החייאת שפה

החייאת שפה (נקראת גם התחדשות שפה) הוא תהליך מכוון שבו מנסים לעצור תהליך הכחדה של שפה או להחזיר לשימוש שפה שנכחדה. בתהליך יכולות להיות מעורבות קבוצות בעלות מכנה אתני או תרבותי משותף ואף ממשלות.

בלשנות החייאה (Revival linguistics)

הבלשן גלעד צוקרמן הציע את מושג בלשנות ההחייאה כדיסיפלינת בלשנות חדשה.
המושג בלשנות החייאה (Revival Linguistics) עוצב על פי מושג בלשנות המגע (Contact Linguistics). בלשני החייאה חוקרים בין היתר את המגבלות והמכניזם האוניברסליים המעורבים בהחייאת, שיקום וחידוש שפה. ניסיונות החייאה של שפות שונות מעלים תובנות מההשוואה בין התהליכים. תובנות אלו משמשות כגשר אפיסטמולוגי בין מעגלי שיח מקבילים בניסיונות מקומיים שונים להחייאת שפות ברחבי העולם.
על פי צוקרמן, בלשנות החייאה משלבת לימוד מדעי של דרכי רכישת שפת אם לצד לימוד שפה זרה, שיקום שפה בסיכון הוא מקרה קיצון של לימוד שפה-שנייה. בלשנות ההחייאה משלימה למעשה את התחום המבוסס של בלשנות תיעודית אשר מתעדת שפות בסיכון בטרם היכחדותן. צוקרמן גורס כי בלשנות החייאה משנה את תחום הבלשנות ההיסטורית. דוגמה לכך היא בכך שהיא מחלישה את מודל עץ המשפחה (family tree model) אשר גורס כי לשפה יש רק הורה (מקור) אחד.
צוקרמן מכיר בקיומן של תופעות מקומיות ייחודיות, אך טוען גם כי ניתן להגדיר אילוצים לשוניים החלים על כל ניסיונות ההחייאה. הכרת האילוצים והשליטה בהתמודדות עימם תסייע לעוסקים במלאכת החייאת השפה לבצע את התהליך בצורה יעילה יותר. לדוגמה, קל יותר להחיות אוצר מילים בסיסי והטיות פעלים מאשר צלילים ומבנה תחבירי. הוא טוען כי על מחיי השפה להיות ריאליסטיים ולא לגלוש לסיסמאות מרפות-ידיים כדוגמת "אותנטיות או מוות!"
ננסי דוריאן (Nancy Dorian) מצביעה על כך שגישות שמרניות כלפי מילים שאולות ושינויים דקדוקיים שחלו בשפה פוגעות לעיתים קרובות במאמצי החייאת שפות בסיכון (כפי שקרה עם שפת הטיווי (Tiwi) באוסטרליה). במהלך תהליך ההחייאה ייתכן ותיווצר מחלוקת בין מלומדים השואפים בהחייאת השפה האותנטית מבחינה היסטורית, לבין דוברי השפה הנותרים המעוניינים בשימור הניב המקומי ששרד. פשרות מבניות יכולות למעשה להעלות את סיכויי ההשרדות של השפה, כפי שקרה במקרה של האנגלית בתקופה הפוסט-נורמנית.

אירופה

באירופה, במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הצטמצם השימוש בשפות מקומיות/אזוריות, זאת בשל המדיניות של הממשלות השונות בדבר כפייה של השפה המדוברת על ידי השלטון המרכזי באמצעות חינוך ושימוש רשמי (כך היה בבריטניה, צרפת, ספרד, איטליה ויוון ובמידה פחותה בגרמניה ואוסטרו-הונגריה).
בעשורים האחרונים, לאומיות מקומיות ותנועות לזכויות אדם הציגו גישה יותר רב-תרבותית במדינות אירופה. גינוי חריף של הגישה הקודמת בדבר דיכוי שפות אזוריות באה לכדי ביטוי באמצעות מושגים כמו: "רצח-שפות". קמפיינים בנושא העלו את הפרופילים של השפות המקומיות עד לכדי כך שבאזורים מסוימים באירופה, השפות המקומיות רכשו מעמד של שפה רשמית, בנוסף לשפה הלאומית. הפעילות של מועצת אירופה בתחום עומדת בניגוד לגישה של האיחוד האירופי שנוטה להגביל הענקת מעמד של שפה רשמית לשפות אזוריות. כיום, נעשים מאמצים רשמיים להחיות שפות בסיכון, כדוגמת וולשית, גליסית, בסקית וקטלאנית בארצות המוצא שלהן, זאת עם דרגות שונות של הצלחה.
אחד הניסיונות האירופאים הידועים ביותר בדבר החייאת שפה נוגע לשפה האירית. בזמן שאנגלית היא השפה הרווחת ברוב אירלנד, אירית, שפה קלטית, עדיין מדוברת באזורים מסוימים הנקראים גיילטאכט, אבל שם השימוש בה מצטמצם בצורה חריפה. אתגרים רבים ניצבו מול השפה במאות האחרונות כוללים הדרה מתחומים חשובים, השמצה חברתית, מות או ההגירה של דוברים איריים רבים בימי הרעב האירי של 1840, והגירה מתמשכת מאז. לעומת זאת, מאמצים להחיות את השפה האירית נעשים מאמצע המאה ה-19 והם קשורים עם רצון לעצמאות מדינית אירית. כיום החייאת השפה האירית כרוכה בעיקר בלימוד אירית כשפת חובה בבתי ספר דוברי אנגלית. עם זאת, הכישלון ללמד אותה בצורה יעילה ומרתקת (כפי שמציין הבלשן אנדרו קרני) מביא לכך שהלומדים לא רוכשים את הכלים שיאפשרו את המשך קיומה של השפה וזה מוביל אותם לשעמום ולטינה.
תוצאות ירידת קרנה של הגיילטאכט והכישלון הממסדי של החייאת השפה התהפכו בזכות תנועת החייאה עירונית עממית. תנועה זו מבוססת בעיקרה על מערכת חינוך מבוססת קהילה. בתי ספר אלה מלמדים הכל בשפה האירית ומספרם הולך וגדל, עם יותר מ-30 בתי ספר כאלה רק בדבלין. בתי ספר אלה הם מרכיב חשוב ביצירה של רשת עירונית של דוברי אירית, אשר נוטים להיות צעירים, משכילים, בני מעמד הביניים. עכשיו סביר להניח כי קבוצה זו רכשה מסה קריטית של אנשים, עובדה המשתקפת בהרחבת התקשורת בשפה האירית. הטלוויזיה בשפה האירית נהנתה מהצלחה מיוחדת. בנוסף, נטען כי צעירים אלה נוטים להיות משכילים יותר מצעירים דוברי אנגלית בלבד והם נוטים למעמד חברתי גבוה יותר. צעירים אלה מיצגים את המעבר של השפה האירית אל המרחב העירוני המודרני, יחד עם עליה במעמד השפה. בשל כך, קיומם מייצג הצלחה (גם אם חלקית) של החייאת שפה.
שפה קלטית נוספת, השפה המאנית, נכחדה לחלוטין בשנת 1974. עם זאת, מספר חובבי השפה עושים מאמצים להחיותה וכיום היא נלמדת במספר בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, משתמשים בה באירועים מסוימים ומאות אנשים דוברים אותה כשפה שנייה.
נעשו מספר מאמצים להחייאת השפה הקורנית, גם בצורה פרטית וגם בצורה ממוסדת. דוגמאות לכך הם תרגום של כתבים נוצריים וקידומה של ספרות בשפה הקורנית המודרנית, כולל רומנים ושירה.

אסיה

שפת האיינו של הקבוצה הילידית של בני האיינו, אשר שוכנים בצפון יפן, נמצאת כרגע בתהליכי גסיסה, עם זאת נעשים מאמצים להחיותה. סקר משנת 2006 של בני האיינו בהוקאידו הצביע על כך שרק 4.6% מהנשאלים העידו על עצמם שהם מסוגלים לנהל שיחה או "לדבר קצת" איינו. נכון לשנת 2001, שפת האיינו לא נלמדה בבתי ספר יסודיים ביפן, אבל כן הוצעו קורסים ללימוד השפה במספר מרכזים ללימוד שפות בהוקיאדו, בנוסף לאוניברסיטת צ'יבה שבטוקיו.
בסין, השפה המנצ'ורית היא אחת מהשפות שנמצאת תחת סיכון ההכחדה הגבוה ביותר, לשפה יש דוברים רק בשלושה אזורים קטנים במנצ'וריה. ישנם מספר חובבי השפה שמנסים להחיות את שפת אבותיהם באמצעות המילונים והספרים שיש בנמצא.
בפיליפינים, הממשלה וספרד חתמו על הסכם שמטרתו להחיות את השפה הספרדית באזור, מאמץ זה החל תחת שלטונה של גלוריה מקפגל ארויו ונמשך תחת הנהגתו של בנינו אקינו (השלישי).

צפון אמריקה

נכון לשנת 2013, "מספר הולך וגדל" של שבטי ילידים אמריקאים מנסים להחיות את שפתם. לדוגמה, יש יישומון לאייפון ללימוד שפת ההלקימילים, שמקורם באזור ונקובר שבקנדה. בנוסף, יש יישומונים רבים (הכוללים משפטים, רשימות מילים ומילונים) בשפות ילידיות רבות אחרות, כדוגמת קרי, צ'רוקי ואחרות.
וומפנואג, שפתם של שבט בעל אותו השם השוכן במסצ'וסטס, עברה תהליך של החייאה על ידי ג'סי ליטל דו באריד. בזכות הפרויקט נצפו ילדים שדוברים את השפה בצורה שוטפת לראשונה מזה מעל ל-100 שנים. בנוסף, שפת הצ'ונצ'יניו, המדוברת בקליפורניה, נכחדה למעשה, אבל כעת נעשים מאמצים להחיותה.

ביקורת

ג'ון מקוורטר טען כי תוכניות להחיאת שפות ילידיות כמעט תמיד לא יהיו מועילות, בשל מכשולים פרקטים שכלולים בתהליך. בנוסף הוא טוען שמוות של שפה לא בהכרח מעיד על מותה של תרבות. ביטויים ילידיים עדיין אפשריים גם אפילו כאשר השפה המקוריות מפסיקה להתקיים, כפי שקורה אצל קבוצות אינדיאנים וכפי שמעידה החיות של התרבות אצל השחורים בארצות הברית, אשר דוברים אנגלית ולא שפה אפריקאית. הוא טוען כי מוות של שפה, בצורה אירונית, מראה על כך שאנשים שעד עתה היו מבודדים, מתחילים להגר ולחלוק את עולמם עם אחרים: "לשמור על שפה ייחודית במשך דורות אפשרי רק אצל קבוצות מתבדלות לחלוטין, כדוגמת האמיש."
קינן מליק טען שאין הגיון בניסיון לשמר את כל שפות העולם, זאת מאחר שמוות הוא דבר טבעי ובמקרים רבים בלתי נמנע, גם עם התערבות. הוא מעלה את הרעיון שמותה של שפה משפר את התקשורת על ידי ההבטחה שיותר אנשים ידברו שפה משותפת. זה יכול להועיל לכלכלה ולצמצם עימותים. בהקשר לטענה זו, אחרים הצביעו על כך שדמיון לשוני ותרבותי לא מנע מלחמות אזרחים אכזריות.
השימור של שפות מיעוטים מפני הכחדה, בדרך כלל אינו מעניין את קבוצת דוברי שפת הרוב. לעיתים אי פעולה היא דבר מכוון. במקרים רבים זה המצב עם ממשלות, אשר גורסות כי המחיר של החייאת שפה ויצירת חומרים מגוונים מבחינה לשונית, לא משתלם מבחינתן.