google/wiki40b huggingface dataset:
מאכלי ים

מאכלי ים הם מגוון של בעלי חיים וצמחים המשמשים למאכל אדם, אשר נשלו מן הים או גודלו בבריכות מיוחדות לכך.
מאכלי הים מתחלקים לשלוש קבוצות: דגים, פירות ים ואצות ים. יונקי ים, כגון לווייתנים, דולפינים, אריות ים וכלבי ים וכדומה, אינם חוקיים כיום לציד ולמאכל בישראל כמו ברוב חלקי העולם.

ריכוז כספית

מאכלי ים ובכללם דגי ים מסוימים, הם בעלי נטייה טבעית לרכז כספית בגופם. זאת בשל הנטייה של כספית להיאגר ברקמות השריר, שחלקן בקרב דגים טורפים גדול יותר. הכספית נאגרת בגוף הדגים ולא מתנקה מהם עד מותם. דגים כגון טונה, מקרל, כרישים עשויים להכיל ריכוז גבוה של כספית. משרד הבריאות אינו ממליץ על אכילת מאכלי ים לנשים בהיריון וה-FDA אינו ממליץ על אכילת יותר משני מאכלי ים בשבוע. ב-2012 התפרסם מחקר של איגוד רופאי ילדים אמריקניהממליץ להגביל מתן שימורי טונה לילדים לפעמיים בחודש מפאת הכמות הגדולה של הכספית שנמצאת בשימורים

אלרגיות

מאכלי ים שונים, ובעיקר צדפות ומינים שונים של חסילונים, הם אלרגני מזון ידועים. בני אדם אלרגיים עשויים להיחשף למגוון תגובות אלרגיות בעקבות אכילתם ובחלק מהמקרים אף לשוק אניפלקטי.
נונאטאק סקוט

נונאטאק סקוט (באנגלית: Scott Nunatacs) היא קבוצה של נונאטאקים בולטים, שנמצאים כ-18 ק"מ מזרחית לקרחון ריכטר ומהווים את הקצה הצפוני של הרי אלכסנדרה בארץ אדוארד השביעי, אנטארקטיקה.

היסטוריה

תצורת הסלעים התגלתה בשנת 1902 על ידי משלחת דיסקברי לאנטארקטיקה בראשות קפטן רוברט פלקון סקוט. לויטננט קריסטיאן פרסטרוד, מנהיג קבוצת המזחלות המזרחית של משלחת הקוטב הדרומי של אמונדסן (1912-1910), שטיפסה על הנונאטאק תוך כדי חקר חצי האי אדוארד השביעי, קרא לנונאטאק על שם קפטן סקוט בשנת 1911.

מונומנט היסטורי

גלעד פרסטרוד הוא גלעד אבנים קטן, שהקים קריסטיאן פרסטרוד ב-3 בדצמבר 1911 לרגלי הכף העיקרי בצדם הצפוני של הנונאטאקים, במהלך משלחת הקוטב הדרומי של אמונדסן. הגלעד הוכרז כאתר היסטורי או מונומנט (HSM66), בעקבות הצעה של ניו זילנד, נורווגיה והממלכה המאוחדת לועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המעבר הצפון-מזרחי

המעבר הצפון-מזרחי הוא מסלול ימי המקשר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט בנתיב צפוני, ועובר במרבית דרכו במימי אוקיינוס הקרח הצפוני. המסלול עובר לאורך החופים הארקטיים שבצפון רוסיה - מהים הלבן וים ברנץ במערב, דרך חופי צפון סיביר ולאורך החוף הרוסי של ים קארה, עד מצר ברינג והמזרח הרחוק. הנתיב בחלקו פנוי מקרח רק חודשיים בשנה. החלק הרוסי (או האסיאתי) של המסלול, מזרחית לנוביה זמליה, בין ים ברנץ לאוקיינוס השקט, נמצא כולו בתחומי מי האזור הכלכלי הבלעדי של רוסיה, ונקרא הנתיב הימי הצפוני (ברוסית: Се́верный морско́й путь - "סברניי מורסקוי פוט").

היסטוריה

השימוש במסלול החל במאה ה-11, כשעברו באזור פומורים, שהיו מתיישבים רוסים באזור הים הלבן. ב-1525 הציע דיפלומט רוסי, גרסימוב, לבחון את האפשרות לפתח מסלול ימי מסוג זה על מנת לפתח את קשרי המסחר של רוסיה. במאה ה-17 היה כבר מסלול מארכנגלסק לאורך נהר היניסיי ועד למנגזיה.
הראשון שגילה את המעבר לכל אורכו בדרך הים היה הברון אדולף אריק נורדנשלד. בין השנים 1878–1879 פיקד על משלחת וגה, כשהפליג על גבי ספינת הקיטור וגה וגילה את המעבר הצפון-מזרחי. הספינה יצאה לדרכה ב-21 ביולי 1878 מנמל טרומסה שבנורווגיה מזרחה דרך המעבר הצפוני באוקיינוס הקרח הצפוני מצפון לסיביר, לכיוון אלסקה. ב-19 באוגוסט 1878 הגיע לכף צ'ליוסקין בסיביר, שם נאלץ להמתין בשל הים הקפוא. לאחר שחצה את מצר ברינג המשיך דרך יוקוהמה ביפן, סינגפור, ציילון (סרי לנקה), תעלת סואץ, איטליה, מצר גיברלטר וחזרה לשוודיה. את המסע הוא סיים בקיץ 1879 בנמל סטוקהולם. בסיום המסע העניק לו המלך אוסקר השני תואר אצולה, ברון.
בשנת 1932 ספינה של משלחת רוסית הצליחה לעבור את המעבר במהלך רציף ללא חניית חורף. בשנת 1935 שימש המעבר לראשונה להפלגת ספינת מסחר ולהעברת סחורות. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש נתיב שיט זה על ידי ברית המועצות למעבר סחורות וספינות מלחמה ממזרח למערב. הגרמנים ניסו לשבש את פעולת הנתיב על ידי שליחת כוח ימי, אך ללא הצלחה.
פאראלימני

ספורט

בפאראלימני קיימת קבוצת כדורגל בשם אנוסיס נאון פראלימני המשחקת בליגת העל הקפריסאית.
ג'וליה לואי-דרייפוס

ביוגרפיה

לואי-דרייפוס נולדה במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה נוצרית-אוניטריאנית בעיקרה ממוצא אירופאי ולטיני, אם כי סבה מצד אביה היה יהודי-אלזסי. אביה, המיליארדר ויליאם לואי-דרייפוס, הוא יליד-צרפת, בעוד אימה אמריקאית.
הוריה התגרשו כשהייתה תינוקת, ואת רוב הילדות שלה בילתה במרילנד בפרבר של וושינגטון. כשהייתה בת שמונה, אימה התחתנה בשנית עם דיקן של אוניברסיטה לרפואה, וכך בשל עבודתו הזדמן לה לגור בעוד מדינות בארצות הברית ומעבר לה – סרי לנקה, קולומביה ותוניסיה.

קריירה

בשנים 1982–1985 הייתה חלק מצוות שחקני התוכנית סאטרדיי נייט לייב. בזמן עבודתה על התוכנית היא הכירה את הכותב לארי דייוויד, אשר מאוחר יותר היה מיוצרי הסדרה "סיינפלד". לאחר מכן היא שיחקה דמויות משניות במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה.
הפריצה הגדולה שלה הייתה בשנת 1990, כשעלתה קומדיית המצבים "סיינפלד". לואי-דרייפוס שיחקה בסדרה את הדמות איליין בניס במשך תשע עונותיה. על השתתפותה בסדרה זכתה לואי-דרייפוס בפרס גלובוס הזהב ב-1994, ובפרס אמי ב-1996.
בשנים 2003–2005 לואי-דרייפוס שיחקה בתפקיד אורח כמגי ליזר במשפחה בהפרעה.
כזכתה בפרס אמי בשנת 2006 על תפקידה הראשי בסדרה הקומית "כריסטין הישנה".
תפקידה הגדול הראשון בקולנוע היה בסרטו של וודי אלן "חנה ואחיותיה". לאחר מכן שיחקה בסרטים "איפה הילד?" לצד רובין ויליאמס ובילי קריסטל, "חופשת חג-המולד" לצד צ'בי צ'ייס, "לפרק את הארי" לצד וודי אלן, טובי מגווייר ובילי קריסטל ו"דיברנו מספיק" לצד ג'יימס גנדולפיני.
במאי 2010 הוענק ללואי-דרייפוס כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "דיברנו מספיק" לצד ג'יימס גנדולפיני.
החל ב-2012 ובמשך שבע עונות כמעט רצופות כיכבה לואי-דרייפוס בתפקיד הראשי כסגנית נשיא ארצות הברית (ובהמשך, כנשיאת ארצות הברית) בסדרה הקומית הפוליטית "ויפ" (VEEP) שברשת HBO. על תפקידה זה זכתה בשישה פרסי אמי רצופים (2012-2017) ובשלושה פרסי גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית. הפקת העונה השביעית והאחרונה של ויפ התעכבה בשנה עקב מחלתה, והתחדשה מייד עם התאוששותה וחזרתה של לואי-דרייפוס לתפקוד מלא בשנת 2018. העונה השביעית של ויפ עלתה לאקרנים בארצות הברית בחודש מרץ 2019, כשלואי-דרייפוס מככבת במסע יחסי הציבור שליווה את הקרנת העונה השביעית ואת מהלכי סיום הפקתה של ויפ.     
בשנת 2018 הוענק ללואי-דרייפוס פרס מארק טוויין , המחולק על ידי מרכז קנדי , שהוא אחד הפרסים היוקרתיים ביותר בארצות הברית בתחום אמנויות הבמה, ומוענק ליחידים שתרמו תרומה משמעותית לתרבות ההומור בארצות הברית.

חיים אישיים

בשנת 1987 נישאה לשחקן/תסריטאי האמריקאי, בראד הול. לזוג שני ילדים.
בשנת 2017 חשפה כי אובחנה כחולה בסרטן השד.
בפברואר 2018, היא פרסמה כי היא החלימה אחרי סדרת טיפולים נגד המחלה.
לולו (ספר)

הדמות

הבסיס לדמותו של הילד לולו הוא ככל הנראה דמותו של אשמן עצמו בתקופת ילדותו.
לולו הוא ילד עירוני בגיל שבין 10-14 . הוא רגיש וחולמני המרבה בקריאה ובעל ידע רב יחסית לילדים אחרים בני גילו. עם זאת לולו אינו מנותק מסביבתו ובספר מתוארות אינטראקציות רבות בינו לבין בנות ובני כיתתו וחבריו.
שמו של הגיבור לולו נגזר מתיאורי הגיגיו הדנים בנושאים שונים כגון אירועים היסטוריים, דמויות מתוך ספרים, בין עמים שונים (כגון האסקימוסים או האינדיאנים), ומה היה מתרחש לו הוא עצמו היה שותף או מעורב בהם במועד התרחשותם ובמהלך חייהם.

תוכן

פרקי הספר אינם מהוים מכלול אחיד הן מבחינה לשונית והן מבחינה תוכנית. חלקם מתאר פנטזיה פרי דמיונו של לולו, חלקם תיאורי אירועים שעברו עליו בפועל ואיך היה שואף לשנותם לו היה הדבר ביכולתו, וחלקם דמיונות המשלבים אותו עצמו בתוך אירועים היסטוריים שהתרחשו באמת. כל פרק דן בנושא מסוים מתוך מכלול מחשבותיו, חלומותיו ואו אירועים שונים אשר בהם מעורב הילד לולו.

ביקורת

אוריאל אופק ידידיו ויריבו של אשמן כעורך העיתון המתחרה "דבר לילדים" כינה את "לולו":
"אחת היצירות המקסימות ביותר לילדים...
אתם מכירים בוודאי ספר זה שבו מבטא ילד אלמוני רגיל כמוני וכמוכם את הרהוריו הכמוסים.... לאחר הופעת הספר (שהיה תחילה מדור בעתון) שאלתי את יעקב כיצד נולד הרעיון לכתיבתו והוא ענה לי דברים חכמים אלה: "הילדים הם עם מיוחד שאיננו מרוצה מן החיים שהוא חי אותם. יש להם ביקורת חריפה על סדרי העולם, על המבוגרים ואפילו על העובדה שהכל כבר נתגלה לפניהם... הילד רוצה לעשות דברים גדולים, ואם הוא אינו יכול לעשות זאת, בינתיים במציאות, הוא עושה זאת בדמיונו, ולדמיון, כידוע אין גבולות. מכאן גם השם "לולו" המורכב משתי המילים "לו-לו".
רעיון זה הוא שדחף אותי לכתוב את "לולו". לפני כתיבת כל פרק חדש הייתי יושב ומנסה להיכנס לדמותו של הילד לולו האומר: לו יכולתי לעשות את זה, ואת זה... לו הייתי עכשיו בארץ זו וזו לו... לו הייתי מביט על העולם בדמותו של ילד, חי מחדש את חוויות ילדותי, ולאחר שנכנסתי לעורו של לולו באה הכתיבה כמעט מאליה".....  
קולו החרישי עדיין מצטלצל באוזני ואני אומר בלבי: "הו – לו... לו היה יעקב אשמן מוסיף לחיות איתנו ולעבוד בעבודה שכה אהב אותה..." 

עורך "הארץ שלנו" בנימין תמוז, כתב על הסדרה כשהחלה להופיע:
"יצאתי למצוא נער הגון וטוב שימלא את מקומו של עמוס. יגעתי ומצאתי-תאמין. ואמנם מצאתי נער בעל מחשבות, גדול עיניים וזקוף אוזניים. חולמני ומעשי כאחד, בקיא וחריף, מפולפל ומלא דעת על כל גדותיו. ורק חסרון אחד יש בו, שהוא רוצה בעלום שמו. קראנו לו איפה 'לולו' לשם הקיצור וגם מפני שהוא מרבה לומר "לו הייתי יכול… לו היה לי… לו."
קורפוס האס אס ה-12

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-1 באוגוסט 1944, על בסיס יחידות מהקורפוס ה-53 אשר הושמד במהלך מבצע בגרטיון. כמפקדו הראשון מונה מתיאס קליינהייסטרקאמפ, אשר הוחלף כעבור כמה ימים בקורט פון גוטברג. הקורפוס נכלל בתחילה במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, והוצב בקורלנד כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. לאחר מכן הועבר לחזית המערבית, והוצב בהולנד במסגרת ארמיית הצנחנים הראשונה אשר הייתה חלק מקבוצת ארמיות B. בנובמבר הועבר לגרמניה והוצב באאכן במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית. במרץ 1945 השתתף הקורפוס במאמצים לחסל את ראש הגשר האמריקאי מעל הריין בגשר לודנדורף. לבסוף כותרה הארמייה כולה בכיס הרוהר, ונכנעה ב-17 באפריל 1945.
קאונטר סטרייק

סיקור

המשחק עצמו החל כגרסה (מוד) כשחברת Valve רכשה למשחק Half-Life (כלומר מצב חדש למשחק שבו טרוריסטים ילחמו בלוחמים מיחידות ללוחמה בטרור), אך בשל הצלחתו והתייחסותו מידי השחקנים למשחק ולא כמוד, הוא נחשב למשחק. לאחר 4 שנים, בשנת 2004 הוציאה חברת Valve גרסה חדשה למשחק בשם Counter-Strike: Source, ללא שינויים משמעותיים אלא רק תחליף בגרפיקה של מנוע ה-Source, אף על פי שהמשחק הראשון הצליח יותר מגרסת ה-Source. לבסוף, Valve קבעו שהמשחק לא יהיה קשור למשחק Half-Life.

דמויות

במשחק יש ארבע דמויות בכל קבוצה, שהן גם הדמויות הראשיות שליוו את המשחק בכל גרסאותיו אפילו שב-Counter-Strike: Condition-Zero ו-Counter-Strike: Global Offensive עוד דמויות נוספות הארבע הראשיות היו. אומנם הדמויות הראשיות השתנו עם הזמן בגרסאות החדשות יותר אבל הן עדיין אותם דמויות ראשיות.

עדכון  2009

Valve שחררה עדכון זה ב-2009. בעדכון תוקנו מספר דברים, ביניהם, פריצות ניצול לרעה, "פלאש-באנג", תיקוני אייקונים של הסטטוס (אזור הטמנת פצצה, אזור קנייה וכו') ועוד מספר באגים.
בנוסף, סקריפט ה-"באני הופ" נחסם. הסקריפט הוא בעצם ניצול באג ישן שהיה קיים בגרסה 1.3 של המנוע (המנוע התבסס על מנוע Quake שנכלל בו המהלך הנ"ל) שבו היה ניתן לקפוץ בלי הפסקה.

עדכון 2013


העדכון הוצא ב-21 בפברואר 2013. עדכון זה הוא אחד מהעדכונים החשובים ביותר במשחק. בעדכון זה הוסר השימוש בקובצי ה-GCF, נחסמו האקים שאפשרו לבעלי שרתים לשנות קובצי משחק אצל קליינטים, נחסמה שליחת הפקודה connect לקליינטים, נחסמה העברת סאונד בין המקוריים לפרוצים (ישנה תוספת שמאפשרת תיקון של העברת הסאונד בין הפרוצים למקוריים גם אחרי העדכון), מערכת השרתים הועברה ל-SteamCMD.

עדכון 2017

העדכון יצא ב-11 ביולי 2017. בעדכון זה התמקדו בתיקון שגיאות ובאגים שנבעו מהעדכון בשנת 2013.

Counter-Strike Neo

הוא עיבוד ארקייד היפני ל-Counter Strike שיצא לאור על ידי Namco והוא פותח במיוחד בשביל לפעול על מערכת לינוקס.
פטיש פעמון

פטיש פעמון, או שימל  (סוס לבן) הוא משחק קוביות. המשחק הוא כנראה המצאה גרמנית ישנה טענה שממציא של המשחק הוא סוחר האמנות היינריך פרידריך מילר (1779–1848). 
המשחק היה נפוץ באירופה משנת 1850, בעיקר בקרב האוכלוסייה היהודית, זה היה פופולרי לשחקו במהלך חג החנוכה. אחרי שנת 1945 המשחק נעלם כמעט לגמרי.

חוקי המשחק.

פטיש פעמון הוא משחק לשני אנשים או יותר, מתאים בעיקר לשלושה עד חמישה שחקנים.

כלי המשחק

למשחק שמונה קוביות משחק, חמשה קלפים, כסף משחק או מטבעות בכמות מספקת, פטיש לכרוז, וקופה.

הקוביות

המשחק מכיל שמונה קוביות כאשר כל הפאות חלקות, למעט פאה אחת של הקוביה המכילה את המספרים מ1 עד 6 ועוד שתי קוביות, קובייה אחת שמצויר עליה פטיש וקוביה שנייה שמצויר עליה פעמון.

שלב א: מכירה פומבית

מערבבים את הקלפים הפוך, הכרוז מתחיל במכירה פומבית של הקלפים, כל שחקן יכול להתמודד לפי הכסף שיש לו, שחקן יכול לרכוש אחד או יותר כרטיסים או שלא לרכוש בכלל, המכרז מתקיים בשיטת מכירה אנגלית מבלי שהשחקן יודע מה מכיל הקלף שנמכר, בסיום המכרז כל שחקן משלם את הערך שהוא רכש לקופה ומקבל את הקלפים.

שלב ב: לפני פתיחת הפונדק

השחקן שרכש את קלף השימל מתחיל את המשחק ולאחרין בכיוון השעון, כל שחקן בתורו זורק את כל שמונה הקוביות:
אם יצא ריק הוא מעביר מטבע לשחקן שמחזיק בקלף השימל, אם יוצא ריק לשחקן שמחזיק את קלף ה"שימל" כל שחקן מעביר לו מטבע אחד. אם יצא מספר הוא לוקח את הערך מהקופה, אם יצא פטיש אזי השחקן שמחזיק את הקלף פטיש מקבל את הערך או נותן את המטבע לשימל, וכן אם יצא פעמון, אם יצא גם הפטיש וגם הפעמון השחקן שמחזיק את הקלף פטיש ופעמון מקבל את הערך.

שלב ג: פתיחת הפונדק

כאשר מגיע ערך מהקוביות שיותר גבוהה מהסכום שקיים בקופה המשחק עובר לשלב השלישי, מאותו רגע מי שמקבל מטבעות במקרה שריק הוא הפונדק ולא השימל, כמו כן כל סכום שיוצא יש להפחית את הסכום של הקופה ולהביא את ההפרש לבעל הפונדק, לדוגמה אם נשאר בקופה שלוש מטבעות  והקוביות מראות על חמש יש לשלם לבעל הפונדק שתי מטבעות (5-3=2)
ברגע שיוצא הסכום המדויק שיש בקופה המשחק מסתיים.
המנצח הוא מי שיש לו הכי הרבה מטבעות בסיום המשחק.
מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה

הסיבות להקמת המסילה

במהלך השנים 16–1915 התקיימה בסיני המערכה לכיבוש תעלת סואץ במהלכה פשטו כוחות גדולים של טורקיה, בסיוע גרמני, לכוון תעלת סואץ בניסיון לעצור את מעבר האוניות הבריטיות בתעלה. מפקדי הכח הפושט החליטו שהאספקה לכוחות תינשא על גבי גמלים. לאחר שההתקפה נכשלה החליטה הנהגת הצבא הטורקי שהמתקפה הבאה לכוון סיני תיתמך ברכבת שתיבנה לתוך חצי האי. לאור זאת זימן אחמד ג'מאל פאשה (המפקד הראשי של הארמייה ה 4 הטורקית) את מתכנן הרכבות היינריך אוגוסט מייסנר למפקדתו בדמשק והורה לו לתכנן מסילת ברזל שתתמוך, לוגיסטית, במתקפת הכוחות הטורקים במצרים.

הקרב על המסילה

על אף מגבלותיה של המסילה הטורקית, חששו הבריטים משימוש בה לפלישה של הצבא הטורקי למרכז סיני ולכן החלו בתחילת 1916 לבנות מסילת ברזל, ברוחב תקני (143.5 ס"מ), מתעלת סואץ מזרחה, דרך צפון סיני, תוך ניצול השליטה הימית שלהם בים התיכון. כך יצא שבמחצית הראשונה של 1916 עבדו הבריטים והטורקים במקביל על המסילות שלהם.
בקיץ 1916 נחלו הטורקים מפלה בקרב רומני ובעקבות כך ויתרו על החלום לכבוש את סיני, הפסיקו את העבודות להארכת הקו ופנו לבצר את קו עזה - באר שבע כשהרכבת ממשיכה לשרת את הבסיסים הטורקים באזור באר שבע. תוך כדי נסיגתם פרקו הטורקים חלקים מהמסילה והשתמשו בהם לביצור קו ההגנה החדש והקמת מסילות חדשות:
...סיכמתי עם מייסנר פשה שינצל את החומרים של קטע המסילה התקנית המפורקת קסיימה - עוג'ה - באר שבע כדי לסלול מסילה שתקשר בין א-תינה לבין דיר סונייד ומאוחר יותר להוג' כדי להקל על דחיפת האספקה לחזית ...
— פרידריך קרס פון קרסנשטיין, תחילת 1917

תשתית הסוללה

הטורקים השקיעו מאמצים מעוררי השתאות בתשתית מסילת הרכבת על מנת לשמור על מפלס אחיד של המסילה. עבודות אלו כללו הקמת סוללות עפר, בניית גשרים וחציבת חפירים.
סוללת הרכבת נבנתה משתי שכבות. בחלקה התחתון נערם עפר שנחפר בקרבת הסוללה. בחלקה העליון של הסוללה נדחסו אבנים קטנות, בעובי של כ 20 ס"מ, על מנת לייצב את הסוללה, לתמוך באדני העץ ולמנוע שקיעתם. בנוסף לסוללות, חפרו הטורקים מספר רב של מעברי רכבת. ברוב המקרים נחפרו המעברים באדמה אולם במספר מקרים היה צורך בחציבת מעברים בסלע. המעבר המשמעותי ביותר נמצא מצפון לצומת מאחז שם נחפר מעבר בעומק של כ-15 מטר.

רצח חיילי הקומנדו הצרפתי

במהלך מלחמת העצמאות נלחמה בנגב יחידה בשם הקומנדו הצרפתי בפיקודו של תדי איתן. במהלך דצמבר 1948 ערכה היחידה קרבות קשים באזור משלטי הת'מילה (אשלים) ובמהלכם מצאו שבעה מפצועי היחידה מחסה תחת אחד מגשרי הרכבת מצפון מזרח לאשלים. המצרים גילו את מקומם של הפצועים ורצחו אותם. חברי קיבוץ רביבים, שבאו לפנות את הפצועים, מצאו את הגופות ואספו אותן. בעקבות האירוע הורחקה היחידה מהחזית מחשש לפעולות נקמה. ב-1995 נחנך בקרבת מקום אתר זיכרון ליחידה, לקרבות שעברה ולחלליה.

מורשת המסילה

הסוללה והאתרים לאורכה הוכרזו כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אולם מאז הפסקת השימוש במסילה היא בתהליך מתמשך של בלייה. תהליך זה שהחל במיחזור חלקים מהמסילה על ידי הטורקים (עוד במלחמת העולם הראשונה) נמשך בנזקים משטפונות, בתהליכי פיתוח (לדוגמה ברמת חובב ובקציעות), בהקצאת שטחי אימונים לצה"ל (לדוגמה שבטה), ביוזמות מקומיות לפריצת הסוללה לצורך מעברי כבישים וכלה בגניבת אבני הגזית המסותתות של הגשרים דבר שחושף את אבני הגוויל וחומר המילוי לגשם ולשטפונות ומאיץ את התמוטטות הגשרים.
תיאטרון סנג'ורג'י

תיאטרון סנג'ורג'י (באיטלקית: Teatro Sangiorgi) הוא בית אופרה ותיאטרון בקטניה. המבנה נבנה בהזמנת משפחת סנג'ורג'י ופרסקו שצייר סלווטורה דיה גרגוריו (באיטלקית: Salvatore De Gregorio, Napoli, 1859 - Catania, 1928) . הוא תוכנן על ידי האדריכל סלווטורה ג'ופרידה (באיטלקית: Salvatore Giuffrida) בסגנון אר-נובו.
המבנה האדריכלי שכן בויה אנטונינו די סנג'וליאנו (באיטלקית: via Antonino di Sangiuliano) בקטניה.
ונדל פירס

ביוגרפיה

פירס נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית. בנם של מורה ושל מהנדס תחזוקה צבאי בתקופת מלחמת העולם השנייה. גדל בשכונת פונצ'רטיין פארק שנחרבה בהוריקן קתרינה וסיים בהצטיינות את לימודיו למד ב"מרכז ניו אורלינס לאומנויות". פירס הוא בוגר "בית הספר ג'וליארד" עם תואר באומנויות.
פירס החל את דרכו כשחקן קולנוע משני בראשית שנות ה-90 בדרמה הביוגרפית של ספייק לי "מלקולם אקס" בתפקיד בן תומאס, בדרמה הקומית "זה יכול לקרות גם לך" בתפקיד בו ויליאמס ובסרט המלחמה של בריאן דה פלמה "חטאי מלחמה".
פירס זכה לחשיפה משמעותית בפעם הראשונה בתחילת שנות ה-2000 בזכות סדרת הפשע "הסמויה" בה שיחק במשך כל העונות בתפקיד בלש מחלק הרצח באנק מורלנד, על משחקו המשכנע בסדרה הועמד פירס למספר פרסים. לצד הצלחתו ככוכב הסמוייה שיחק פירס גם במיוזיקלים "מקהלה בירושה" ו"ריי".
יוצר "הסמויה" דייוויד סיימון לקח את פירס בשנת 2010 לסדרת הדרמה המוערכת שיצר "טרמיי". פירס שיחק במשך 3 עונות בתפקיד נגן הטרומבון אנתוני בטיסט וזכה לביקורות מהללות ולמספר רב של מועמדויות לפרסים. ב-2012 השתתף פירס בתפקיד קטן בסרט "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2 " בתור עורך הדין ג'יי ג'נקס.
ב-2013 הועמד פירס לפרס אינדפנדנט ספיריט להופעה הטובה ביותר בתפקיד ראשי על משחקו בדרמה העצמאית "ארבעה". באותה שנה השתתף פירס גם בסרט הפעולה "פארקר" בתפקיד הגנב קרלסון ובסיטקום "המופע של מייקל ג'יי פוקס" בתפקיד האריס גרין הבוס וחברו של מייקל הנרי (מייקל ג'יי פוקס).
בין השנים 2013 ל-2016 שיחק בסדרה "Suits" בתפקיד אביה של רייצ'ל זיין. בשנת 2014 שיחק בדרמה ההיסטורית "סלמה" של אווה דוברני בתפקיד פעיל זכויות האזרח, הורסיאה ויליאמס. החל משנת 2018 מגלם את ג'יימס גריר בסדרה "ג'ק ראיין".
שיחק גם בסיטקום "הזוג המוזר" לצד מת'יו פרי.
במאי 2016 נעצר פירס באטלנטה בחשד למעורבות בקטטה.
ז'וראבנו

תולדות היישוב

האזכור הראשון לז'וראבנו הוא משנת 1435, ובמאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1676 נחתם ביישוב הסכם בין הטורקים ובין האיחוד הפולני-ליטאי, לאחר קרב שנערך במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי ז'וראבנו

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. ב-3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, והטילו גזירות שונות על יהודי המקום, תוך לקיחתם לביצוע עבודות כפייה. ב-15 באוגוסט הובאו לעיירה כ-150 יהודים שגורשו מוויניליב. בחורף 1942-1941 מתו למעלה מ-150 מיהודי העיירה מרעב וממגיפות.
ב-12 במרץ 1942 ערכו אוקראינים מקומיים, בעידוד הגרמנים, פרעות ביהודי העיר. בתחילת ספטמבר 1942 שולחו מאות מיהודי העיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך עריכת מצוד אחר יהודים מסתתרים.
לאחר האקציה רוכזו יתר יהודי העיירה בגטו סגור, ותוך פחות מחודש הועברו רובם לגטו סטרי. עד תחילת יוני 1943 נרצחו כל היהודים שנותרו בז'וראבנו.
Into You

וידאו קליפ

הווידאו קליפ לשיר יצא ב-24 במאי 2016 ובוים על ידי חנה לוקס דייוויס, הקליפ קיבל ביקורות חיוביות והיה מועמד לארבעה פרסי VMA של MTV אך לבסוף לא זכה, הקליפ צבר למעלה מ-641 מיליון צפיות בYouTube.
המלאך הכחול

העלילה

הסרט מספר את סיפורו של עמנואל ראט (בגילומו של אמיל יאנינגס), מורה מכובד ודקדקן בגימנסיה, המתאהב נואשות ברקדנית-זמרת (וככל הנראה גם פרוצה) צעירה ויפהפייה בשם לולה-לולה (בגילומה של מרלן דיטריך). בשל אהבתו החוצה גבולות של גיל ומעמד חברתי מתדרדר מעמדו של ראט עד שהוא הופך לליצן בקברט "המלאך הכחול", על מנת להיות לצד אהובתו.
הסרט פותח באקספוזיציה ארוכה הבאה לתאר את פרופסור ראט הקפדן מול תלמידיו הנוהג לחלום בהקיץ על לולה לולה. בהמשך, תלמידיו, המודעים לאהבתו הפתטית ולביקורו בקברט, שותלים במעילו תחתונים השייכים ללולה, במקום ממחטת האף שלו. למחרת מחזיר ראט ללולה את תחתוניה ומבלה עמה את הלילה. כאשר הוא חוזר עם בוקר, מסוחרר מן הלילה שעבר לבית הספר הוא מוצא את תלמידי הכיתה משתוללים ושואגים ומספרים את כל שעבר עליו למנהל בית הספר, שנוזף בו על התנהגותו.
ראט עוזב את משרתו ומתחתן עם לולה. אך חסכונותיו אוזלים עד מהרה והוא נאלץ לקבל על עצמו את משרת הליצן בקברט. לולה, מצידה, מבלה עם גברים המגיעים לקברט ומתעללת בראט, שמוכן לעשות הכל בשבילה, לרוב תוך השפלה עצמית. בעת מופע הוא שם לב ללולה בזרועות אחד ממאהביה, מזפה "איש הברזל" של הקברט, יורד מן הבמה ומאיים לחנוק אותה, אך נאסר על ידי חברי הלהקה ומוכנס לכותונת משוגעים. למחרת חוזר ראט אל בית הספר בו לימד ומת אצל שולחן המורה בכיתה בה נהג ללמד.

היסטוריה

הסרט הציג לראשונה את מרלן דיטריך לקהל מחוץ לגרמניה, אחת המועמדות לתפקיד לולה הייתה לני ריפנשטאהל, מאוחר יותר במאית סרטי התעמולה של אדולף היטלר. לקראת הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית, בפסדינה, הוא צונזר ונחתכו ממנו סצנות שנחשבו נועזות.
עם עליית הנאצים לשלטון, נאסר הסרט להקרנה בגרמניה.

גרסת הסרט, 1959

ב-1959 הפיקה חברת פוקס המאה ה-20 גרסה מחודשת לסרט בבימויו של אדוארד דמיטריק עם מיי בריט, קורט יורגנס ותאודור ביקל בתפקידים הראשיים.
צ'או (מילה באיטלקית)

צ'או (IPA‏: [ˈtʃaːo]) היא מילת ברכה ידידותית ולא רשמית בשפה האיטלקית. המילה משמשת לברכת שלום, ולברכת פרידה (במקרה זה, לפעמים משתמשים בה בכפילות, כלומר "צ'או צ'או").

אטימולוגיה

המילה "צ'או" נכנסה לשפה האיטלקית במהלך המאה העשרים. היא נובעת מהמילה s'ciao (נהגית כך: [ˈstʃao] בשפה הוונטית (וליתר דיוק, בשפה הוונציאנית), שמקורה הוא המילה sclavus בלטינית עממית, מילה אותה ניתן לתרגם בתור "עבד [של מישהו]". בעבר הייתה זו ברכה המביעה כבוד, בדומה לביטוי "עבדכם הנאמן".
החל מן המאה התשע עשרה הפך הביטוי לברכה לא רשמית, בתחילה בלומברדיה, שם השתנתה צורת המילה לצורה המוכרת כיום, "צ'או". באותו זמן נכנס הביטוי (בצורתו המקורית) לשימוש בשפה האיטלקית, ואף נכנס למילון השפה האיטלקית שחיבר ניקולו תומאסו.
השימוש בצורה המקובלת כיום, שמקורה כאמור בלומברדיה, התפשט במהלך המאה העשרים לכל איטליה.
תהליך אטימולוגי דומה עבר על הברכה הלא-רשמית servus, שהתפשטה במרכז אירופה.
ניקולאי קרסנוב

ביוגרפיה

ניקולאי קרסנוב נולד בכפר בסביבת מוסקבה. בשנת 1876 הוא התחיל ללמוד אדריכלות בבית הספר לאמנות במוסקבה. במהלך הלימודים הוא קיבל מספר מדליות על הפרויקטים שעשה. בשנת 1885 הוא סיים את לימודיו.
בשנת 1887 ניקולאי קרסנוב קיבל מינוי של האדריכל הראשי של יאלטה, עיר נופש בחצי האי קרים. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 12 שנים. בתקופה זו קרסנוב פעל רבות לפיתוח העיר כולל הרחבת טיילת, בניית גשרים והרחבת הנמל. המבנה המפורסם שנבנה באותה תקופה לפי תוכנית של ניקולאי קרסנוב הוא ארמון ליבדיה. פרויקט זה בוצע בהזמנת ניקולאי השני. בארמון זה נערכה ועידת יאלטה בשנת 1945. על עבודה זו קרסנוב קיבל מספר עיטורים ופרסים.
לאחר מהפכת אוקטובר, בשנת 1919 קרסנוב עם משפחתו עזב את רוסיה הסובייטית ומספר שנים התגורר במלטה. בשנת 1922 הוא עבר לבלגרד. בהיותו בבלגרד הוא תכנן מספר בנייני ממשל לרבות בניין משרד האוצר, בניין משרד החוץ ובניין ארכיון סרביה.
קורפוס הפאנצר אס אס השני

היסטוריה

הקורפוס הוקם בהולנד הכבושה בידי הגרמנים ביולי 1942. בפברואר 1943 סופח לקבוצת ארמיות דרום ולחם בקרב חרקוב השלישי. בראשית יולי הוא השתתף במתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק, במסגרת קרב קורסק. לאחר הקרב, לאור הדחתו של מוסוליני מהשלטון באיטליה ופלישת בעלות הברית לסיציליה הועבר הקורפוס לאיטליה כדי להתכונן לאפשרות של פלישה של בעלות הברית למדינה. ב-8 באוגוסט הגיע הקורפוס לנהר הפו וקיבל הוראה לפרק את היחידות האיטלקיות באזור מנשקן. ההוראה התבצעה כמעט ללא התנגדות. ה-OKW היה מודאג מדיווחים על כך שהארמייה האיטלקית ה-14 מתארגנת בפיימונטה ליד הגבול הצרפתי, בכוונה לעבור לצד בעלות הברית. כוח של דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בראשות יואכים פייפר נשלח לפרק את הארמייה מנשקה. בעקבות סירובם של האיטלקים להתפרק מנשקם, אילץ אותם פייפר להיכנע ולמסור את נשקם לאחר קרב קצר.
בספטמבר 1943 נשלח הקורפוס לאזור הבלקן, ולחם שם נגד פרטיזנים קרואטים וסלובנים. אולם המצב בחזית המזרחית הלך והחמיר וכתוצאה מכך הוחלט להחזיר לשם את דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה. באמצע נובמבר 1943 היא הגיעה לז'יטומיר והשתתפה בהתקפת נגד מוצלחת של קבוצת ארמיות דרום באזור זה. הקורפוס הועבר לצרפת והשתתף בניסיון עצירת הפלישה לנורמנדי. הוא מצא עצמו בקרב כבד נגד קבוצת הארמיות ה-21 של הצבא הבריטי שכונה הקרב על קן. וכן לקח חלק בקרב פאלז.
לאחר מכן נסוג הקורפוס מצרפת ועצר למנוחה בהולנד. בספטמבר השיקו בעלות הברית את מבצע מרקט גארדן לכיבוש הולנד, המבצע הסתיים בניצחון גרמני. במהלך המבצע הקורפוס לחם באזור ניימכן נגד הדיוויזיה המוטסת הראשונה (בריטניה) והדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית. לאחר שעבר שיקום במהלך החודשים אוקטובר ונובמבר, נכלל הקורפוס במסגרת כוח העתודה שהיה אמור לתקוף במסגרת הקרב על הבליטה. הקורפוס לקח חלק פעיל במסגרת קרב סן וית בדצמבר 1944. לאחר שהתקיפה בצפון נתקעה, הקורפוס הועבר דרומה במטרה לקחת חלק בהתקפה על בסטון. לאחר כישלון המתקפה, הקורפוס חזר למגננה.
בפברואר 1945, הועבר הקורפוס להונגריה במטרה להשתתף במתקפת אגם בלטון שנועדה לשחרר את בודפשט ושדות הנפט ההונגריים. ההתקפה הושקה ב-6 במרץ 1945, בתנאים נוראיים נגד התנגדות סובייטית עזה, הקורפוס הצליח להתקדם רק כמה קילומטרים. לאחר כישלון המתקפה, הקורפוס היה מעורב בקרבות הגנה שונים לצד יחידות פאנצר אס אס נוספות וביצע נסיגה לכיוון וינה. לאחר שהסובייטים כבשו את העיר, הקורפוס התפרק, ואנשיו החלו נמלטים בהמוניהם מאימת הסובייטים בניסיון להיכנע לאמריקנים.