יוהאן רוזנמילר

קורות חייו

יוהאן רוזנמילר נולד ב-1619 באלסניץ, על יד פלאואן, במחוז פוגטלנד שבסקסוניה בגרמניה. למד ב"בית הספר הלטיני" ביישוב הולדתו ולאחר מכן בשנת 1640 התחיל לימודי תאולוגיה באוניברסיטת לייפציג. היה בילדותו נער מקהלה ולאחר מכן תלמידו ועוזרו של המלחין טוביאס מיכאל (1592–1657), הקנטור של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג. רוזנמילר לימד במשך 13 שנה (1642-1655) בבית הספר שעל יד אותה כנסייה, כ"Collaborator“ (מורה בכיתות הנמוכות) (מ-1642) ו"Baccalaureus funerum" (עוזר מורה בדרגה גבוהה, שניהל את מוזיקת הלוויות) (מ-1650), לפני שהתמנה לנגן עוגב של כנסיית ניקולאי הקדוש (ניקולאיקירכה) בשנת 1651. בהמשך ניגן גם בעוגב של כנסיית תומאס הקדוש והחליף את מורו ורבו, טוביאס מיכאל החולה בתפקידיו השונים. אחרי שלאכזבתו לא הצליח לזכות במשרת הקנטור בכנסיית הצלב הקדוש בדרזדן בשנת 1653 השיג את הבטחת מועצת העיר ליפציג שתימסר לו משרת הקנטור של בית הספר תומאס הקדוש. ב-1654 התמנה לקפלמייסטר in absentia (ללא נוכחות) של החצר באלטנבורג. אולם הקריירה שלו הופסקה באופן פתאומי במאי 1655 כשנעצר ונשלח למאסר יחד כמה מתלמידיו, נערי מקהלה, באשמת יחסי מין אסורים ("Sodomiterey" מעשי סדום").
רוזנמילר הצליח לבסוף להימלט מהמאסר, לברוח להמבורג ומשם הגיע לוונציה. שם חידש את פעילותו המוזיקלית והחל משנת 1658, עבד כנגן טרומבון בבזיליקת סן מרקו. בין השנים 1678–1682 כיהן כמורה ומנהל מקהלה (maestro di coro) ומלחין הבית של ה"אוספדלה דלה פייטה" (Ospedale della Pietà), בית היתומות הידוע, שבו מאוחר יותר, במחצית הראשונה של המאה ה-18 פעל כקונצרטמייסטר אנטוניו ויואלדי. גם בעת שהותו בוונציה לא התנתק רוזנמילר לרגע מקשריו עם המולדת: בשנת 1660 שלח למשל מיצירותיו לוויימאר. לאורך השנים נתן שיעורי הלחנה לתלמידים גרמנים רבים שבאו להשתלם באיטליה, ביניהם ליוהאן פיליפ קריגר (ב-1673). הוא קשר קשרים גם עם נסיכים מבתי המלוכה הגרמניים שנשלחו לחניכות תרבותית בוונציה. כך נקשר במיוחד לנסיכים מבראונשווייג. את אוסף הסונטות הראשון הקדיש לדוכס יוהאן-פרידריך פון בראונשווייג-לינבורג, ששהה בוונציה בשנת 1667, ואת האוסף השני - ב-1682 לבן דוד של הדוכס, אנטון אולריך פון בראונשווייג-וולפנביטל. באותה שנה 1682 חזר רוזנמילר לגרמניה והתקבל למשרת קפלמייסטר בחצר הדוכס אנטון-אולריך. רוזנמילר נפטר כעבור שנתיים בשנת 1684 בוולפנביטל ושם הובא לקבורה בכנסייה יוהנס הקדוש.

פעילותו כמלחין

רוזנמילר כתב כמה מאות יצירות מוזיקליות - קוליות ולכלים, מושפעות מאוד על ידי המוזיקה האיטלקית, במיוחד זאת של קוולי, קורלי או ג'ובאני לגרנצי שהתוודע אל יצירותיהם ככל הנראה גם בעת מסעו באיטליה בשנים 1645–1646.

המוזיקה הקולית

יצירותיו הקוליות הן ברובן כנסייתיות, ומורגשת בהן השפעתו של היינריך שיץ. כ-150 כתבי היד שלו ששרדו ורשימות היצירות בארכיונים האבודים בלינבורג, רודולשטאט, ויינספלס, ואנסבך ובמקומות אחרים מעידים כי רוזנמילר היה בין המלחינים הפופולריים ביותר בזמנו.
שירי הלווייה שלו הם הימנונים סטרופיים והומופוניים א קפלה. המפורסם בהם - Welt ade, ich bin dein müde - נשאל בשלמותו על ידי יוהאן סבסטיאן באך בקנטטה שלו מס' 27. הלחן וגם המילים של שיר לווייה אחר - Alle Menschen müssen sterben - הוקדשו על ידי רוזנמילר לזכרו של אדם בשם פאול פון הנסברג (Letzte Ehre) ("כבוד אחרון"; לייפציג 1652).
Kern-Sprüche (אמרות כנף) ו-Andere Kern-Sprüche (אמרות כנף אחרים) הם אוספים של קונצ'רטי סאקרי (רוחניים) קצרים על טקסטים קצרים מכתבי הקודש בלטינית ובגרמנית, בסגנון ה-Symphoniae sacrae של שיץ. רוזנמילר היה סוכנו של שיץ להפצה בלייפציג של החלק השני של סימפוניות הקודש שלו בשנת 1647. הוא שלח לרוזנמילר שיר ברכה לרגל ההוצאה לאור של אוסף הפוואנים שלו ב-1645.
באיטליה כתב מספר רב של קטעים למיסה לערבית ולסיום, 53 על טקסטים לטיניים של תהילים, כולל לערבית של יום ראשון או מוקדשים למרים הקדושה. הלחין גם יצירות לקול סולו עם שני כינורות ובסו קונטינואו, וכן קונצ'רטי גדולים לשתי מקהלות, סולנים וכלים.
יצירתו הכנסייתית המבוססת על מגילת איכה היא יצירתו המונודית היחידה. הקנטטות לקול סולו שלו מושפעות מהקנטטות החילוניות של קריסימי וצ'סטי. הן מבוססות על טקסטים דתיים בלטינית בעירוב של שירה ופרוזה - רצ'ציטטיבים, אריוזי ואריות.
רוזנמילר שאל אלמנטים מז'נר הקנטטה הסולנית ומהאופרה האיטלקית יחד עם סגנונות כליים איטלקיים, שבישרו את הופעת הקנטטה הכנסייתית הגרמנית.

המוזיקה הכלית

פרט למוזיקה הכנסייתית, כתב רוזנמילר סויטות וסונטות ותרם באופן משמעותית להתפתחותן של שתי הצורות המוזיקליות האלה. ביצירותיו הראשונות - "פאוואנים..." ו"מוזיקת סטודנטים" הלחין בהתאם לסגנון הגרמני הישן: עם פוואן, אלמאנד, קוראנט, באלו וסרבנד. לעומת זאת הסונטות הקאמריות שלו בחמשה קולות, שפורסמו בוונציה ב-1667, נפתחות בסינפוניה, לפי רוח הזמנים החדשים. אוסף הסונטות משנת 1682, לקבוצות של 3–5 כלי מיתרים, הכוללות גם תפקיד לבאסו קונטינואו, מתקרבות בצורה לסונטות הכנסייתיות של קורלי. קורט גודוויל העריך כי הן "ללא ספק, כליל השלמות של האמנות הגרמנית בתחום המוזיקה הכלית במחצית השנייה של המאה ה-17".
בשנות ה-80 התעוררה התעניינות והערכה מחודשת במפעלו המוזיקלי.