הדר גולדין, זכרו לברכה וקשר לוחם, סמל ראשון ליאל גדעוני, זכרו לברכה, להצטרף אליו ולבדוק דמות חשודה שניצבה על מבנה שהוחשד כקשור לפעילות חבלנית עוינת. כאשר הגיעה החוליה לקרבת המבנה נפתחה עליה אש, ממנה נפגעו שני המפקדים והלוחם. סגן איתן פונד, סגן מפקד הפלוגה שנכח בקרבת מקום, הגיע במהירות אל מקום האירוע לאחר שהתחוור לכוח שמפקד מכוחותינו נעדר, ולאחר מציאת פיר מנהרה בסמוך, ביקש סגן איתן ביוזמתו להיכנס למרדף אחרי המחבלים במנהרה. לאחר שקיבל את אישור מפקדו נכנס סגן איתן לבדו למנהרה הצרה והחשוכה, אך בשל קשיי עבירות יצא ממנה פשט מעליו את אפוד המגן. לאחר מכן, נכנס סגן איתן בראש חוליית מפקדים לתוך מנהרת הטרור כשהוא מצויד באקדח בלבד והחל להוביל את הכוח בתוך המנהרה תוך סיכון אישי גבוה ותחת חשש ממשי מפני הלא נודע, המשיך סגן איתן להתקדם מרחק של מאות מטרים בעומק המנהרה, במטרה לחלץ את מפקד הצוות הנעדר, סגן הדר גולדין זכרו לברכה. כשהוא ממשיך לפקד על הכוח שאיתו מצא סגן איתן במנהרה ממצאים שסייעו בקביעת מותו של סגן גולדין זכרו לברכה ובכך מנע אי ודאות קריטית לגבי מצבו של החטוף. לאחר האירוע הקשה המשיך סגן איתן לפקד על פלוגת הסיור ולהוביל את לוחמיה בהמשך קרבות מערכת "צוק איתן". סגן איתן פונד הראה במעשיו אומץ לב, דבקות במשימה לאור המטרה, יוזמה ורוח לחימה למופת.
— תיאור המעשה של איתן פונד, באתר הגבורה
מיד לאחר המבצע טען במספר אירועים נפרדים כי רק ביצע את חובתו וכי הוא לא חושב שהוא ראוי לצל"ש.
לאחר מבצע צוק איתן המשיך פונד בתפקידו כסגן מפקד הפלס"ר. בדצמבר 2014 זכה, יחד עם רסאן עליאן, באות הוקרה מטעם מרכז מורשת מנחם בגין. בסיום תפקידו בפלס"ר, בתחילת שנת 2015, יצא פונד לקורס מפקדי פלוגות. בסיום הקורס מונה למפקד פלוגת טירונים (מחזור אוג' 15) ב פלוגת תומר. על המינוי הורה מפקד חטיבת גבעתי, עופר וינטר, במטרה לתת לגדוד תדמית קרבית יותר. בינואר 2016 הועבר לתפקיד מפקד פלוגה בקורס מ"כים של גדוד 906 (שועלי הנגב) בביסלמ"ח. לאחר סיום הקורס בו פיקד, השתחרר מצה"ל.
פונד נשוי להדרה, איתה התארס מיד לאחר מבצע צוק איתן בתאריך שבו הייתה מתוכננת החתונה של הדר גולדין, ומתגורר בסנסנה. לזוג ילדה אחת.
יום העבודה

יום העבודה (באנגלית: Labor Day) הוא חג חילוני פדרלי בארצות הברית. החג נחוג מדי שנה ביום שני הראשון של חודש ספטמבר.

מקור החג

מקורו של החג במאבק של תנועת העבודה בקנדה בשנות ה-70 של המאה ה-19 במטרה להגביל את מספר השעות ביום העבודה ל-9 שעות עבודה ביום. תוצאותיו של מאבק זה בחקיקת חוק איגודי המסחר (Trade Union Act) משנת 1872. הצלחת המאבק ותמיכת הפועלים בתנועת המאבק באה לידי ביטוי בהפגנות ועצרות שנערכו מדי שנה. בשנת 1882 נכח באחת העצרות השנתיות שנערכה בעיר טורונטו מנהיג הפועלים האמריקאי פיטר מקגוויר. בשובו לניו יורק אירגן מקגוויר מצעד דומה ב-5 בספטמבר באותה שנה. 
בשנת 1894, במהלך הפגנת עובדים (שלימים כונתה שביתת פולמן) נהרגו מספר עובדים בעקבות ירי של חיילי צבא ארצות הברית ושרות המארשלים של ארצות הברית לעבר הפועלים השובתים. על מנת להרגיע את הרוחות, הורה נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד על חקיקה ההופכת את יום העבודה לחג לאומי. חוק זה עבר במהירות בקונגרס ארצות הברית, בהליך מזורז והתקבל פה אחד על ידי חברי שני בתי הקונגרס. החוק נחתם על ידי הנשיא וקיבל תוקף שישה ימים לאחר אירועי השביתה. 
כל חמישים מדינות ארצות הברית הפכו את יום העבודה לחג מדינתי.
בראשיתו שימש החג לצורך תהלוכות פועלים שנועדו להראות את כוחם של איגודי הפועלים. לימים הפך החג לחג חילוני המסמל את תום הקיץ. כיום החג נחוג בעיקר במפגשי חברים בהם צולים בשר (ברביקיו) או בפיקניקים משפחתיים.
נהוג שלא ללבוש בגדים בצבע לבן לאחר יום העבודה.
Istituto Centrale per il Catalogo Unico

Istituto Centrale per il Catalogo Unico (‏ICCU באיטלקית. תרגום: המכון המרכזי לקטלוג אחיד) הוא מכון הפועל כרשות ממשלתית של ממשלת איטליה שמטרתו ליצור ולתחזק קטלוג ביבליוגרפי אחיד ומאוחד לכל הספריות באיטליה. הקטלוג המרכזי (Centro nazionale per il catalogo unico) החל להיות מיושם בכל הספריות במדינה בשנת 1951. המכון קם ב-1975 תחת המשרד למורשת ופעילות תרבותית (Ministero per i Beni e le Attività Culturali - MiBAC) וממוקם פיזית בספרייה הלאומית המרכזית של רומא. המכון מציע מערך שירותים ביבליוגרפים לבאי הספרייה ולמשתמשים חיצוניים - Servizio bibliotecario nazionale,  SBN.
שלח (דמות מקראית)

בתנ"ך, שֶׁלַח היה  בנו של ארפכשד בן שם ואביו של עבר. בתרגום השבעים ובספר היובליםמופיע קינן או קינם כבנו של ארפכשד וכאביו של שלח.
שלח חי 433 שנה (460 שנה לפי השבעים), משנת א'תרצ"ג לבריאת העולם (2068 לפנה"ס) ועד לשנת ב'קכ"ו (1635 לפנה"ס). בגיל 30 נולד לו בנו, עֵבֶר. לפי עדות המקרא, היו לו בנים ובנות נוספים (בראשית יא, יד-טו). שלח עדיין חי כאשר נולד יעקב.
המסורת המוסלמית מזהה אותו עם הנביא צאלח. לפי המסורת המוסלמית הגר הייתה צאצאית שלו.

מקור השם שלח

נראה כי מקורו של השם הוא שלחת באכדית, שפירושו תעלות מים. המילה בעברית הקרובה למקור באכדית הוא שילוח.
ביטאליקה

היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 2001 כמתיחה, על ידי הזמר ג'יימז לנפילד והגיטריסט קרק האמטסון. האלבום הראשון שלהם, "A Garage Dayz Nite" (בתרגום חופשי: לילות של ימי גראז') הוא משחק מילים על שמות שני אלבומים: "A Hard Day's Night" של הביטלס ו"Garage Inc." או האוסף "Garage Days Re-Revisited" של מטאליקה. האלבום הוקלט כדי לשמש כמזכרת מהפסטיבל הראשון בו הופיעה הלהקה, "פסטיבל המתיחות" (Spoof Fest), שהתקיים באותה שנה במילווקי. תפוצת אלבום זה לא הייתה רחבה, ועשרות בודדות בלבד ממנו חולקו למקורבים של חברי הלהקה. מאוחר יותר באותה שנה, אחד מעותקי האלבום הגיע לידיו של דייוויד דיקסון, תושב מילווקי, שיצר דף אינטרנט שכלל קובצי mp3 של שירי הלהקה, ונתן לה את שמה - ביטאליקה. הלהקה לא הייתה מודעת לקיומו של דף האינטרנט, עד שפגשה את דייוויד דיקסון בקיץ של שנת 2002, כשהוא נושא בידיו ערימה של מכתבי מעריצים מכל רחבי העולם. לאחר בקשות חוזרות ונשנות של מעריצי הלהקה שביקרו באתר, הוציאה להקת ביטאליקה את אלבומה השני "ביטאליקה", הידוע גם בשם "האלבום האפור" (The Grey Album), שיצא באינטרנט ב-1 באפריל 2004. גם שמו של אלבום זה מתייחס לאלבומים של שתי הלהקות, אשר שתיהן הוציאו אלבום הנושא את שמם בלבד, וזכו לכינוי על שום הצבע השולט בעטיפת האלבום - הביטלס את "האלבום הלבן" ומטאליקה את "האלבום השחור".
מאוחר יותר באותה שנה, צירפה ביטאליקה לשורותיה את הבסיסט קליף מקברטני והמתופף רינגו לארס והחלה להופיע במקומות שונים, כשחברי הלהקה מערבים אלמנטים שונים מסגנון ההופעות של הביטלס ושל מטאליקה. כשהופיעו בתור מופע חימום ללהקת דרים ת'יאטר, מתופף הלהקה, מייק פורטנוי, הצטרף ללהקה וניגן איתה. ב-2007 הוציאו את אלבומם השלישי, "Sgt. Hetfield's Motorbreath Pub Band", גם הוא משחק מילים: "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס ושמו של חבר להקת מטאליקה, ג'יימס האטפילד, חובב אופנועים מושבע והשיר Motorbreath מהאלבום Kill 'Em All.
ב-2008 הוציאה ביטאליקה סינגל בשם "All you need is blood", פארודיה על השיר All You Need Is Love, כשבאלבום ישנם 14 טראקים, ובכל אחד מהם שרים ביטאליקה את אותו השיר בשפות שונות, שכולל גם עברית. בגרסה העברית, השיר מתחיל עם המנגינה של התקווה וכמו כן יש בו איזכור לצביקה פיק.
פרסי הבידור של ניגריה

קטגוריות

הקטגוריות שבהן מוענקים פרסים, נכון לשנת 2016.

2006

טקס הפרסים הראשון של NEA נערך במרכז קלריס סמית לאמנויות הבמה באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק ב-28 ביולי 2006. את האירוע הנחה הסטנדאפיסט מייקל בלאקסון.

2007 

הטקס השני התקיים במרכז סקירבול לאמנויות הבמה בניו יורק ביוני 2007. מנחה האירוע היה הקומיקאי ג' וליוס אגוו.

2008

הטקס השלישי של פרסי הבידור של ניגריה נערך במרכז סקירבול בניו יורק ביוני 2008. מנחי האירוע היו רז אדוטי ("אמיסטאד") וטטיאנה, מעונת 2007 של תוכנית "האח הגדול אפריקה".
המוניות בקרב על המארן

בקרב הראשון על המארן, ב-7 בספטמבר 1914, התרחש מבצע חסר תקדים בו הובאו 6,000 חיילי חי"ר במוניות אזרחיות - מפריז אל הזירה במארן. 
הכוחות הגרמנים היו קרובים להשגת פריצת דרך נגד הארמייה השישית המכותרת בין 6 ל-8 בספטמבר, והיה צורך מיידי בתגבורת. 
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה לשימוש בכלי תחבורה יבשתי ממונע להסעת כוחות אל החזית. בהמשך הפכה פרקטיקה זו למקובלת. כיום צבאות רבים משתמשים בנושא גיסות משוריין למטרה זו ולא בכלי תחבורה אזרחי.

המבצע

בפריז נערכה הערכת מצב וגנרל ז'וזף גליאני שהיה המושל הצבאי של פריז החליט לשלוח תגבורת של 10,000 חיילי מילואים רגליים שהמתינו בפריז. במקביל הוציא צו חירום בו נקראו כל מוניות פריז, רובן מדגם "רנו AG", להתגייס למאמץ המלחמתי ולהגיע לכיכר "האינווליד" כדי להסיע את הלוחמים לזירה. תוך מספר שעות הגיעו 600 מוניות מרחבי העיר, ובחסות החשיכה החל המבצע להעביר את הלוחמים לזירה במוניות, כל מונית הכילה בדוחק חמישה לוחמים על נשקם האישי, ולכן היו צריכים בעלי המוניות לנסוע הלוך חזור פעמיים על מנת להסיע 6,000 לוחמים לזירה.
ההיסטוריונים הצבאיים חלוקים האם כח התגבורת היה בעל תפקיד משמעותי בהכרעת המערכה. בכל אופן, המבצע הפך לסמל של אחדות לאומית סולידרית מעבר לתפקיד האסטרטגי שלה והיווה עידוד מוראלי בעל השפעה חזקה בקרב. 
המבצע של הסעת החיילים על ידי מוניות מפריז היה המבצע הגדול בהיסטוריה הצבאית עד אז של הנעת גייסות בתחבורה בהיקף כה רחב.

תוצאות הקרב

בליל ה-8 בספטמבר הנחיתה הארמייה החמישית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה מתקפת פתע נגד הארמייה הגרמנית השנייה, המתקפה גרמה להרחבת הפער בינה לבין הארמייה הגרמנית הראשונה.
ב-9 בספטמבר נראה היה כי הארמיות הגרמניות עמדו בפני כיתור והשמדה. הם איבדו את הארגון ואת רוח הלחימה והחלו לסגת הכוחות הצרפתיים-בריטיים רדפו אחר הכוחות הגרמנים הנסוגים עד נהר האן שם התחפרו הגרמנים והמשיכו בקרב.
הקרב זכה לכינוי "הנס על המארן" ומוניות פריז כונו בגאווה "Les taxis de la Marne" - "המוניות של מארן" והפכו לסמל של אחווה בין האזרחים בעורף לחזית.
בית הקברות של הקונגרס

בית הקברות של הקונגרס (באנגלית: Congressional Cemetery) הוא בית קברות היסטורי בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית. הוא נפתח בשנת 1807 ונקברו בו רבים מחברי הקונגרס של ארצות הברית, אישים בכירים מזרועות הממשל האחרות של ארצות הברית וכן רבים ממתכנניה ובוניה של וושינגטון בראשית המאה ה-19. למרות שמו הוא איננו בית קברות רשמי של הקונגרס ואיננו נמצא בבעלותו.

תולדות האתר

בית הקברות הוקם בחלקה הדרום-מזרחי של וושינגטון, ליד גדת נהר אנקוסטיה. הוא הוקם על ידי אנשים פרטיים, אשר העבירו בהמשך את הבעלות בו לידי כנסיית הצלוב (Christ Church) האפיסקופלית בוושינגטון, שנתנה לו תחילה את השם בית הקברות של קהילת וושינגטון. שטחו המקורי היה קטן בהרבה מזה הנוכחי (כ-145 דונם) והוא הורחב מספר פעמים, לאחרונה ב-1869. 
בבית הקברות הוקמו מצבות זיכרון (Cenotaphs) בעיצוב ייחודי לזכר חברי הקונגרס שנפטרו בשנים 1833-1870 בעת שהיה מכונס לישיבות, אך נקברו במקומות אחרים. הן מכונות מצבות לטרוב על שם המתכנן שלהן, האדריכל הנאו-קלאסי בנג'מין לטרוב (Benjamin Latrobe).
בית הקברות מנוהל, מתוחזק ומשומר כיום על ידי האגודה לשימור בית הקברות ההיסטורי של הקונגרס (APHCC), המסתייעת בעבודתם של כ-500 מתנדבים מדי שנה. חלק נכבד מתקציב התחזוקה של בית הקברות מתקבל ממכירת היתרים להולכת כלבים בשטחו (בכפוף לתקנון).
ב-1969 נרשם בית הקברות במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) וב-2011 הוכרז כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark).
חורמה

חורמה, עיר עתיקה המוזכרת בכיבושי יהושע. היא מוזכרת פעמים מספר בתנ"ך בעיקר באזור ערי הנגב. יש הממקמים אותה בין באר שבע לעזה, יש הממקמים בין באר שבע לערד ויש הממקמים אותה בעבר הירדן המזרחי מעל הערבה. יש חוקרים הטוענים ששני המיקומים בתחומי הנגב נכונים ומדובר בשתי ערים שנקראו בשם חורמה. 
שמה הקודם (כנעני) הוא צפת וניתן לזהותה עם חורבות העיר סרתה הנמצאות על ההר העולה אל הר שעיר, מתחת לעיר טפילה (תופל המקראית). החורבות נמצאות ליד מעיין "עין אל גרבנה" והיא צופה על הערבה. מעליה ממוקמות הערים הראשיות של ממלכת אדום: תופל, סלע ובצרה. לידה עוברת דרך המטפסת אל אדום שייתכן שהיא מעלה עקרבים המקראית. במעלה זה נמלטו כנראה בני ישראל בבורחם מן הכנעני והאמורי והתבצרו בין ההרים שבשיפולי ממלכת אדום. החוקרים הטוענים שהיו שתי ערים בשם חורמה ממקמים את העיר חורמה ששמה הכנעני צפת בצפון מערב הנגב ליד היישוב המקראי תדהר.
הארכאולוג יוחנן אהרוני, בהתבססו על פסוקים מהמקרא, הציע לזהות את  חורמה באתר תל משוש.

אזכורים בתנ"ך

העיר חרמה מוזכרת בספר יהושע כאחת הערים שכבש:
"מֶלֶךְ חָרְמָה  אֶחָד, מֶלֶךְ עֲרָד  אֶחָד" (ספר יהושע, פרק י"ב)
שבט יהודה, יחד עם שבט שמעון, כובשים גם הם את היישוב חורמה שנקראה אז צפת:
"וַיֵּלֶךְ יְהוּדָה, אֶת שִׁמְעוֹן אָחִיו, וַיַּכּוּ אֶת הַכְּנַעֲנִי יוֹשֵׁב צְפַת; וַיַּחֲרִימוּ אוֹתָהּ, וַיִּקְרָא אֶת שֵׁם הָעִיר חָרְמָה" (ספר שופטים, פרק א')
וכן העיר מוזכרת כאחת הערים להן שלח דוד המלך שלל:
"וַיָּבֹא דָוִד אֶל צִקְלַג, וַיְשַׁלַּח מֵהַשָּׁלָל לְזִקְנֵי יְהוּדָה …  וְלַאֲשֶׁר בְּחָרְמָה" (ספר שמואל א', פרק ל', פסוקים כ"ו-ל')
על פי ספר דברי הימים וספר יהושע מצויה העיר בנחלת שבט שמעון:
"וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַשֵּׁנִי, לְשִׁמְעוֹן--לְמַטֵּה בְנֵי שִׁמְעוֹן, לְמִשְׁפְּחוֹתָם; וַיְהִי נַחֲלָתָם בְּתוֹךְ נַחֲלַת בְּנֵי יְהוּדָה. וַיְהִי לָהֶם בְּנַחֲלָתָם--בְּאֵר שֶׁבַע … וְחָרְמָה. וְצִקְלַג … וְשָׁרוּחֶן" (ספר יהושע, פרק י"ט )
"וַיֵּשְׁבוּ בִּבְאֵר שֶׁבַע וּמוֹלָדָה, … וּבְחָרְמָה, וּבְצִיקְלָג. …אֵלֶּה עָרֵיהֶם, עַד מְלֹךְ דָּוִיד" (ספר דברי הימים א', פרק ד')
בשלשת הפסוקים הללו מוזכרת צקלג, המזוהה כיום על ידי הארכאולוגים עם תל שרע שליד העיר הבדואית רהט, צפונית לבאר שבע. מסיבה זו יש חוקרים המזהים את חורמה צפונית לבאר שבע, אולם התנ"ך מצביע על מיקום דרומי יותר:
במלחמה עם האמורי חורמה מוזכרת בגבול הר שעיר: 
"וַיַּכְּתוּ אֶתְכֶם  בְּשֵׂעִיר עַד חָרְמָה" (ספר דברים, פרק א')
כיום מזהים החוקרים את כל הערים באזור הדרומי של כיבושי יהושע למעט חורמה. 
הגבול הדרומי של יהושע מגיע גם הוא להר שעיר, אל הר הנקרא ההר החלק: 
"וְעַד הָהָר הֶחָלָק הָעֹלֶה שֵׂעִירָה" (ספר יהושע, פרק י"ב), "מִן הָהָר הֶחָלָק הָעוֹלֶה שֵׂעִיר, וְעַד בַּעַל גָּד בְּבִקְעַת הַלְּבָנוֹן, תַּחַת הַר חֶרְמוֹן" (ספר יהושע, פרק י"א). ועל כן יש חוקרים הממקמים את חרמה ליד ההר החלק. כיום ממקמים את "ההר החלק" מערבית למעלה עקרבים, בקרבת הר צין ונחל צין. אולם ככל הנראה "מעלה העקרבים" המוזכר בתנ"ך נמצא מזרחית לערבה.