להט"ב

טרם השימוש במונח

בטרם המהפכה המינית של שנות ה-60 לא היה קיים מונח רווח תקין פוליטית ולא מזלזל שאיחד תחתיו זהויות לא הטרוסקסואליות. המונח היחיד הקרוב לכך היה "מין שלישי" שמקורו בשנות ה-60 של המאה ה-19, אך הוא מעולם לא קיבל הכרה נרחבת. המונח "הומוסקסואליות" נתפס עד לאותה העת כבעל קונוטציה שלילית, והיו ניסיונות לשנות אותו ל"הומופיל" בשנות ה-50 וה-60, ובהמשך לגיי בשנות ה-70. כאשר עיצבו הלסביות זהויות צבוריות רבות יותר וגבר השיח סביבן, הפך לרווח השימוש בביטוי "הומואים ולסביות".
בנותיה של ביליטיס, הארגון לקידום זכויות הלסביות בארצות הברית, בחן בשנת 1970 את הנושא, והפעילוֹת בו התחבטו באשר לסוגיה המרכזית שבה צריך להתמקד המאבק החברתי: פמיניזם או זכויות להט"ב. נושא השוויון היה מרכזי בפמיניזם הלסבי, ופער בתפקידים בין נשים וגברים או תרבות הבּוצ'ות והפמיות נתפסו כהתנהגות פטריאכלית. לסביות פמיניסטיות נמנעו מתפקידי מגדר שהונהגו בברים וראו בהומואים שוביניסטים, ועל כן הן נמנעו מפעילות חברתית הכוללת גם את מטרותיהן. תנועה מהותנית הולכת וגוברת של לסביות פמיניסטיות קראה ליצור בדלנות מוחלטת של נשים לסביות בנושא זה. ככל שגדלה קהילת הלהט"ב, ביקשו גם ביסקסואלים וטרנסג'נדרים הכרה חברתית בקטגוריות הזהויות המיניות והמגדריות אליהן הם משתייכים.
מהומות סטונוול היו הפעם הראשונה בה הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים התקוממו יחד כקבוצה אחת כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית. עם זאת, בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 החלו לעלות ספקות בנוגע לתפיסת כלל הזהויות כקבוצה אחת, והומואים ולסביות רבים החלו לקבל פחות את השתייכותם של ביסקסואלים וטרנסג'נדרים. התפיסה הייתה שטרנסג'נדרים מתנהגים באופן סטריאוטיפי שמזיק למאבק למען הזכויות, וכי ביסקסואלים הם למעשה הומואים ולסביות שמפחדים לצאת מהארון. כל קהילה המכונסת יחד עם קהילות אחרות נאבקת על זכות ההגדרה העצמית שלה. השאלה האם וכיצד לחבור לקבוצות אחרות או לתת-קבוצות, הולידה קונפליקטים הבאים לידי ביטוי עד היום.
השחקנית הטרנסג'נדרית קנדיס קיין כינתה את קהילת הלהט"ב בשנת 2009 "המיעוט הגדול האחרון", ואמרה "אנחנו, כקבוצה, עדיין יכולים להיות מוטרדים באופן פומבי ולהיות מושג ללעג בטלוויזיה."

באנגלית

בראשי התיבות להט"ב (באנגלית: LGBT) נעשה שימוש בארצות הברית החל משנת 1988 לערך. שימוש במונח כפנייה שוויונית להומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים החל בשנות ה-90. על אף שהייתה וישנה מחלוקת בקרב קהילת הלהט"ב בדבר קבלת מונח הכולל בתוכו זהויות שנתפסות כשונות האחת מהשנייה (ולעיתים אף נדחקות לשולי הקהילה), הפך המונח להט"ב לסמל חיובי של הכללה. השימוש במונח הפך עם הזמן לכלי שסייע באופן ניכר להעברת אינדיבידואלים משולי החברה לעבר המרכז.

בעברית

את המקבילה העברית לראשי התיבות LGBT, הגה הפעיל החברתי ומנכ"ל המועצה לזכויות הגייז, שבי גטניו, בסוף שנת 2001. גטניו עסק בקידום מטרות הקהילה הגאה בכנסת ובממשלה. במסגרת תפקידו כתב דו"חות שונים ונאלץ לחזור שוב ושוב על המשפט 'לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים' - דבר שגרם לו לחוסר נוחות ולכן החליט להמציא ראשי תיבות. גטניו חשב על צירופי אותיות שונים, ולאחר שפסל אפשרויות כגון בלט"ה, הבל"ט ובטל"ה משום שלתפיסתו היו שליליים או סטיגמטיים, בחר בקיצור להט"ב שנתפס בעיניו כצירוף החיובי ביותר. גטניו ביטא את הקיצור באופן בו נשמע קרוב למילה 'להיטיב' (LEHETAV). חברי ועד המועצה לזכויות הגייז (יוקי לביא, עמית שאנן, מנחם שיזף, רותם דנון, נורה גרינברג, אלי שרון ואחרים) הסכימו לשנות את שם המועצה ל'המועצה לזכויות הלהט"ב'.
המושג תחילה נתקל בהתעלמות ובהתנגדות. כלי תקשורת וארגונים בקהילה הגאה, לרבות האגודה למען הלהט"ב בישראל והבית הפתוח סירבו לאמץ את ראשי התיבות הללו. המושג הופיע לראשונה בכלי התקשורת ב-11 בפברואר 2002 לאחר שגטניו שלח הודעה לעיתונות בנושא סיקור ישיבת כנסת בנושא להט"ב. לצד המושג 'להט"ב' נכתב בסוגריים 'לסביות, הומואים, טרנסקסואלים וביסקסואלים'.