קרב שפך הסכלדה

רקע

ב-6 ביוני 1944 פלשו צבאות בעלות הברית לחבל נורמנדי שבצרפת. לאחר שבעה שבועות של לחימה קשה, שבה השיגו התקדמות קרקעית מצומצמת, הצליחו הכוחות האמריקאים, באגף הימני של חזית בעלות הברית, לפרוץ את קו ההגנה הגרמני (במבצע קוברה), להתקדם דרומה ולצאת אל מרחבי צפון צרפת. בעקבות זאת הצליחו גם הכוחות הבריטים והקנדים באגף השמאלי של כוחות בעלות הברית להגביר את התקדמותם. באותו שלב הפכה נסיגת הצבא הגרמני למנוסה, ובמהלך חודש אוגוסט וספטמבר שוחררו מידיו מרבית שטחיהן של צרפת ובלגיה. 
דווקא אז הפכה התקדמותם המהירה של כוחות בעלות הברית למכשול. האספקה שלהם נפרקה באותה עת רק בנמל שרבור ובחופי הפלישה, כולם בנורמנדי, וההתקדמות המהירה גרמה לכך שהיה הכרח להביא אליהם את האספקה על פני מרחקים שהלכו וגדלו במהירות. גם לא הייתה אפשרות להשתמש במרבית הנמלים הצרפתים בחוף תעלת למאנש, שכן הצבא הגרמני הציב בהם חילות מצב אשר התגוננו בעקשנות. למרות מאמצים נואשים (דוגמת הפעלת מערכת אקספרס הכדור האדום) הלכו כמויות האספקה שהגיעו לידי הארמיות של בעלות הברית ופחתו.
ב-4 בספטמבר האיר לכאורה המזל את פניו לבעלות הברית, כאשר הארמייה הבריטית השנייה תפסה את נמל אנטוורפן שבבלגיה – אחד הגדולים ביותר במערב אירופה - כשהוא שלם וללא כל נזק למתקניו. למרות זאת התברר שאי אפשר לעשות בו שימוש כל עוד מחזיקים הגרמנים בשטחים שסביב מבואות הנמל לים, שכן כל עוד הם שם יהיה בידם לפגוע בכל כלי שיט שיעשה את דרכו אל הנמל ולהשמידו.
החלטתו של פיקוד בעלות הברית לצאת למבצע מרקט גארדן בהולנד, שהחל ב-17 בספטמבר, הסיטה את תשומת לבו מן הצורך לטהר את מבואות נמל אנטוורפן מאויב. רק ב-22 בספטמבר, לקראת סיומו הכושל של מבצע מרקט גארדן, הורה הגנרל אייזנהאואר, מפקד חיל המשלוח של בעלות הברית, לתת עדיפות עליונה לטיהור מבואות הנמל.

שטח המערכה

נהר הסכלדה, הזורם דרך העיר אנטוורפן, יוצר מצפון-מערב לה שפך בעל שתי זרועות, אשר המערבית שבהן, שאורכה כ-60 קילומטרים, מהווה את מבואות הנמל המוליכים אל הים הצפוני. בעוד שאנטוורפן נמצאת בבלגיה נמצאו מבואות הנמל בתחומיה של הולנד. 
כמחצית גדתו הדרומית של שפך הסכלדה נמצאה בשליטת בעלות הברית, אך במחציתה האחרת, המערבית, מצפון מערב לגנט, השתמר כיס גדול של כוחות גרמניים נצורים, אשר כונה כיס ברסקנס (על שם העיירה ההולנדית ברסקנס (Breskens) שבתוכו). גדתו הצפונית של השפך כללה את חצי האי של דרום בוולנד (South Beveland) וממערב לו האי ואלכרן (Walcheren), ששניהם היו תפוסים על ידי הגרמנים. בנוסף לכך עבר קו החזית במבואותיה הצפוניים של אנטוורפן.
פני השטח של האזורים המיועדים ללחימה כללו דיונות, סכרים ושטחים מוצפי מים, שהיו צפויים להכביד – ואכן הכבידו - על התוקפים. רוחבו הצר של מיצר היבשה שהוביל ממזרח אל דרום בוולנד וכן הגשר הצר שחיבר בינה לבין האי ואלכרן נתנו יתרון בידי הגרמנים המגינים. כמו כן, בדרומו של כיס ברסקנס נמשך ממזרח למערב מכשול מים שנתן קו הגנה מן המוכן בידי הגרמנים - תעלת ליאופולד, תעלת מים מתוקים שעומקה היה כ-2.3 מטרים.

טיהור כיס ברסקנס

כיבוש כיס ברסקנס הוטל על הקורפוס הקנדי ה-2. לצורך כך עמדו תחת פיקודו שתי דיוויזיות – דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-3 והדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה-4. בהמשך צורפה אליו הדיוויזיה הבריטית ה-52.
הדיוויזיה הקנדית ה-3 פתחה ב-6 באוקטובר בהתקפה נגד דרום הכיס (פתיחת ההתקפה התעכבה עקב קרב לטיהור נמל קאלה שניהלה הדיוויזיה עד ה-1 באוקטובר). היא צלחה את תעלת ליאופולד והקימה ראש גשר קטן מעבר לה. היא נתקלה בהתנגדות גרמנית חזקה ורק כעבור שלושה ימים, ב-9 באוקטובר, הצליחה להגדיל את ראש הגשר. באותו יום הנחיתה הדיוויזיה התקפה אמפיבית מן הים על חלקו המזרחי של הכיס שהשיגה הפתעה והצלחה. במקביל לכך החלה הדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה-4 לתקוף את גבולו המזרחי של הכיס. עד ה-16 באוקטובר התכווץ הכיס כדי מחצית.
ב-19 באוקטובר הצטרפה הדיוויזיה הבריטית ה-52 ללחימה נגד הכיס והחליפה את הדיוויזיה ה-3 בראש הגשר מצפון לתעלת ליאופולד, אך ב-26 באוקטובר הופנו חלק מיחידותיה ללחימה בדרום בוולנד, מעברו השני של שפך הסכלדה. במקביל הועברה הדיוויזיה הקנדית ה-4 ללחימה מצפון לאנטוורפן. לכן נשאה הדיוויזיה ה-3 בעיקר נטל המערכה בגזרה זו. 
ב-22 באוקטובר כבשה הדיוויזיה ה-3 את העיירה ברסקנס. טיהור כיס ברסקנס כולו הסתיים רק ב-3 בנובמבר. במהלכו נלקחו בשבי בסך הכל כ-12,500 גרמנים.

הרחבת השטח שבשליטת בעלות הברית מצפון-מזרח לאנטוורפן

טיהור השטח שמצפון לאנטוורפן הוטל על הקורפוס הבריטי ה-1. מימין (ממזרח) לו ניצב הקורפוס הבריטי ה-8 מן הארמייה הבריטית ה-2. 
הקורפוס ה-1 כלל שלוש דיווזיות – דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-2 משמאל, דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-49 במרכז והדיוויזיה המשוריינת הפולנית מימין.
ב-1 באוקטובר החלה הדיוויזיה הקנדית ה-2 לנוע צפונה דרך הפרברים הצפוניים של אנטוורפן לכיוון חצי האי דרום בוולנד, והקורפוס חצה את הגבול אל הולנד כנגד התנגדות גרמנית חזקה. כעבור ארבעה ימים נמצאה חזית הקורפוס מדרום מערב לעיר טילבורך שבהולנד. 
ב-7 באוקטובר הועברה הדיוויזיה הקנדית ה-2 תחת פיקודו של הקורפוס הקנדי ה-2 לצורך טיהור המבוא למיצר היבשה אל דרום בוולנד. הקורפוס הבריטי ה-1 ובו שתי דיוויזיות המשיך לנוע צפונה. ב-20 באוקטובר התייצבה בקצה השמאלי של חזית הקורפוס הדיוויזיה הקנדית המשוריינת ה-4, שהועברה לשם מכיס ברסקנס. ב-23 באוקטובר הועמדה תחת פיקוד הקורפוס דיוויזיית הרגלים האמריקאית ה-104. היא נכנסה לקו החזית מימין לדיוויזיה המשוריינת הפולנית ולחמה בימים הבאים בשיתוף פעולה אתה.
ב-27 באוקטובר כבשה הדיוויזיה הקנדית ה-4 את העיר ברגן אופ זום וכעבור יומיים כבשה הדיוויזיה הפולנית את העיר ברדה. התנגדות גרמנית חזקה ומכשול המים של נהר המארק (Mark) עיכבו את הקורפוס בימים הבאים, אך ב-5 בנובמבר הוא הגיע אל נהר המאס.

טיהור דרום בוולנד

טיהור חצי האי דרום בוולנד הוטל על הקורפוס הקנדי ה-2, בנוסף לפיקודו על טיהור כיס ברסקנס. ב-7 באוקטובר הועברה כאמור לפיקודו הדיוויזיה הקנדית ה-2. היא תקפה את השטח שממזרח למיצר היבשה לדרום בוולנד, אך הגרמנים, שהבינו את חשיבות המגננה בגזרה זו, החישו תגבורות לגזרה זו והעמידו מול הקנדים התנגדות עזה שלוותה בהתקפות נגד. הקרבות שניטשו היו קשים במיוחד ב-13 באוקטובר. רק ב-16 לחודש, לאחר תשעה ימי קרבות, נכנסה הדיוויזיה (שתוגברה ביחידות מהדיוויזיה הקנדית ה-4) למבוא למיצר היבשה. בימים הבאים עסקה בטיהור חלקו המזרחי של דרום בוולנד. 
על מנת לאגף את המגינים הגרמנים בדרום בוולנד צלחה ב-26 באוקטובר חטיבה של הדיוויזיה הבריטית ה-52 את שפך הסכלדה מדרום לצפון ונחתה בחוף הדרום-מערבי של דרום בוולנד. ב-29 באוקטובר פגשה החטיבה בכוחות הדיוויזיה ה-2. למחרת הגיעה הדיוויזיה ה-2 לקצה המערבי של דרום בוולנד מול האי ואלכרן.

טיהור האי ואלכרן

כבר ב-3 באוקטובר הפציצו 247 מפציצי אוורו לנקסטר מפיקוד ההפצצה הבריטי סכר במערב האי ואלכרן. ההפצצה פרצה אותו וגרמה בימים הבאים לשיטפון שהציף שטחים נרחבים באי על העמדות הגרמניות שבהם. בהצפה נפגעו גם אזרחים הולנדים רבים.
ב-31 באוקטובר ניסו יחידות מהדיוויזיה הקנדית ה-2 לנוע מערבה על גבי כביש הסוללה המחבר את דרום בוולנד אל האי ואלכרן, אך נבלמו על ידי אש גרמנית. למחרת התקדמו הקנדים מעט על כביש הסוללה, אך נהדפו לאחור. ב-2 בנובמבר נמשכה התנגדות גרמנית חזקה בכביש הסוללה. החטיבה ה-157 של הדיוויזיה ה-52 החליפה שם את הדיוויזיה ה-2. באותו לילה צלח חלק מהחטיבה ה-156 של דיוויזיה 52 את התעלה לאי ואלכרן כ-3 קילומטרים מדרום לכביש הסוללה. 
ב-1 בנובמבר החלה התקפה נוספת של בעלות הברית על האי ואלכרן, כאשר יחידת הקומנדו הקנדית ה-4 והחטיבה ה-155 מהדיוויזיה ה-52 צלחו את שפך הסכלדה מדרום לצפון, נחתו בפליסינגן שבדרום האי והחלו בטיהורה. נחיתה נוספת נערכה בוסטקאפל שבמערב האי ואלכרן על ידי יחידות מבריגדת השירות המיוחדת ה-4 - יחידות הקומנדו ה-41, ה-47 וה-48 (כל אחת בגודל של כגדוד) וכן על ידי יחידת קומנדו הולנדית, שיצאו מנמל אוסטנדה שבבלגיה. הנחיתות נערכו באמצעות נחתות וכלי רכב אמפיביים. אנשי הקומנדו שנחתו בוסטקאפל נעו צפונה ודרומה והחלו לשתק תותחים גרמנים בעמדות מבוצרות, שנועדו לפגוע בכל אוניה של בעלות הברית שתנסה להפליג לאנטוורפן. תנאי מזג האוויר באותו יום לא לתת לתוקפים סיוע אווירי. הם נעזרו באש ארטילרית שנורתה מעברו הדרומי של שפך הסכלדה וכן באש סיוע מהים מאוניות של בעלות הברית. אוניות אלו סבלו אבידות מאש תותחים גרמנית וממוקשים ימיים. 
ב-3 בנובמבר התקדמו יחידות הדיוויזיה ה-52 ויחידות הקומנדו באי ואלכרן ויצרו חבירה ביניהן בדרום-מערב האי. למחרת הן סיימו לטהר את חופו הצפוני של האי. באותו יום הושגה חבירה גם בין הכוחות בכביש הסוללה של ואלכרן לבין אלו שצלחו מדרום לו. באותו יום הגיעו לנמל אנטוורפן אוניות שולות מוקשים ראשונות - האוניות הראשונות של בעלות הברית שהפליגו דרך שפך הסכלדה.
ב-6 בנובמבר טוהרה העיירה מידלבורך שבמרכז האי ואלכרן. וכעבור יומיים הסתיים טיהור האי כולו מגרמנים. אלפים מהם נלקחו שם בשבי.
בסך הכל נמשכה המערכה לטיהור שפך הסכלדה 39 ימים. שלושה שבועות נוספים נדרשו לשם טיהור מימי שפך הסכלדה ממוקשים. רק ב-29 בנובמבר הגיעה אוניית האספקה הראשונה לנמל אנטוורפן. 
הגרמנים עשו מאמץ לשבש את העברת האספקה דרך נמל אנטוורפן על ידי שיגור מספר רב של פצצות V נגד העיר (כמעט מחצית מטילי ה-V-2 הגרמנים שנורו כוונו אל אנטוורפן). התקפות אלו החלו כבר ב-13 באוקטובר, אך לא הצליחו בהמשך לעצור את העברת האספקה לבעלות הברית דרך הנמל.

סיכום

הארמייה הבריטית השנייה ניהלה מסע מלחמה מוצלח בצפון צרפת ובבלגיה באוגוסט וספטמבר 1944, שבסיומו נתפס נמל אנטוורפן בשלמותו. לאחר שהשיגו הישג אסטרטגי זה שגו בעלות הברית קשות בכך שלא המשיכו מיד בהתקדמות כדי לתפוס את השטחים השולטים על מבואות הנמל. גם העסקת כוחות של הארמייה הקנדית הראשונה בטיהור נמלים צרפתים קטנים בחוף התעלה מגרמנים הייתה טעות שעיכבה את תחילת הפעולות של הארמייה לטיהור שפך הסכלדה. עיכובים אלו דחו את פתיחת נמל אנטוורפן לקבלת מטען, עובדה שהאריכה את משבר האספקה של בעלות הברית. העיכובים גם נתנו שהות לגרמנים לבסס ולעבות את אחיזתם במבואות נמל אנטוורפן והביאו לכך שהמערכה לעקירתם משם הפכה לממושכת יותר ועלתה במחיר דמים כבד יותר מכפי שהיה נדרש אילו נערכה מיד לאחר תפיסת הנמל בספטמבר.