הסכם באלטה לימאן

הסכם באלטה לימאן היה הסכם מסחרי בין בריטניה לבין האימפריה העות'מאנית, שנחתם ב-16 באוגוסט 1838. הסכם זה היה הפתח לכניסת המעצמות לפעילות ברחבי האימפריה בכלל וארץ ישראל בפרט. תוצר לוואי של ההסכם הייתה החלשת כוחו של מוחמד עלי ונסיגת כוחותיו מאסיה הקטנה. להסכם זה הייתה השפעה על החלת הטנזימאת ברחבי האימפריה.
תנאי ההסכם קבעו כי האימפריה העות'מאנית תבטל את כל המונופולים, תאפשר לסוחרים בריטיים וסוכניהם גישה מלאה לכל השווקים העות'מאניים ותחייב אותם במס באופן שווה למס המוטל על סוחרים מקומיים.
ההסכם אינו שוויוני ואין התחייבות בריטית דומה לטובת סוחרים עות'מאניים, כך למשל בריטניה המשיכה לנקוט מדיניות מגן בשווקים החקלאיים שלה.

רקע

מוחמד עלי ניצל את פירוק צבא היניצ'רים ב-1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני ואת חולשתו של הוואלי של דמשק לשם מסע צבאי בו כבש את ארץ ישראל, דמשק, הביס כוח של הצבא העות'מאני בחומס ב-8 ביולי 1832, כוח-צבאי נוסף בביילן  ב-29 ביולי, פלש לאסיה הקטנה, ולבסוף הביס את הווזיר הגדול, רשיד מחמט פאשה  ב-21 בדצמבר בקרב קוניה .
מהמוט השני פנה בבקשת עזרה לבריטניה וצרפת, שלא באו לעזרתו, לפיכך פנה לרוסיה. הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, שחשש מהשלכות התמוטטות האימפריה העות'מאנית, החליט להתערב ושלח כוחות לסייע לטורקים. ההתערבות הביאה ב-6 במאי 1833 לחתימת האמנה של קוטאהיה  שהותירה את מוחמד עלי כשליט במצרים, סוריה וארץ ישראל, ג'דה, כרתים, אדנה וסודאן. האמנה אפשרה למוחמד עלי להוריש את תפקידו לבניו אחריו. כתמורה עבור התמיכה הרוסית, חתמו הרוסים והעות'מאנים ב-8 ביוני 1833, על חוזה הונקאר איסקלסי, בו הובטחה ערבות הדדית בין הצדדים למקרה שיותקפו בידי כוח זר, וכן התחייבו העות'מאנים שבמקרה מלחמה, יישארו מיצרי הדרדנלים פתוחים רק בפני אניות רוסיות וייחסמו בפני כל צי זר.
בריטניה (כמו גם צרפת) ראתה בהסכם זה איום על האינטרסים שלה במזרח התיכון, שכן שליטה ימית של רוסיה במצרים אסטרטגיים הייתה מפריעה לנוכחות הימית הבריטית באזור הים התיכון וזאת אחרי התחזקות צרפת בצפון אפריקה, כאשר הצרפתיים ב-1830 לקחו את אלג'יריה מהאימפריה העותמאנית והחלו ליישב את צפון אפריקה ובכך להתחזק ולהפר את שיויי המשקל כפי שראתה אותו בריטניה. חיזוק לחששות הבריטיים היה בספטמבר 1833, עם חתימת אמנת מינכנגרץ (גר') בין אוסטריה, רוסיה ופרוסיה בדבר מדיניות משותפת כלפי האימפריה העות'מאנית, (כמו גם כלפי פולין ונגד התנועה הליברלית). ב-1834 פג תוקפן של קפיטולציות הסחר בין בריטניה לאימפריה העות'מאנית ושיעור המכס היה אמור לעלות, מה שהיה נותן מכה לסחר שבוצע על ידי סוחרים בריטיים. סך איומים אלו נתנו לבריטניה תמריץ למשא ומתן עם הטורקים, כדי לקבל יתרונות בהסכמי סחר במזרח הים התיכון. לשם כך בריטניה הושיטה סיוע להבסת מוחמד עלי ובתמורה דרשה גישה מלאה לשוקי הסחר העות'מאניים.

חתימת ההסכם

יזמים בריטיים, בעידוד לורד הנרי טמפל פנו למוחמד עלי בבקשה שיאפשר להם לסלול מסילת ברזל בין החוף הסורי למפרץ הפרסי, אולם סורבו.
לכן פנו הבריטים לשער הנשגב בהצעה לשתף פעולה על מנת להקטין את הכנסותיו של מוחמד עלי ובכך להחליש את כוחו, במקביל, דוד ארקהרט  שכיהן כמזכיר בשגרירות הבריטית בקושטא, התחיל, באישור השגריר הבריטי הלורד פונסונבי , לנהל משא ומתן על נוסח הסכם סחר חדש במקום זה שהיה אמור לפקוע ב-1834. את המשא ומתן על ההסכם החדש ניהל מול ראשיד פאשה  שלאחר מכן, בעת חתימת ההסכם היה שגריר האימפריה העות'מאנית בלונדון. על מנת ליצור דעת קהל אוהדת להסכם, ארקהרט פרסם מאמרים בעיתוני איסטנבול, המפרטים את היתרונות של שוקי סחר חופשיים; האינטרס הבריטי היה בעיקר מציאת שווקים לתוצרי התעשייה של המהפכה התעשייתית ואפשרות רכישת חומרי גלם זולים. הנקודה בה נפגשו האינטרסים הבריטים עם האינטרסים של הסולטאן הייתה העובדה שהצפת השוק (כולל השוק המצרי שהיה עדיין כפוף לשער הנשגב) בתוצרת בריטית הייתה מחסלת את תעשיות הינוקא המצריות ומפחיתה את הכנסותיו של מוחמד עלי ובכך מחלישה את כוחו. לעזרת הבריטים עמד חוסר ההבנה וחוסר הניסיון של הטורקים בצמיחה תעשייתית ובהשלכותיה וחוסר ההבנה מה, מבחינה כלכלית, יעשה ביטול המונופולים.
האינטרס העות'מאני היה החלשת כוחו של מוחמד עלי וביטחון שכוחות מצריים לא יפלשו בשנית לשטחי טורקיה עצמה.
האמנה נחתמה בבאלטה לימאן ב-16 באוגוסט 1838.
על ההסכם חתמו מהצד הבריטי הלורד פונסונבי ומהצד העות'מאני מוסטפא ראשיד, מוסטפא כיאניה ומחמט נורי.

השלכות

אין נתוני סחר רשמיים לאימפריה העות'מאנית לפני 1878, אולם ידוע שהצפת השוק במוצרי טקסטיל בריטיים צמצמה את תעשיית הטקסטיל ברחבי האימפריה. 
ב-1839 הסולטאן ששאף להכניע את מוחמד עלי, שיגר צבא נגד הכוחות המצרים בפיקודו של איברהים ופתח במלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה  ב-24 ביוני זכה איברהים בניצחון בקרב נציבין . זמן קצר לאחר מכן נפטר הסולטאן מהמוט השני ובנו, אבדילמג'יט הראשון בן ה-16 עלה לשלטון.
בריטניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית התערבו בניסיון להציל את האימפריה העות'מאנית, שלחו צי גדול כאיום על אלכסנדריה וכפו על איברהים לעזוב את סוריה ולהחזירה לשלטון עות'מאני.
ב-15 ביולי 1840 נחתם הסכם לונדון (1840) בין המעצמות האירופיות בריטניה, אוסטריה, פרוסיה, ורוסיה מצד אחד, והאימפריה העות'מאנית מן הצד השני. כחלק מההסכם, מוחמד עלי היה צריך לכבד את ההתחייבויות שקיבלה בריטניה בהסכם באלטה לימאן ובמיוחד את סעיף 6 המציין במפורש את מצרים. המעצמות האירופיות התחייבו לעשות כל מאמץ אפשרי ליישם את תנאי ההסכם בדרכי שכנוע, אולם מוחמד עלי, בתמיכתה של צרפת, סירב לקבל את תנאי ההסכם. עמדתו של מוחמד עלי הובילה לקונפליקט צבאי בשנת 1840 במזרח התיכון שבמהלכו התקיפו כוחות בריטים ואוסטרים את העיר עכו והביסו את כוחותיו של מוחמד עלי. תבוסה זו הייתה תחילתה של ירידת כוחו של מוחמד עלי במזרח התיכון אשר לוותה בהתקוממויות מקומיות בשטחים שבהם שלט.
לאחר המשבר צרפת החליפה צדדים והפסיקה את תמיכתה במוחמד עלי, מוחמד עלי הבין שעליו לקבל את ההצעה הכלולה בהסכם. כך זכו סוחרים בריטיים בעדיפות על שאר הסוחרים בכל השטחים שמוחמד עלי פינה, כולל ארץ ישראל.

הסכם נוסף ב-1849

ב-1 במאי 1849, בעקבות התהפוכות של אביב העמים בשנת 1848, נחתם בבאלטה לימאן הסכם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית. הסכם זה הסדיר את המצב הפוליטי של שתי נסיכויות הדנובה (נסיכות מולדובה וולאכיה) שנכבשו על ידי רוסיה. נוכחות צבאית משותפת נשמרה עד שנת 1851. ההסכם הוביל למינוים של בארבו שטירביי  כהוספודר  ולאכיה, וגריגורה אלכסנדרו גיקה כהוספודר מולדובה. הסכם זה בוטל בחוזה פריז (1856).