google/wiki40b huggingface dataset:
M47

היסטוריה

הצביר התגלה על ידי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה בשנת 1654 ונכלל בקטלוג הערפיליות שלו. ב-19 בפברואר 1771 צפה שארל מסיה בצביר ותיאר אותו כ"צביר כוכבים, מעט רחוק יתר מהקודם (הצביר M46 שנצפה על ידו לראשונה באותו לילה) שכוכביו בהירים יותר (מאלו של צביר M46) ... הצביר הוא ללא ערפילית". מסיה רשם את מיקומו של הצביר ביחס לכוכב הסמוך 2 בירכתי הספינה, אך טעה ברישום ההפרש של העלייה הישרה בין הכוכב והצביר, כך שבמקום לרשום שההפרש הוא 8.9- דקות נרשם שההפרש הוא 8.9 דקות. הטעות הועתקה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם ג'ון הרשל (נרשם שם כ-GC 1594) ולקטלוג הכללי החדש של ג'ון דרייר (נרשם שם כ-NGC 2478). לא ברור האם הרשל ודרייר הסתמכו על קטלוג מסיה ללא בדיקה, או שבדומה למסיה, צפו קודם לכן בצביר הסמוך M46 וממנו עברו ל-M47 והניחו שרישום הקואורדינטות בקטלוג מסיה נכון. בשנת 1785 צפה ויליאם הרשל בצביר ומכיוון שלא היה ידוע על צביר במיקום הזה, הניח שמדובר בתגלית חדשה ורשם אותו, הפעם במיקום הנכון בקטלוג הערפיליות שלו, כאשר הוא מתאר אותו כ"צביר דחוס ויפה של כוכבים בהירים ועמומים". ג'ון הרשל ודרייר כללו את הצביר במיקומו הנכון בקטלוגים שלהם כ-GC1551 וכ-NGC2422. בשנת 1864, בהוצאה של הקטלוג הכללי שלו, ציין ג'ון הרשל בהערות על GC 1594, שהצביר שנקרא גם M47 לא נצפה מאז גילויו וככל הנראה מדובר בצביר דליל עם מעט כוכבים. רק בשנת 1959 זיהה אסטרונום חובב מקנדה את הטעות ברישום של מסיה ואת הזהות בין M47 ובין NGC 2422.
לצביר דרגת בהירות 5.2 כך שניתן להבחין בו ללא ציוד עזר בתנאי צפיה מיטביים. באמצעות משקפת ניתן להבחין בכ-10-15 כוכבים שהבהיר שבהם הוא בעל דרגת בהירות 5.7. באמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בעשרות מכוכבי הצביר שבהירותם היא עד דרגה 11. מיקומו של הצביר הוא כ-5 מעלות מדרום-דרום-מערב לכוכב α (אלפא) בחד קרן וכ-12.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לסיריוס. הצביר M46 נמצא כ-1.3 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לו ולמעשה ניתן לצפות בשניהם ביחד באמצעות משקפת. כ-9.5 מעלות מדרום-דרום-מזרח ל-M47 נמצא הצביר הפתוח M93.

מאפייני הצביר

מרחקו של M47 ממערכת השמש מוערך בכ-1,600 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-30 דקות קשת - כקוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו האמיתי הוא מעט פחות מ-15 שנות אור. הצביר מכיל כ-50 כוכבים, רובם כוכבים צעירים מסוגים ספקטרליים A ו-B וחלקם תת-ענקים וענקים, לבנים וכתומים. גילו של הצביר מוערך בפחות מ-100 מיליון שנים והוא מתרחק ממערכת השמש במהירות של כ-9 קילומטרים בשנייה.
גווילי אש

"גווילי אש" הוא מפעל להנצחת חללי מערכות ישראל, הכולל איסוף, ריכוז והוצאה לאור של יצירות שהותירו אחריהם הנופלים. אסופות אלו מכילות סיפורת, שירה, מוזיקה, ציור ורישום, פיסול וצילום, דפי יומן, מכתבים, רשימות וביוגרפיות קצרות של הנופלים. את המפעל מוביל משרד הביטחון.

מקור השם

מקור השם הוא בדברי התנא רבי חנינא בן תרדיון, מעשרת הרוגי מלכות, שכאשר שרפו אותו הרומאים עטוף בספר תורה, בעקבות גזירות אדריאנוס, שאלו אותו תלמידיו: "מה אתה רואה?" אמר להם: "גווילים נשרפים, ואותיות פורחות באוויר". כלומר, האויב יכול לשרוף את הגווילים (שעליהם נכתב ספר התורה) אך לא את תוכנה של התורה.

היסטוריה

תחילתו של מפעל ההנצחה בתקופת כהונתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שראה בו אמצעי ספרותי ואמנותי לשיקוף דמותם של הנופלים ולהנצחתם בשפתם ובלשונם, והחייאת דמותם עבור הדורות הבאים. באמצע שנת 1949, בתום מלחמת העצמאות, פנה הסופר והמשורר ראובן אבינועם (גרוסמן) (1905–1974), ששכל את בנו נעם בקרב בעטרות שבצפון ירושלים, לבן-גוריון בהצעה לאסוף ולהוציא לאור את עזבונותיהם של הנופלים. העבודה נמשכה כשלוש שנים: הקובץ הראשון של "גווילי אש" ("ילקוט כולל מבחר עזבונם הספרותי־אמנותי של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל"), בעריכתו של אבינועם, יצא לאור בשנת 1952 (תשי"ב). חלק נכבד מהקובץ התבסס על אוסף שריכזה המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד לאחר המלחמה עבור המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. החלק האמנותי בספר נערך על ידי המלחין אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' והאמן־סופר נחום גוטמן.
בשנת 1965 תורגם לאנגלית מבחר משלושת הכרכים שיצאו עד אז.
בטקסי זיכרון ביום הזיכרון לחללי צה"ל הוקראו קטעים מן הקבצים. בטקסים הממלכתיים נהגה השחקנית חנה רובינא להקריא מהם מדי שנה, למן צאת הקובץ הראשון.
בשנת 1970 הופק תקליט משירי הקבצים.
עד היום יצאו לאור שבעה קבצים, האחרון בהם ראה אור ב-2005.
Seven Seas of Rhye

הרעיון מאחורי השיר

Rhye היא ממלכה דמיונית שפרדי מרקיורי ואחותו, קשמירה, המציאו בצעירותם. לא ניתן לדעת בוודאות למה התכוון מרקיורי כשכתב את השיר אך סביר לשער שמדובר בחייזר או בכוח עליון שבא לכבוש את הממלכה Rhye, אולי בשל כפירת המקומיים בעיני אותו הכובש.
ייתכן והשיר הוא ביקורת על סיפור סדום ועמורה, שרומז על כך שנטיות מיניות הן חלק מחטאיהם של אנשי הערים הללו. כמו רבים משיריו של מרקיורי, השיר מסתורי וקיימת האפשרות כי אין כל כוונה נסתרת מאחורי המילים.
אנטיוכוס השביעי

אנטיוכוס השביעי (איומנס) (כונה אנטיוכוס סידטס, כלומר "אנטיוכוס מסידה", על שם העיר בחוף אנטליה; ? - 129 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית בין השנים 138 ל-129 לפנה"ס.
אנטיוכוס השביעי היה המלך הסלאוקי האחרון בעל חשיבות היסטורית כלשהי. הוא היה אחיו של דמטריוס השני, ועלה למלוכה לאחר שדמטריוס נפל בשבי הפרתים. הוא גם נשא לאשה את אשתו של דמטריוס, קלאופטרה תאה, ולפיכך בנם, אנטיוכוס התשיעי, היה גם אח-למחצה וגם בן-דוד של סלאוקוס החמישי ושל אנטיוכוס השמיני.
אנטיוכוס השביעי הביס את המורד דיודוטוס טריפון ובשנת 134 לפנה"ס הטיל מצור על ירושלים, אז, על-פי האגדה, קנה המלך החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הסכם-שלום עמו בעזרת אוצרות שחפר מקברו של דוד המלך. המצור על ירושלים תואר לראשונה ככל הנראה על ידי טימוכארס, היסטוריון חצר של אנטיוכוס.
בהמשך תקף אנטיוכוס את הפרתים, וכבש מחדש את מסופוטמיה לזמן קצר לפני שנהרג במארב. בשלב זה כבר שוחרר אחיו דמטריוס השני, אולם מהממלכה הסלאוקית נותרה כעת סוריה בלבד.
ידועה תשובתו של שמעון החשמונאי (שכבש את יפו ואת גזר) לשליח אנטיוכוס השביעי שבא אליו בדרישות טריטוריאליות: "לא ארץ נוכריה לקחנו ולא ברכוש זרים משלנו, כי אם נחלת אבותינו, אשר בידי אויבינו בעת מן העיתים בלא משפט נכבשה. ואנחנו כאשר הייתה לנו עת, הושיבונו נחלת אבותינו".
קבוצת ארמיות אפריקה

היסטוריה

קבוצת ארמיות אפריקה, נוסדה ב-23 בפברואר 1943, בתוניסיה. בתור מסגרת פיקודית ליחידות גרמניות ואיטלקיות, שנשלחו לתוניסיה החל מנובמבר 1942, כדי למנוע את כיבושה על ידי כוחות בעלות הברית, לאחר  שהאחרונים השתלטו על מרוקו ואלג'יריה במסגרת מבצע לפיד. הקבוצה איחדה תחתיה את ארמיית הפאנצר אפריקה, ואת הארמייה הראשונה של הצבא המלכותי האיטלקי. הקבוצה נקראה בתחילה בשם קבוצת הפאנצר אפריקה, אולם בהמשך נקראה קבוצת ארמיות אפריקה. כמפקד הקבוצה מונה מפקד קורפוס אפריקה לשעבר ארווין רומל. 
ב-28 בפברואר 1943, נקרא רומל לשוב לגרמניה וכמחליפו מונה הנס-יירגן פון ארנים, שפיקד על הקבוצה במהלך המערכה בתוניסיה. במאי הכריע לבסוף יתרונם המספרי והלוגיסטי של בעלות הברית את הכף, ויחידות גרמניות נכנעו בזו אחר זו עד שלבסוף נכנעה כל הקבוצה. לא הייתה כניעה אחת גדולה של כל הקבוצה, וארנים עצמו נכנע ב-13 במאי.
אלברט גודמונדסון

קריירת מועדונים

גודמונדסון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של KR. בגיל 16 עבר להולנד והצטרף להירנפיין וכעבור שנתיים הצטרף לפ.ס.וו. איינדהובן.
ב-25 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בצעירי פ.ס.וו. בתיקו 1-1 נגד אמן. ב-11 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד טלסטר.
ב-20 באוגוסט 2017 גודמונדסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 1-4 נגד נאק ברדה.
בקיץ 2018 גודמונדסון חתם בא.ז. אלקמאר.

קריירה בינלאומית

ב-10 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איסלנד בניצחון 1-2 נגד סין במסגרת גביע סין. ב-14 בינואר 2018 הבקיע שלושער במשחק ידידות נגד אינדונזיה שנגמר בניצחון 1-4 לאיסלנד.
שיק (גילוח)

שיק (Schick) היא חברה המייצרת מוצרי גילוח השייכת לחברת אנרג'יזר החזקות (Energizer Holdings). החברה משווקת באירופה תחת המותג וילקינסון סורד (Wilkinson Sword) ותופסת את המקום השני בעולם במוצרי גילוח לאחר ג'ילט (Gillette). לעומת זאת ביפן חברה זאת היא המובילה.

היסטוריה

החברה נוסדה על ידי קולונל ג'יקוב שיק (1887-1937), ממציא מכונת גילוח יבשה, אשר שווקה בארצות הברית ב-1926. ב-1927 מכר ג'יקוב שיק את מניות החברה לחברת American Chain & Cable Company. ב-1929 "מכונת הגילוח החשמלית היבשה" נכנסה לשוק תחת השם Schick Dry Shaver, Inc.
ג'יקוב פתח מפעל בסטמפורד, קונטיקט, מפעל אשר העסיק בראשית דרכו כ-100 עובדים. העסק גדל בהרחבה תוך שיפור המוצרים. לאחר מותו של מייסד החברה, נמכרה החברה לחברת Rainbow, Inc ב-1940 ושמה של החברה שונה לשיק, Schick Inc.
ב-1979 סגר המפעל את שעריו, המפעל וזכויות השיווק הועברו ל- Philips DAP.

בישראל

מוצרי המותג שיק מיובאים לישראל על ידי קבוצת שסטוביץ.
פרנץ קרומר

ביוגרפיה

קרוֹמר נולד בקמניץ (עיירה כ-80 ק"מ דרום-מזרחית לפראג), בשם פרנץ קרמרז'. הוא החל את לימודי המוזיקה שלו בגיל 14, בלימודי עוגב וכינור עם דודו אנטון קרומר. כשהיה בן 18 התחיל לעבוד כנגן עוגב זמני בטוראן (Turan).
בשנת 1785 למד קרומר בווינה ועבד ככנר אצל אחד מאצילי הונגריה של התקופה, הדוכס סטירום מסימונטורי
(Styrum zu Szimontorony). בין השנים 1790-1795 ניצח על תזמורת בקתדרלה בפאץ'. החל מ-1793 עבד קרומר כמנצח ומלחין בשירותיהם של הדוכס קרואי (Karolyi) ושל הנסיך גרסלקוביץ'. מכיוון שעבודתו בהונגריה לא סיפקה אותו מבחינה מקצועית, חזר קרומר ב-1795 לווינה, שם ניגן בתזמורת ככנר ונגן כלי נשיפה, ועבד כמורה למוזיקה וכמלחין. בשנת 1810 ניצח על הבלט בתיאטרון המלכותי בווינה, ומ-1818 ועד סוף חייו היה מלחין החצר הקיסרית ומנצח התזמורת, תפקיד אותו נשא בזמנו, וולפגנג אמדאוס מוצרט. במהלך שהותו בווינה, שינה את שמו מקרמרז' לקרומר, בשל כך הוא מכונה לפעמים קרומר-קראמרז'.
קרומר קיבל ציונים לשבח רבים מפרנץ הראשון קיסר אוסטריה, שאותו ליווה בנסיעותיו לאיטליה וצרפת. הוא מונה כחבר כבוד של הקונסרבטוריון במילאנו ובפריז. 
קרומר נפטר ב-8 בינואר 1831 בווינה. הוא נחשב לאחד המלחינים הצ'כים המצליחים ובעלי ההשפעה בווינה בתחילת המאה ה-18, והוא הלחין מעל 300 יצירות. יצירותיו הודפסו בגרמניה, צרפת, אנגליה, דנמרק, איטליה, וארצות הברית, והוא קיבל חברות כבוד במוסדות מוזיקליים רבים בפריז, מילנו, וינה ובמקומות נוספים. 
קרומר פיתח את כל הז'אנרים במוזיקליים המקובלים בתקופתו, ושם דגש מיוחד על כלי נשיפה.
באקלברי

באקלברי הוא כפר במערב מחוז ברקשייר באנגליה.

היסטוריה

באקלברי הייתה בעבר אחוזה מלכותית של אדוארד המודה בשנים 1042–1066. לימים הנרי הראשון, מלך אנגליה העניק את באקלברי למנזר קלוני, בין השנים 1100–1135. בשנת 1540 חזר האזור לבעלות כתר המלוכה, בעקבות ייסוד הכנסייה האנגליקנית.

כנסיית פאריש

כנסיית פאריש האנגליקנית שבכפר נבנתה באמצע המאה האחת עשרה. הכניסה הדרומית התווספה בתקופה הנורמנית בשנת 1170, הטרנספט נבנה בסוף המאה השתים עשרה, והקשת השנייה נוספה במאה השלוש עשרה.

גאוגרפיה

בבאקלברי שלושה חלקים עיקריים: הכפר המקורי שעל גדת הנהר פנג, שמורת היער שגודלה 826 אקר, והכפר באקלברי שנמצא בצדו הדרומי של האזור.
שאר ישוב

היסטוריה

הוקם לראשונה בפברואר 1940 כחלק ממצודות אוסישקין על ידי 20 משפחות מהתנועות "הנוער הציוני" ו"העובד הציוני". המושב תוכנן ל-60 משפחות. נקרא בהתחלה "מצודת אוסישקין ג.". עם שוך הקרבות של מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק בסוף שנת 1948 נעזב מרבית המושב מיושביו עקב ההפגזות הקשות של הסורים (מתל עזזיאת, המשקיף מלמעלה), חלק מהתושבים פונה לוילהלמה (היום בני עטרות) שבמרכז הארץ.
בשנת 1949 יושב בשנית, על שרידי המושב הקודם. הפעם על ידי ארגון "עלה רש" (השם על פי ספר דברים א כא) שהיו חברים מתנועת "הנוער הציוני" מהונגריה ששרדו את השואה, עלו ארצה בזמן מלחמת העצמאות ובגמר המלחמה השתחררו מצה"ל וביקשו להקים יישוב. 
אריה זהורי, ממקימי המושב: "איבדנו את כל משפחתנו ורכושנו בשואה. באנו למדינת ישראל בכלל ולשאר ישוב בפרט לחזק את חלקה הצפוני של מדינת ישראל על מנת להבטיח ששוב לא יגזלו את היקר לנו".
הסורים צלפו על חברי המושב במשך 19 שנים מתל עזזיאת ובשנת 1957 אף רצחו את אחד מחברי המושב. ב-6 בספטמבר 1966 נפצעו 7 עובדי קרן קיימת מהתפוצצות מוקש סמוך למושב. עקבות הובילו ממקום הפיצוץ אל המוצב הסורי הסמוך בתל עזזיאת. יומיים אחר כך, ב-9 בספטמבר, עלה ג'יפ של צה"ל על מוקש, סמוך לאותו מקום. שלושה חיילים נפצעו בפיצוץ. 
ב-9 ביוני 1967, כחלק מכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים, כבשו לוחמי חטיבת גולני את תל עזזיאת והרחיקו את הגבול הסורי מהמושב.
בשנות ה-70 וה-80 נפלו במושב קטיושות ששיגרו מלבנון מחבלים ואף גרמו נזק לרכוש.

אתרים

בצדו הדרומי של המושב נמצאים שרידי יישוב קדום ועתיקות טחנת קמח.
"חורשת הנופלים" נמצאת בצדו הדרום־מזרחי של המושב. בחורשה 73 עצים לזכר 73 חללי אסון המסוקים שהתרחש בתאריך 4 בפברואר 1997 מעל שאר ישוב וקיבוץ דפנה.
לצדו המזרחי של המושב זורם נחל חרמון (הבניאס).
חומרים מסוכנים

חומרים מסוכנים (לרוב מוכר בראשי תיבות חוֹמָ"ס) הם מוצקים, נוזלים או גזים אשר עשויים להזיק לאדם, לחי או לצומח, לרכוש, או לסביבה. הסכנה בחומרים אלה נובעת מתכונות כגון דליקוּת, רעילוּת, רדיואקטיביות או השפעה מסרטנת.
על מנת לדעת האם חומר מסווג כמסוכן או לא (על-פי החוק), יש לפנות לחוק החומרים המסוכנים, אשר באחריות המשרד להגנת הסביבה. פירוט ניתן למצוא בתקנות סיווג ופטור (ראי קישורים חיצוניים), כאשר כל חומר הקיים גם בכמות וגם בריכוז גדולים מהמפורט בתקנות נחשב למעשה כחומר מסוכן.
הקטנת הסיכון מהחומרים דורשת אמצעי זהירות בזמן יצירתם, שינועם, אחסונם, השימוש בהם, וסילוקם כפסולת. מרבית המדינות חוקקו חוקים לגבי הטיפול בחומרים מסוכנים, וישנן אמנות בינלאומיות האמונות על אסדרת הטיפול בחומרים הללו.

היתר רעלים

לפי חוק חומרים מסוכנים, כל אדם העוסק בחומרים מסוכנים בריכוז או כמות הגדולים מערך הסף חייב לקבל היתר רעלים מהמשרד להגנת הסביבה. ערך הסף להיתר רעלים מופיע ברשימת הרעלים בתוספת הראשונה לתקנות חומרים מסוכנים (סיווג ופטור) 1996. היתר הרעלים מנחה בנושאים של: אחסון, שילוט, חירום, שינוע, פסולת, מניעת דליפות ופליטות, מינוי אחראי רעלים, ניהול פנקס ועוד.

אירועי חומרים מסוכנים

יש בישראל למעלה מ-150 אירועי חומרים מסוכנים אשר מדווחים מדי שנה למשרד להגנת הסביבה. אירועים אלה כוללים גם מקרים שכיחים וקלים יחסית של דליפת דלקים או אפילו מפגע ריח חריף, אך גם מקרים יותר חמורים של דליפות חומ"ס אשר גורמות לפצועים ואף נפגעים בנפש. המקרה האחרון בישראל בו נהרג אדם כתוצאה מאירוע חומרים מסוכנים התרחש ב 6 בנובמבר 2014. באירוע זה הייתה דליפה של אמוניה במפעל הוד חפר שבעמק חפר, שגבה את חייו של הכבאי סאמר עסלי, אשר היה חלק מצוות החירום שהגיע למקום על מנת לטפל בדליפה. כ־20 איש נוספים נפצעו.
אברהם שטרן (רב)

הרב אברהם שטרן (ניסן ה'תרמ"ד, 1884 – כ"ו בסיון ה'תש"ד, 17 ביוני 1944) היה מורה הוראה הונגרי ומחבר פורה שנספה בשואה. מחבר "גפי אש" על ששה סדרי משנה, וספרים נוספים.

ביוגרפיה

נולד בכפר קטן ליד פאפא לפראדל ולרב יצחק אריה שטרן. בילדותו למד מפי אביו ואחר כך אצל הרב יוסף הופמן מפאפא שסמך אותו לרבנות. בשנת ה'תרנ"ז, 1897, נכנס ללמוד בישיבתו של הרב יהודה גרינפלד בסמיהאלי וכעבור שנה עבר לישיבתו של הרב שמואל רוזנברג באונסדורף. בישיבה זו למד שלוש שנים ולאחר מכן נסע ללמוד בישיבה הגדולה בחוסט אצל הרב משה גרינוולד, מחבר "ערוגות הבושם". בשנת ה'תרס"ה, 1905, עבר לישיבת פרשבורג שבה למד מפי הרב שמחה בונם סופר במשך שלוש שנים נוספות.
בשנת ה'תרס"ח, 1908, נישא לגיטל בת הרב יוסף מאיר טיגרמן רבה של נובה זמקי (נייהייזל), הזוג התגורר בעיר הולדתה, אז בשטחי צ'כוסלובקיה. הוא ניסה להתפרנס מחנות שפתח אך החנות ספגה הפסדים והוא נאלץ לסגור אותה. חמיו ביקש מהקהילה למנותו כדיין ומורה הוראה ומאז מינויו התמסר לפעילות ציבורית בקהילה, לארגון שיעורי תורה ופעילות תורנית.
באופן כללי היה נחשב כמי שמיקל בהלכה, למעט בהלכות שבת שבהן נהג להחמיר מאד.
הוא נספה באושוויץ ביום שבת כ"ו בניסן ה'תש"ד, 17 ביוני 1944.
בניו הם: הרב בצלאל שטרן מחבר שו"ת "בצל החכמה", והרב משה שטרן מגדולי הפוסקים והמשיבים בארצות הברית, מחבר שו"ת באר משה. בן נוסף, הרב מרדכי שטרן, היה חתנו של הרב שאול בראך מקאשוי, הוא נפטר בחיי אביו בגיל 28.
יהודה, אחי ישו

יהודה, על פי המסופר בברית החדשה היה אחד מבניו של יוסף ואחיו של ישו הנוצרי.
על פי המסופר בבשורה על פי מרקוס ו' 3, מתואר ישו כבנה של מרים וכאחיהם של יעקב, יוסה, יהודה ושמעון (ועוד מוזכרות אחיות בלא ציון שמן).
יש המזהים את יהודה כאחד מהשליחים המכונה יהודה השליח (המכונה בבשורה על פי לוקס בשם "יהודה מיעקב" כאשר השם מפורש כ"יהודה אחי יעקב" - וכך תורגם הביטוי בתנ"ך המלך ג'יימס). 
לפי סברה אחת יהודה הוא השליח תומאס הקדוש. מקור השם "תומאס" הוא מהמילה "תאום", ובארמית וביוונית הוא נקרא בשם "דידמוס" שמשמעו "תאום". על פי הסברה, יהודה נקרא בשם זה בשל דמיונו לישו ועל מנת לאבחנו מיהודה איש קריות.
ישנה מסורת נוצרית לפיה יהודה כתב את איגרת יהודה - אחד מספרי הברית החדשה.

צאצאים

הגסיפוס, היסטוריון נוצרי מהמאה השנייה מזכיר בכתביו צאצאים של יהודה החיים ברומא בתקופת הקיסר הרומי דומיטיאנוס. אוסביוס מקיסריה בספרו "ההיסטוריה של הכנסייה (ספר שלישי, פרקים 19 - 20) מתאר כי דומיטיאנוס הורה על הריגת כל צאצאי דוד המלך, וכי כופרים הסגירו את הנכדים של יהודה (אחיו של ישו) שהיו צאצאי דוד המלך, אולם לאחר משפט שיחרר דומטיאנוס את הנכדים. בהמשך מציין אוסביוס כי בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס הוצא להורג יהודה קיריאקוס - נכדו של יהודה.
קרייזלר סאנבים

מכוניות ביצועים (Performance car) מדגמי "קרייזלר סאנבים"

בשנת 1978 פותחו 2 דגמי ספורט של "קרייזלר סאנבים" מסוג "Hot hatch"  :"Sunbeam Ti" ו-"Sunbeam Lotus". 
בדגם "Sunbeam Ti" הורכב מנוע 1,598 סמ"ק המפיק 101 כ"ס, בדגם "Sunbeam Lotus" הורכב מנוע 2,172 סמ"ק המפיק 152 כ"ס.
סיד קיוויט

קריירה ספורטיבית

בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה קיוויט בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בהטלת כידון (55.96 מטר), לפני מ. רידה מאנגליה (53.21 מטר).
ב-24 ביולי 1955 בתחרות שנערכה בבולטימור, מרילנד קבע קיוויט בהטלת כידון שיא אישי חדש של 73.17 מטר. באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה סיים קיוויט במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 70.55 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מלבורן (1956) סיים קיוויט במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 67.05 מטר ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים. באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה סיים קיוויט במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 68.29 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה קיוויט בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 65.97 מטר, לפני צ. גריבלר מבריטניה (61.58 מטר) וברוך פיינברג מישראל (58.23 מטר) מדליית ארד, בקרב עשר בתוצאה של 3863 נקודות, אחרי מייק הרמן מארצות הברית (5230 נקודות) ודוד קושניר מישראל (4712 נקודות).
CNF

Conjunctive Normal Form או הצורה הנורמלית הקוניוקטיבית הוא ביטוי המורכב מאוסף "פסוקיות" המחוברות ביניהן על ידי קוניונקציה, כלומר, פעולות וגם. כל פסוקית היא אוסף של ליטרלים (משתנים ושלילות משתנים) המחוברים ביניהם על ידי פעולות או (דיסיונקציה).
דוגמה:
נוסחת CNF במשתנים  בעלת צורה כגון
אופל 4/8 PS

אופל 4/8 PS

דגם ה"אופל 4/8 PS" היה קרוי גם (בגרמנית: Opel 4/8 PS "Doktorwagen" באנגלית: doctor's car), משום שהיה פופולרי בקרב הרופאים, כדי לערוך ביקורי בית.
מחיר דגם "אופל 4/8 PS" בהשקתו בשנת 1909 עמד על 3,950 מרק גרמני.
הדגם אשר הורכב בו מנוע בנזין, היה פשוט לנהיגה לתפעול ואחזקה שוטפת (לתקופה), ולכן היה פופולרי.
דגם "אופל 4/8 PS" צולם לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
גארט בירקהוף

ביוגרפיה

גארט בירקהוף נולד בפרינסטון למשפחת מתמטיקאי. לאחר שבע שנות לימוד בבית הספר הוא התחיל לימודים באוניברסיטת הרוורד בשנת 1928. בשנת 1932, לאחר השלמת תואר ראשון, בירקהוף עבר לאוניברסיטת קיימברידג' וביקר באוניברסיטת מינכן.
אף על פי שבירקהוף לא השלים לימודים באנגליה, הוא התקבל כמרצה באוניברסיטת הרוורד. בשנת 1940 הוא פרסם את ספרו הראשון בתחום אלגברה מופשטת שהיה המשך של מאמר בתחום שפרסם בשנת 1935. ספר זה עבר מספר מהדורות, כאשר המהדורה הרביעית פורסמה בשנת 1979. בפיתוחים שלו הוא ניצל רעיונות של ארנסט שרדר ואלפרד נורת' וייטהד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף במספר מחקרים בפיתוחים של נשק חדש לרבות בזוקה. בירקהוף היה קרוב לג'ון פון נוימן והתעניין בפיתוח מחשב. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא פרסם מספר עבודות בתחום ההידרודינמיקה.
תוצאות מחקרים של בירקהוף הסתכמו בכ-200 ספרים ומאמרים. הוא היה מנחה של כ-50 עבודות לתואר שלישי. בירקהוף נבחר לאקדמיה האמריקאית למדעים ולאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1981 בירקהוף זכה ב"פרס ג'ון פון נוימן".
המנון העיר החופשית דנציג

"לדנציג" (גרמנית: "Für Danzig") היה שם ההמנון הלאומי של העיר החופשית דנציג (כיום העיר גדנסק בפולין). מילות ההמנון נכתבו על ידי פול אנדרלינג, והמנגינה הולחנה על ידי גאורג גהלר. ההמנון היה בשימוש בין השנים 1920-1939, שנות עצמאותה של דנציג. לאחר שסופחה דנציג לגרמניה הנאצית, הופסק השימוש בהמנון.
החדר האדום (הבית הלבן)

החדר האדום (באנגלית: Red Room) הוא אחד מחדרי הקומה הראשונה של הבית הלבן - משכן נשיא ארצות הברית בוושינגטון שבארצות הברית. החדר שימש בעבר כחדר הסבה. כיום החדר משמש לארוחות מצומצמות משתתפים שעורך נשיא ארצות הברית. החדר מקושט באופן מסורתי בגווני אדום, ומכאן שמו.
גודלו 8.5 על 6.85 מטרים, ולו שש דלתות הפונות אל מסדרון הצלב (Cross Hall), החדר הכחול, האכסדרא הדרומית, וחדר האוכל הממלכתי.
החדר מרוהט בסגנון אימפריאלי צרפתי, וחלק מהרהיטים יוצרו על ידי הנגר הצרפתי שהיגר למדינת ניו יורק - שארל הונרה לאנוייה (Charles-Honoré Lannuier).
קירות החדר מחופות בסטין אדום שעליו עיטורי זהב. רהיטי החדר מעוטרים במשי אדום, ומגולפים בצורות של דולפינים, ראשי אריות וספינקסים - מוטיב מצרי שהפך פופולרי בצרפת לאחר מסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים.
השטיח משנת 1997 בצבעי בז', אדום וזהב הוא שיחזור של שטיח מהמאה ה-19 שיוצר בצרפת. הנברשת יוצרה בשנת 1805. בחדר מוצג דיוקנה של דולי מדיסון מעשי ידי הצייר גילברט סטיוארט משנת 1804 וכן כמה ציורי נוף.

היסטוריה

בציור משנת 1803 של בנג'מין לטרוב של הקומה הראשונה של הבית הלבן ("הקומה הרשמית" - "the "State Floor) ניתן לראות שחדר זה שימש כחדר כניסה לספריית הנשיא שהיה בחדר הסמוך. בתקופת כהונתו של ג'יימס מדיסון החדר הפך ל"חדר האוכל הצהוב" בו ערכה דולי מדיסון נשפים מדי יום רביעי.
רהיטי החדר, בסגנון צרפתי אימפריאלי נרכשו על ידי ג'יימס מונרו (אשר רכש אף את הרהיטים של החדר הכחול).
חדר זה נהרס לחלוטין בתקופת השיפוץ שנערך בעת כהונתו של הארי טרומן ונבנה מחדש לאחר מכן.
בשנת 1962, בתקופת כהונתו של ג'ון קנדי שופץ החדר ובשנת 2000 שופץ החדר בשנית.
עמית ענבר (טניסאי)

עמית ענבר (נולד ב-15 בפברואר 1985) הוא טניסאי ישראלי שבשיאו (אוגוסט 2006) היה במקום ה-561 בסבב ה-ATP, אז במקום ה-6 מבין הישראלים בסבב.

ביוגרפיה

ענבר החל את הקריירה הספורטיבית שלו בגיל צעיר, ועד גיל 14 עסק הן בטניס והן בכדורסל. לבסוף ביכר את הטניס על פני הכדורסל וזכה למספר הישגים, בהם אלוף ישראל לנוער בשנים 2001 ו-2003 וכן זימון לסגל נבחרת גביע הדייוויס בעונת 2006/7. הוא היה מדורג 137 ביחידים ו-96 בזוגות בדירוג ה-ITF לנוער וזכה במדליית הכסף במכביה ה-17 בשנת 2005 בירושלים.
כיום (2010), משחק ענבר באוניברסיטת UCLA, בה הוא לומד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים. במסגרת האוניברסיטה שיחק בעונת 2008/9 זוגות עם הראל סרוגו, ויחד השלימו רצף של 15-0 וסיימו את העונה ללא הפסד. בדרך הובילו את UCLA לחצי הגמר ב-NCAA ולתואר PAC-10 היוקרתי. בעונת 2009/10 שיחק זוגות עם ניק מייסטר האמריקאי ויחד סיימו את השנה במקום העשירי בדירוג המכללות, תוך שהם משיגים את המעמד היוקרתי של ALL-AMERICAN ומובילים את UCLA לרבע הגמר בטורניר ה-NCAA.
אוסריק, מלך סאסקס

אוסריק (באנגלית: Osric) היה מלך ממלכת סאסקס בראשית המאה השמינית. ככל הנראה אוסריק מלך לצד נות'הלם, וייתכן ששניהם היו חברי מועצת זקנים (כל אחד היה אלדרמן), אשר שלטו יחדיו בממלכה.
פרטים מועטים ידועים אודות מלכותו של אוסריק. ידוע כי אוסריק חתום כעד על צו בלתי מתוארך אשר הוציא נות'הלם. שמו של אוסריק (Osricus) מופיע על הצו בלא שימוש בתואר כלשהו, אולם הוא מופיע ברשימה לפני איברט מסיסלי, הבישוף של סיסלי, ולכן תוארו גבוה מתוארו של הבישוף, דבר המעיד על מעמדו כחבר מועצת הזקנים. ההיסטוריונים סבורים כי צו זה הוצא בין השנים 705–717, ובהתאם תקופת שלטונו של אוסריק הייתה בין שנים אלה.
ג'וזף לוסי

ביוגרפיה

לוסי נולד בלה קרוס שבויסקונסין. בצעירותו טס לוסי לגרמניה, שם למד עם ברטולד ברכט, הוא שב לארצות הברית ופילס את דרכו להוליווד. בתקופת המקארתיזם נחקר ונחשד לוסי בקשרים עם המפלגה הקומוניסטית והיה ברשימה השחורה של הוליווד. הקריירה שלו התנהלה בעצלתיים והוא עבר ללונדון, שם המשיך את עבודתו כבמאי. אפילו בבריטניה הוא נתקל בבעיות, בסרטו הבריטי הראשון The Sleeping Tiger, מותחן פשע המשתייך לסוגת הסרט האפל שיצא לאקרנים בשנת 1954 הוא השתמש בשם העט ויקטור הנבורי (Victor Hanbury) ולא בשמו האמיתי בכתוביות הקרדיט לבמאי; היות שכוכבי הסרט, אלקסיס סמיט (Alexis Smith) ואלכסנדר נוקס (Alexander Knox) חששו שהוליווד תחרים אותם בגלל עבודתם עם הבמאי. לוסי נשכר מטעם חברת הסרטים Hammer Film Productions לביים ב-1956 את הסרט X the Unknown, אולם לאחר מספר ימים שעבד על הפרויקט, כוכב הסרט, דין ג'אגר (Dean Jagger) סירב לעבוד עם לוסי בגלל שהוא חשב שהוא קומוניסט ולוסי הועבר מהפרויקט.

שיתוף פעולה עם הרולד פינטר

במהלך שנות השישים נכנס לוסי לשותפות בהפקה עם המחזאי הרולד פינטר, פעילות שהותירה את חותמה על קריירת התסריטאות שלו. השניים שיתפו פעולה בשלושה סרטים: "המשרת" (1963), "תאונה" (1967) ו"המקשר" (1970). כל שלושת הסרטים קצרו תשבחות רבות מהביקורת והיו מועמדים לפרסים יוקרתיים. "המקשר" זכה בפרס דקל הזהב. פינטר גם כתב עיבוד לפרוסט בשביל לוסי, אולם לא נמצאו המשאבים על מנת להפיק את הסרט.
כל אחד מהסרטים של פינטר ולוסי בחנו היבט אחר של מערכת המעמדות החברתיים בבריטניה ויחסי האדון-משרת (כמו ב"המשרת") והרומן הלא-חוקי בין ג'ולי כריסטי (מן המעמד העליון) לבין אלן בייטס (מן המעמד הבינוני) ב"המקשר"; בעוד שבסרט "תאונה" תואר עולמם של אנשי אוקספורד ומערכות היחסים שלהם מחוץ לנישואים, שחשפו צביעות בקרב המעמד הבינוני המשכיל.
יכולתו של פינטר לטעת רבדים שונים של משמעות בדיאלוגים שלו, צמצמה את מספר השורות בהן השתמשו הדמויות, מה שנראה על פני השטח כשיחת חולין, כל אלו הועצמו בשל יכולתו של לוסי ליצור דימויים קולנועיים רבי משמעות והיו חלק ממרכיבי ההצלחה של הסרטים הללו באותה עת.

שלהי הקריירה שלו

לוסי תכנן מזה זמן רב עיבוד קולנועי למחזה "גליליאו" של ברכט, אותו הוציא לבסוף לפועל ב-1975. גליליאו הופק עבור הטלוויזיה ומומן בחלקו בידי American Film Theatre, אם כי הוא הוסרט באנגליה. ב-1976 ביים את "מר קליין" בכיכובו של אלן דילון המספר על צרפת בימי הכיבוש הגרמני.
לוסי ביים את האופרה "דון ג'ובאני" של וולפגנג אמדאוס מוצרט ב-1979, אותה צילם בוילה קפרה "לה רוטונדה" ובונטו שבאיטליה. הסרט הזה היה מועמד למספר פרסי סזאר ב-1980, בכללם עבור הבמאי הטוב ביותר.

חייו הפרטיים

לוסי היה נשוי שלוש פעמים. בשנים 1956–1963 היה נשוי לשחקנית הבריטית דורותי ברומילי (Dorothy Bromiley) ונולד להם בן, ג'ושוע לוסי (Joshua Losey), שנהיה שחקן. בן אחר שלו, גבריק לוסי (Gavrik Losey), נולד מנישואיו למעצבת האופנה והסופרת אליזבט הוק (Elizabeth Hawes). גבריק עזר לאביו בהפקת כמה מסרטיו. לוסי נישא בשלישית לפטרישיה מוהן (Patricia Mohan), שעיבדה את הלברית של לורנצו דה פונטה ל"דון ג'ובאני" ואת מחזהו של ניל דון (Nell Dunn) ‏ (1985). נישואיו אלה של לוסי נמשכו עד לאחרית ימיו.