google/wiki40b huggingface dataset:
שמסדין סמי פרשרי

שמסדין סמי פרשרי (אלבנית: Şemseddin Sami Frashëri, טורקית: Şemseddin Sami Bey,‏ 1 ביוני 1850, פרשאר- 18 ביוני 1904, איסטנבול). סופר, פילוסוף ומלומד עות'מאני-אלבני. יחד עם אחיו נעים ועבדיל, היה אחד מראשי התנועה הלאומית האלבנית.

תולדות חייו

פראשרי סיים את הגימנסיום זוסימאה, ביואנינה שביוון, שם למד פילוסופיה מערבית וכן את השפות איטלקית, יוונית וצרפתית. בנוסף על כך למד עם מורה פרטי טורקית, ערבית ופרסית.
בשנת 1872 הגר לאיסטנבול, שם שם לעצמו מטרה להעלות את קרנן של השפה והתרבות האלבניות. יחד עם אחיו אבדיל פרשרי ועם חסן תחסיני ופאשקו ואסה, הקים בשנת 1879 את האיחוד המרכזי להגנה על זכויות העם האלבני. אחת ממטרות הארגון הייתה פיתוח אלף בית אלבני. בנוסף על כך עמד בראש האגודה למען פרסום כתבים אלבניים, שמטרתה הייתה פרסום כתבים של סופרים ומלומדים אלבניים. הוא לקט את כתבי היד יחד עם אחיו אבדיל פראשרי. פראשרי מת באיסטנבול בשנת 1904.

זהות

פראשרי היה בעל זהות כפולה, אלבנית עת'מאנית. הוא תרם רבות לרפורמות בשפה הטורקית. מאידך היה מאבות הלאומיות האלבנית. בשנים 1889-1898 הוציא לאור אנציקלופדיה בת שישה כרכים בשם המילון הכללי (Kamûs-ül Â'lâm ), זו הייתה האנציקלופדיה הראשונה שיצאה בשפה העות'מאנית. האנציקלופדיה נבנתה על פי מודל צרפתי וייתכן שחלק ניכר ממנה תורגם מצרפתית. עם זאת הוקדש בה חלק נרחב לערכים הקשורים לזהות העות'מאנית והאלבנית. באנציקלופדיה נדונו גבולות אלבניה, הכוללים גם את קוסובו וחלקים מיוון ומקדוניה של היום. הוא מייחס את האלבנים לעמים עתיקים כמו האלירים, התראקים, האפירים והמקדונים. לפיכך הם תושביו המקוריים של הבלקן. לטענת פרשרי קבלו האלבנים את השלטון העות'מאני ואת דת האסלאם בידיים פתוחות, במטרה ליטול חלק בבניית האימפריה. עם זאת הוא אינו מסתיר גם את מלחמתו של המנהיג האלבני, סקנדרבג בעות'מאנים.

כתבים

בנוסף על האנציקלופדיה שהזכרנו. פראשרי הוציא בסביבות 50 ספרים בשפות העות'מאנית והאלבנית. בין השאר הוציא מספר מילונים עות'מאניים ועות'מאנים-צרפתיים וכן מילון עת'מאני-ערבי. בנוסף על כך פרסם פרסומים מדעיים ופוליטיים וכן רומאנים ומחזות בשפות האלבנית והעות'מאנית.
פירוס

חייו

פירוס היה בנו של איאקידס מלך המולוסים שבאפירוס. בצעירותו שהה בגלות עקב מלחמות ירושה בארצו. לאחר הדחתו מכיסאו ב-302 לפנה"ס, אימץ אותו גיסו, דמטריוס פוליורקטס, והוא קיבל תפקיד גבוה בצבאו. לאחר תבוסתו של דמטריוס בקרב איפסוס, שבו לקח פירוס חלק פעיל, הוא נשלח כבן ערובה לחצרו של תלמי הראשון מלך מצרים. 
פירוס התחבב על תלמי וזכה לתמיכתו הנלהבת. בעזרתו הצליח לשוב לאפירוס, ולטעון מחדש לכתרו. בשנת 297 לפנה"ס חזר אל כס השלטון והפך למלך אפירוס. כמלך אפירוס הצליח להפוך את ארצו לאחת הממלכות החזקות בעולם ההלניסטי, לספח לה שטחים נרחבים ממוקדון, מתסליה, מאיטוליה, ומהאיים האיוניים.
בשנת 280 לפנה"ס פלש פירוס לאיטליה, בעקבות בקשת עזרה שנשלחה אליו מהעיר היוונית טאראנטו שהייתה נתונה במאבק עם הרפובליקה הרומית. פלישתו של פירוס החלה למעשה את מלחמת פירוס, מלחמה בה ספגו הרומים תבוסות כבדות לצבאם וכבודם נפגע. לפירוס היו חיילות רגלים וחיל פילים משובחים, והיה מצביא בעל יכולת טקטית גבוהה. במהלך המלחמה הצליח פירוס להסב מפלות כבדות לרומים בהרקליה ובאסקולום, אך יחד עם זו לא הצליח להביס את הרומאים. לאחר הקרב באסוקולום, שבו ניצח אך במחיר כמעט כל צבאו, אמר, לפי עדות פלוטארכוס, את משפטו המפורסם: "עוד ניצחון כזה ואבדנו", אשר הפך למטבע לשון וכונה על שמו "ניצחון פירוס".
אי יכולתו של פירוס להגיע להכרעה במלחמה, סירובו של הסנאט הרומי לשאת ולתת עמו, ולפי חוקרים מסוימים, אופיו ההרפתקני, הובילו את פירוס להעביר את צבאו לסיציליה במטרה למגר את שליטת קרתגו באי, ולהשאיר כוחות מצב מועטים בדרום איטליה. על אף שבתחילת מאבקו הצבאי בסיציליה זכה פירוס להצלחות נגד הפיניקים, התגלתה המערכה ככישלון מצדו, ובשנת 275 לפנה"ס חזר לאיטליה, שם הובס באופן סופי על ידי הרומים בקרב בנונטום.
פירוס נסוג מאיטליה והחל לנסות לגבש את כוחו ביוון עצמה. בשנת 272 לפנה"ס נהרג במהלך קרב רחוב בארגוס, לפי המסורת על ידי אישה שזרקה עליו לבנת בניין.
מיאפלסידוס

תכונות

מיאפלאסידוס הוא ענק לבן, אשר גילו מוערך בכ-350 מיליון שנים ונמצא לקראת סיום המימן שבליבתו בתהליך היתוך גרעיני להליום. הכוכב יצא מהסדרה הראשית לקראת השלב של הפיכת ההליום לפחמן ולחמצן המלווה בהתנפחות והתקררות עד שיהפוך לענק אדום. מסתו כ-3 מסות שמש כך שהוא צפוי להפוך בסופו של דבר לננס לבן. רדיוסו פי 5.8 מרדיוס השמש ועוצמת הארתו פי 210 משל השמש. מהירות סיבובו סביב צירו גבוהה יחסית – כ-140 ק"מ לשנייה, והוא משלים סיבוב כזה במעט יותר בכ-50 שעות.
Hasta Siempre

Hasta Siempre (בספרדית: "לתמיד") הוא שיר שכתב המשורר הקובני קרלוס פואבלה ב-1965. השיר נכתב זמן קצר לאחר שפידל קסטרו פרסם את מכתב הפרידה של ארנסטו גווארה ממנו ומהעם הקובני, והוא נכתב כתגובה לאותו מכתב. השיר הוא שיר הלל רב שבחים לגווארה ולחלקו במהפכה הקובנית.
במרוצת השנים הוקלטו מספר גרסאות כיסוי לשיר, בין היתר על ידי קומפאי סגונדו מבואנה ויסטה קלאב, הזמר המקסיקני אוסקר צ'אווס, קרלוס פואבלה והזמרת הצרפתייה נטלי קרדון. בגרסה שהקליטה בואנה ויסטה בשנת 2003, שונתה השורה האחרונה בשיר, שלשונה "ועם פידל אנו אומרים לך: אתה המפקד לתמיד", והמילה "פידל" הוחלפה במילה "קובה".
ארט פוקוס

"ארט פוקוס" (באנגלית: Art Focus) הוא פרויקט אמנות ישראלי שמופק על ידי הקרן לירושלים ומטרתו היא חשיפת האמנות הפלסטית הישראלית בפני שוק האמנות הבינלאומי. הפרויקט החל את פעילותו בשנת 1994 והוא מתנהל כמעין ביאנלה או טריאנלה בינלאומית לאמנות.

היסטוריה

פרויקט ארט פוקוס נערך לראשונה בשנת 1994, ובמסגרתו נערכו שורה של תערוכות של אמנים ישראלים בגלריות ובמוזיאונים ברחבי ישראל. הפיזור הגדול של התערוכות הוביל לשינוי בתפיסת הפרויקט, והחל משנת 1996 מקיים הפרויקט תצוגה מרכזית. בנובמבר 1996 נערכה בחלל מתחת לאצטדיון טדי תצוגה שכללה ארבע תערוכות, ששילבו בין אמנים ישראלים לזרים. אחת התערוכות - "מחבואים" - כללה תצוגה של עבודות וידאו ארט רבות והיוותה ביטוי להתפתחות מדיום הוידאו ארט בישראל. בנוסף לתערוכות באצטדיון הוצגו גם תערוכות בגלריות ומוזיאונים ברחבי הארץ.
תערוכת "ארט פוקוס 3" נפתחה ב-24 בנובמבר 1999 וכללה שני מוקדים עיקריים. בחלל של אצטדיון טדי נערכו 12 תערוכות  שונות של אמנים ישראלים ובהם אורי צייג, גיל שחר, גל וינשטיין, שאריף ואכד, משה גרשוני וזהר קניאל ואחרים. ואילו בחלל הפתוח של בריכת הסולטאן הוצגה תערוכה בינלאומית אותה אצר קספר קניג. התערוכה של קניג הוצגה בעיתונות המקומית ככישלון רהבתני בכל הקשור להשקעה העצומה בהכשרת המקום לתצוגה ולאיכות העבודות ולהקשרן. בנוסף, הוצגו במסגרת הפרויקט התערוכה הקבוצתית "מראית עין" במוזיאון ישראל (אוצרת: שרית שפירא), תערוכה של בוגרי התוכנית ללימודי המשך של בצלאל בבית האמנים בירושלים ותערוכה של מיכה אולמן ואברהם אופק בבית טיכו.
כמה שערוריות נקשרו לתצוגות הפרויקט. עבודתו של יואב שמואל, הוצגה במוזיאון ישראל ללא ציון שם האמן בעקבות סכסוך כספי ומשפטי עם המוזיאון. בנוסף, הנהלת ארט פוקוס ביקשה לבטל את תערוכתם של משה גרשוני וזוהר קניאל, משום העובדה שיצירות דומות הוצגו גם במוזיאון ישראל, וזאת על אף שבהנהלת הפרויקט ישבו שני אוצרים קבועים של המוזיאון.  
"ארט פוקוס 4" נפתח ב-4 בדצמבר 2003 והתקיים במוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים. את התערוכה אצרו סוזן לנדאו ויגאל צלמונה
ב-23 בספטמבר 2008 נפתח "ארט פוקוס 5" במבנה באזור התעשייתי של שכונת תלפיות בירושלים. בתערוכה, אותה אצרו ברנאר בליסטן ועמי ברק הוצגו 66 אמנים מ-25 מדינות תחת הכותרת "האם אמנות יכולה יותר?".
ליגת העל הצפון אירית

היסטוריה

הליגה הוקמה בשנת 1890 כליגה כלל-אירית לקבוצות מכל האי אירלנד, אירלנד וצפון אירלנד שכן אז אירלנד הייתה חלק מבריטניה אך בפועל רוב הקבוצות בליגה היו מצפון אירלנד. הליגה הפכה רשמית לליגת הכדורגל של צפון אירלנד בלבד בשנת 1921 לאחר עצמאותה של אירלנד וכן ההפרדה בהתאחדויות הכדורגל (הוקמה התאחדות הכדורגל של אירלנד) תחילה כמדינת אירלנד החופשית ומאוחר יותר כרפובליקה של אירלנד.
העונה הראשונה של הליגה נעצרה כתוצאה מלחץ התקשורת שכן שבע מתוך שמונה הקבוצות בליגה היו מהעיר בלפסט וכך הכדורגל האירי כולו נשלט בעיקרו בבלפסט. בשנת 1892 דרי אולימפיק הפכה לקבוצה השנייה בליגה שאינה מבלפסט אך היא נשרה לאחר עונה אחת. בשנת 1900 דרי סלטיק הצטרפה לליגה ושנה לאחר מכן הצטרפה הקבוצה הבאה מדרי, סנט קולומבוס קורט. סנט קולומבוס קורט החזיקה בליגה רק עונה אחת לפני שנשרה לליגה השנייה ובמקומה עלתה הקבוצה הראשונה מדבלין בליגה, בוהמיאנס בשנת 1903.  קבוצה נוספת מדבלין העפילה לליגה הבכירה בעונת 1904, שלבורן.  בעונת 1911 גלנאבון מהעיר לורגן העפילה לליגה הבכירה במקומה של בוהמיאנס שהחליטה לפרוש מהליגה האירית אך צורפה חזרה בעונת 1912. בעונת 1912 היו בליגה שלושה מועדונים מדבלין לאחר שטריטונוויל צורפה אך כמו "סנט קולומוס קורט" ו "דרי אולימפיק", החזיקה מעמד רק עונה אחת. דרי סלטיק נשרה מהליגה בעונת 1913 וכך, כאשר הליגה פוצלה בשנת 1921 גלנאבון הייתה הקבוצה היחידה בליגה מחוץ לבלפסט. במהלך שנות ה-20, עם הרחבת הליגה, הליגה חולקה יותר באופן שווה לפי אזורים גאוגרפיים בצפון אירלנד אך למרות זאת, רק בעונת 1952 קבוצה מחוץ לבלפסט (גלנאבון) הוכתרה כאלופת הליגה.
בשנת 2003 עברה השליטה על הליגה הבכירה של צפון אירלנד לידי התאחדות הכדורגל של צפון אירלנד, מספר הקבוצות הוגדל ל-16 כאשר בשתי הליגות הנמוכות יותר ישנן רק 12 קבוצות.
אלחואלה

היסטוריה

אלחואלה הוקמה על ידי תושבים מהאזור שרצו להקים קהילה חדשה. הקהילה הוכרה רשמית ב-1782.
העיר השתתפה במלחמת האזרחים בקוסטה ריקה ב-1823 לצד הרפובליקנים שניצחו בסופו של דבר. העיר שירתה בתקופה קצרה בין 1834 ל-1835 כעיר הבירה של קוסטה ריקה. בסיום תקופה קצרה זו פרצה מלחמת אזרחים שנייה, מלחמת הליגה, בה העיר וערים אחרות נלחמו נגד סן חוסה והובסו כעבור חודש.

כלכלה

כלכלת האזור מבוססת בעיקר על ייצוא קפה, קנה סוכר, תירס, הדרים ויבולים נוספים.

תחבורה

במרחק של כ-3 קילומטרים ממרכז אלחואלה נמצא נמל התעופה הבינלאומי חואן סנטמריה, שקרוי על שם הגיבור הקוסטריקני חואן סנטמריה. הנמל משרת גם את בירת קוסטה ריקה סן חוסה והוא הנמל השני בעומסו במרכז אמריקה.

ספורט

באלחאולה משחקות שתי קבוצות כדורגל מליגת העל של קוסטה ריקה: אלחואלנסה, אחת הקבוצות הגדולות בליגה שזכתה בעשרות אליפויות מקומיות והגיעה פעם אחת לגמר גביע אינטראמריקנה, וקרמליטה שזכתה פעם אחת באליפות המקומית.
פוניקולר

פוניקולר (בצרפתית: Funiculaire) היא רכבת הנמשכת על ידי כבל במעלה מתלול (מדובר בכבל תחתי, בניגוד לרכבל בו נישא קרון הנוסעים על ידי כבל עילי מבלי מגע בקרקע). שיווי המשקל בין שני הקרונות מאפשר נסיעה תוך שימוש במנוע בעל הספק נמוך יחסית, שכן משקל הקרון היורד מושך כלפי מעלה את הקרון העולה. הקרונות עצמם אינם ממונעים, והמנועים המניעים את הכבל נמצאים בתחנות הקצה, בדומה לרכבל.

מקור השם

מקור המילה במילה הלטינית funiculus שמשמעה "חבל דק".

אופן הפעולה

במרבית סוגי הפוניקולרים שני קרונות רכבת מחוברים לכבל אחד ונעים לחלופין מעלה ומטה לרוב על מסילה אחת (המסילה מתפצלת במרכזה ומאפשרת מעבר הקרונות זה לצד זה), ולעיתים נדירות יותר - על שתי מסילות מקבילות זו לזו.

שימושים

פוניקולרים משמשים בעיקר במקומות בהם מדובר במדרונות תלולים בהם אחוז השיפוע של המתלול אינו משתנה (אחוז השיפוע קבוע), אחרת לא ניתן להפעיל את הפוניקולר, ויש להשתמש ברכבל.
קרונותיו של הפוניקולר מתוכננים לשיפוע המתלול בהיותם מדורגים. על ידי שימוש בקרונות הנמשכים זה אחר זה כמדרגות, כיסאות הנוסעים בתוך הקרונות נותרים אופקיים ביחס לקרקע.
פוניקולרים משמשים לתחבורה ציבורית כגון הפוניקולר של מונמארטר בפריז, הפוניקולר של מונז'ואיק בברצלונה, הכרמלית בחיפה, הטונל ופוניקולר קבאטש-טקסים באיסטנבול ו-15 הפוניקולרים הפועלים בוולפראיסו שבצ'ילה.
פוניקולרים אחרים משמשים להעלאת נוסעים במעלה הרים - כגון הפוניקולר של מונטסראט בספרד וכן הפוניקולר בסקרבורו שבאנגליה.

היסטוריה

הפוניקולרים הראשונים הונעו באמצעות לחץ מים ואפשרו העלאת והורדת אסדות נושאות סחורה במעלה ובמורד גבעות בהן נחצבו תעלות. פוניקולרים אלה נבנו במהלך המאה ה-19, בעיקר בשנות ה-30 של המאה בארצות הברית.
דוגמאות לתעלה בה עשו שימוש במנגנון זה היה רכבת אלייני פורטאג' במדינת פנסילבניה בשנת 1834 וכן בתעלת מוריס שחיברה את נהר דלאוור ונהר פאסאיק בניו ג'רזי.
מאוחר יותר נעשה שימוש בפוניקולרים על מנת להסיע נוסעים. אחת הדוגמאות הראשונות היה הפוניקולר בהר לווה שבקליפורניה שהחל לפעול ב-4 ביולי 1893.
פוניקולר ידוע נוסף הוא הפוניקולר על הר וזוב, עליו נכתב בשנת 1880 השיר פוניקולי פוניקולה. פוניקולר זה ניזוק בהתפרצות ההר בשנת 1944 ואינו בשימוש כיום.

פוניקולרים ברחבי העולם

הפוניקולר התלול בעולם הוא רכבת קאטומבה שבניו סאות' ויילס באוסטרליה, שזוויתו 52° מעלות (תלילותו 122%)

פוניקולרים בישראל

בישראל, פועל פוניקולר אחד והוא הכרמלית שבחיפה אשר נחנכה בשנת 1959. אורך מסלול הכרמלית 2000 מטר, והיא מקשרת את העיר התחתית עם שכונת הדר ומרכז הכרמל.
קרל פון רוקווס

ביוגרפיה

קרל פון רוקווס נולד למשפחת אצולה גרמנית ממוצא הוגנוטי. הוא החל את הקריירה הצבאית שלו בצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1899. בעת מלחמת העולם הראשונה שימש כקצין במספר פלוגות. עם תום מלחמה זו קודם לדרגה המקבילה לסרן. לאחר הפסקת האש, נשאר ברייכסווהר, מילא את תפקיד שר המלחמה, ולאחר מכן תפקידים בכירים אחרים בצבא. באוקטובר 1938 נקרא לשירות מילואים בלופטוואפה בדרגת לויטנט-גנרל. ביוני 1939 עזב את הלופטוואפה בדרגת גנרל.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין בורמאכט. בדצמבר 1939 קיבל את הפיקוד על חטיבת חיל הרגלים 142. מה-15 במרץ 1941 עד אוקטובר 1941 פיקד על אחת מקבוצת ארמיות דרום. מה-1 ביולי 1941 קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים של גרמניה.
כמפקד ארמייה מקבוצת ארמיות דרום, רוקווס פעל לפי חוקי הגזע והמלחמה הנאציים וביצע השמדה של שבויי מלחמה סובייטים, עמים סלאבים ושל יהודים בשטחים בהם פעל. מאוקטובר 1941 נכנס למאגר ה"פיהררריזרב" (מאגר של קצינים בכירים בהמתנה לקידום ולאיוש דרגות רמות). ביוני 1942 חזר לפקד על קבוצתו מקובצת ארמיות דרום, ולאחר פיצולן לשתי קבוצת פיקד על קבוצת ארמיות B. ב-1 בינואר 1943 הוא שוב הוצא משירות ונכנס לרשימת הפיהררריזרב, וב-31 במרץ 1943 הוצא ממנה. באוגוסט 1943 נשלח לוורשה כנציג של הצלב האדום הגרמני.

העמדה לדין

לאחר כניעת גרמניה הנאצית ב-1945, נעצר רוקווס והועמד לדין במסגרת משפט הפיקוד העליון. הוא נמצא אשם ונידון לעשרים שנות מאסר. עקב בריאותו הלקויה הוא הועבר מכלא לנדסברג לבית חולים בנירנברג, ושם מת ב-24 בדצמבר 1949.
פליקס, נסיך לוקסמבורג

חיים

פליקס נולד ב-3 ביוני 1984 בבית החולים הדוכסית הגדולה שרלוט שבלוקסמבורג סיטי. הוא השני מבין ילדיהם של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג. יש לו אח גדול בשם גיום ואחים צעירים בשם לואי אלכסנדרה וסבסטיאן. סנדקיו הם ז'אן, נסיך לוקסמבורג מצד אביו, וקטלינה מסטרה מצד אמו. הוא קרוי על שמו של סבא רבא שלו פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה.
הנסיך פליקס למד בבית הספר לורנצוויילר (Lorentzweiler) ולאחר מכן ב"בית הספר האמריקאי של לוקסמבורג" וב"בית הספר הבינלאומי של לוקסמבורג" (International School of Luxembourg). ב-1998 נכנס ללימודים בפנימייה בשווייץ, ולאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות נשלח לבריטניה ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. עם זאת, פציעת ברכיים חמורה אילצה אותו לפרוש מהתוכנית. התעניינותו בפסיכולוגיה, מדעי המדינה ותקשורת הובילה אותו לקחת קורסים נוספים בנושאים אלו בבריטניה ובבלגיה. 
בשנת 2005 הצטרף הנסיך פליקס למחלקת השיווק והיחסים הציבוריים של Grand Chelem Management SA, חברה שווייצרית המתמחה בארגון אירועי ספורט ותרבות. הוא ממשיך לעבוד כיועץ עצמאי לחברה. הנסיך מתעניין במיוחד באתיקה בביוטכנולוגיה. באוקטובר 2009 החל הנסיך פליקס ללמוד לתואר ראשון בביואתיקה ב-Ateneo Pontificio Regina Apostolorum ברומא, איטליה. הנסיך דובר לוקסמבורגית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, ספרדית ואיטלקית. הוא גם מתעניין בספורט על ענפיו השונים, ומשמש כנשיא הכבוד של "הפדרציה לכדורסל של לוקסמבורג.

תואר

תארו הרשמי של הנסיך פליקס הוא "הוד מלכותו הנסיך פליקס מלוקסמבורג, נסיך נסאו, נסיך בורבון-פארמה". התואר "נסיך בורבון-פארמה" בוטל ב-1968 בידי סבו של פליקס, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אולם חודש ב-1995.
גשרי טוקו רי

תקציר העלילה

לוטננט הארי ברובייקר (ויליאם הולדן) משרת כטייס קרב במילואים על נושאת מטוסים. הוא ותיק קרבות מלחמת העולם השנייה, עורך דין מצליח בדנבר, קולורדו, נשוי ואב לשתי בנות קטנות. מתגייס לפי בקשת הצבא למרות שיש לו השגות על התועלת במלחמה זו.
בשובו ממשימה בקוריאה הצפונית הוא נאלץ לנחות נחיתת חירום בים. מסוק חילוץ ובו הטייס מייק פורני (מיקי רוני) ואיש חיל האוויר נסטור גמבידג' (ארל הולימן) טס לקראתו והוא מוטס לנושאת המטוסים כשהוא קשור לחבל הצלה. פורני הוא טייס ממוצא אירי הנוהג לחבוש מגבעת ירוקה ולענוד צעיף ירוק כדי לעודד את הטייסים אותם הוא מציל מהים.
לאחר התאוששות נקרא ברובייקר לשיחה עם מפקד נושאת המטוסים, תת-אדמירל ג'ורג' טארנט (פרדריק מארץ'). טארנט מחבב את ברובייקר המזכיר לו את בנו שנהרג בקרב מידווי. ברובייקר מתרעם בפניו מדוע דווקא הוא נקרא לשרת במלחמה ולעזוב את משפחתו ועבודתו בעוד שאחרים לא נקראו לשרות והמלחמה כמעט אינה מורגשת בארצות הברית. לדעתו יש לסגת מקוריאה ולסיים בכך את המלחמה אך טארנט אומר זה יגרום לנפילת ארצות אחרות כמו הפיליפינים ואינדונזיה (תאוריית הדומינו). הוא מודיע לו כי משימתם הבאה היא להרוס את גשרי טוקו רי, השולטים על צומת דרכים חיוני בקוריאה הצפונית דבר שיגרום למפנה במלחמה כן הוא מודיע לו שהם שטים לחופשה קצרה ביפן וכי אשתו ובנותיו נמצאות שם.
על החוף פוגש ברובייקר את אשתו ננסי (גרייס קלי) ובבית המלון הוא נפגש עם בנותיו. מגיע אליו נסטור ומודיע שפורני הסתבך בתגרה ונמצא בבית כלא צבאי. ברובייקר נוסע אליו ומצליח לשחררו בערבות. בינתיים משוחח המפקד טארנט עם ננסי ומספר לה על בנו שנפל ועל ההשפעה הקשה שהייתה על כלתו ואשתו. הוא משתף אותה בפעולה שעומדת להיות בטוקו רי ומכין אותה נפשית למקרה שברובייקר ייהרג.
לאחר החופשה משתתף ברובייקר במשימת צילום מעל גשרי טוקו ומצליח לחזור ללא פגיעה.
לקראת הפעולה נערך תדרוך ומוקרן הסרט שצולם מעל הגשרים הממחיש את כל אש הנ"מ שנורתה עליהם. ברובייקר נתקף בחרדה, הולך לחדרו ומנסה לכתוב מכתב פרידה לאשתו אך ללא הצלחה.
בהתקפה על גשרי טוקו רי נפגע מטוסו של ברובייקר והוא נאלץ לנחות נחיתת חירום בשטח האויב. הוא מוצא מחסה בתעלה ומטוסים מפציצים חיילים מצבא קוריאה הצפונית המנסים להסתער עליו.
פורני ונסטור נקראים לחלץ אותו. המסוק נוחת לידו אך נפתח עליו אש. נסטור נהרג ופורני מצליח להיחלץ ולהגיע לברובייקר המסתתר בתעלה. תוך זמן קצר הם נהרגים על ידי חיילים המסתערים עליהם.
כשטארנט מקבל הודעה על כך הוא אומר :"היכן יש עוד אנשים כאלה".
כתבי הראי"ה

המושג כתבי הראי"ה משמש כשם כולל להגותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק (הראי"ה) שעלתה על הכתב. נמצא בשימוש בעיקר על ידי תלמידי ישיבות, כמו גם השם "הראי"ה" עצמו.
חלק מן הכתבים ראו אור בחייו (כגון אדר היקר, עץ הדר, ריש מילין, חלק גדול מהספר מאמרי הראי"ה, אורות התורה, אורות האמונה, מהדורות ראשונות של חבש פאר, אורות התשובה, אגרות הראי"ה ושבת הארץ); אולם רוב כתביו יצאו לאור לאחר פטירתו.
חלק מאותה ספרות הם חיבורים שיצאו ללא עריכה שהם בעיקר חיבורים מקוריים שלו (כגון ספרי ההלכה, החידושים, ערפילי טהר, עין איה, עץ הדר וראש מילין) וכן ספרי השו"ת והאגרות (שאמנם סדרם נערך אך לא הנוסח), וחלק גדול מהווה ליקוט ועריכה של דברי הגות שכתב הרב קוק (כגון אורות, אורות הקודש, אורות התורה, אורות האמונה, ארץ חפץ, משנת הרב וחזון הגאולה). ישנם ספרים שיצאו לאחר פטירתו במהדורות מורחבות עם הוספות (כגון חבש פאר, שבת הארץ, אורות התשובה, אגרות הראי"ה ומאמרי הראי"ה).
כתביו עוסקים בתחומי הלכה ופסיקה, אגדה, פילוסופיה, הגות, פרשנות המקרא, פרשנות התלמוד הבבלי, מוסר, קבלה ועוד.
כיום הכתבים המחשבתיים של הרב קוק מהווים מוקד משמעותי לדיון ביחס להשקפת העולם של זרמים שונים בציונות הדתית, ונלמדים כחלק משמעותי מסדר היום בעשרות ישיבות ומכינות. חלק מהכתבים זכו לכינוי "הש"ס הלבן" על שום הפופולריות שלהם בזרמים מסוימים, הדומה בחלק מהם לפופולריות של ש"ס הגמרא, ועל שום צבע כריכתם בחלק מההוצאות.

עריכת הכתבים

מבין כתבי היד של הרב קוק, זכו לפרסום פנקסים המכונים שמונה קבצים. פנקסים אלה שימשו כמה מתלמידי הרב קוק, לצורך עריכת כתביו בספרים שונים. מהם ערך הרב דוד כהן ("הרב הנזיר") את 'אורות הקדש'. גם 'אורות', 'אורות התשובה', ו'עולת ראי"ה' שנערכו בידי בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה מבוססים בעיקר עליהם. ככלל כל ספרי ה'אורות' הם ספרים שנערכו בידי תלמידיו של הרב מפנקסים שכתב. קבצים אלו נדפסו גם בצורתם המקורית ללא כל עריכה. והדבר ספג ביקורת מצד אחדים מתלמידי הרב צבי יהודה, שטענו כי דרכו של רבם בהבנת הכתבים (על ידי לימוד הקטעים בהקשרים מסוימים) היא הדרך הלגיטימית היחידה לפרסום כתבי הרב. בשנת תשס"ו יצאו לאור עוד חמישה מפנקסיו של הרב בצורה לא ערוכה ונקראו 'קבצים מכתבי יד קודשו', ובשנת תשס"ח יצא חלק נוסף.

הוצאות לאור

מרבית ספרי הרב קוק ראו אור בהוצאת "מוסד הרב קוק" בירושלים, והם נכרכו בכריכות לבנות (בעבר היו הספרים נכרכים גם בכריכות חומות ואפורות). בשל צבע הכריכות מכונים ספרים אלו לעיתים בכינוי "הש"ס הלבן". במהדורה זו כעשרים כרכים, הכוללים את ספרי השו"ת וההלכה של הרב קוק ב-6 חלקים, אגרות הראי"ה ב-3 חלקים, אורות הקודש ב-4 חלקים, סידור עולת ראי"ה ב-3 חלקים (כולל הגדה של פסח), אורות, אדר היקר (עם עקבי הצאן), וכן ה"חמישייה" - אורות התורה, אורות התשובה, אורות הראי"ה, מוסר אביך (עם מידות הראי"ה) וריש מילין בכרך אחד.
ספרים נוספים, כדוגמת עין איה וטוב רואי, יוצאים בהוצאת "מכון הרצי"ה" המסונף לישיבת מרכז הרב. מספר ספרים אחרים ראו אור במסגרות שונות.
שלמה קטן

חייו

שלמה קטן נולד ב-1948 בבצרה ועלה לארץ בשנת 1951. הוא שירת בצה"ל בשנים 1986-1966 והגיע לדרגת סגן-אלוף. במהלך שירותו השתתף בארבע מלחמות: במלחמת ששת הימים שירת בגזרת בית חנון-ניר-עם, במלחמת ההתשה שירת במסגרת קורס מכי"ם בגדוד נח"ל 906 שבשיבטה, בגזרת רצועת עזה וב-1969 במעוז האגם המר על גדות תעלת סואץ, במלחמת יום הכיפורים בגיזרת צפון ובמלחמת לבנון הראשונה מפקד יחידה.
במהלך שירותו סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וכלכלת ארצות מתפתחות ולימודי תואר שני במזרח תיכון ואפריקה.

קריירה פוליטית

קטן הוא ראש המועצה הראשון של אלפי מנשה. בשנים 1998-1985 כיהן במשך שלוש קדנציות. הוא נחשב לבונה היישוב ומפתחו העיקרי. בתקופה זו הוקם מתנ"ס ויוסדה חברה כלכלית שהקימה פרויקטים כלכליים ואזור תעשייה.
לאחר סיום התפקיד ב-1998, ניהל בשנים 2002-1999 את היישוב צופים בשומרון. בשנת 2004 היה סגן מנהל מוזיאון ז'בוטינסקי בתל אביב ולאחר מכן מונה למנהל המוזיאון. במאי 2011 פרש מתפקיד זה.
שלמה קטן חבר מרכז הליכוד משנת 1987, פרט לתקופה קצרה ב-1999 שהיה מועמד מפלגת המרכז לכנסת. ב-2000 שב לליכוד ומאז הוא פעיל בה.
ביוני 2012 נבחר קטן לקדנציה רביעית; באוקטובר 2013 לקדנציה חמישית ובאוקטובר 2015 לקדנציה שישית.
בחודש אפריל 2016 נבחר קטן לוועד המנהל של ארגון גמלאי צה"ל "צוות".
ב-30 באוקטובר 2018 הפסיד בבחירות לראשות המועצה לשי רוזנצוויג.
מכשפה לבנה

הכינוי מכשפה לבנה, או לפעמים גבירה לבנה (באנגלית: White Lady), משומש כדי להבחין בין מכשפות רעות (המשתמשות במאגיה שחורה) לטובות. גבירות לבנות בפולקלור האירופי הן מרפאות עממיות, ואם האמינו שהן משתמשות בכישוף, היה זה מוכר כמאגיה לבנה. עוסקים אחרים בריפוי ומאגיה עממיים כללו את ה-cunning folk של האיים הבריטים, devins-guérisseurs הצרפתיים, benandanti האיטלקיים, toverdokters ו-duivelbanners ההולנדיים, Hexenmeister ו-Kräuterhexen הגרמניים, curanderos הספרדיים, kloge folk ו-klok gumma הסקנדינביים, ו-Vedmak הסלאביים.
במהלך צידי המכשפות של העת החדשה המוקדמת באירופה, העוסקים במאגיה עממית לא ראו עצמם כמכשפות, שבתפישה האירופית לרוב נחשבו למי שכרתו ברית עם השטן, אלא כמרפאים וחוזים. אך רבים ורבות מהם עדיין נשפטו והוצאו להורג, במיוחד בתקופות שיא של הרדיפה. ל-cunning folks רבים הייתה חיית לוויה שהם האמינו שהם רוח מדריכה שלהם ((Familiar spirit)), וחיות אלה, במיוחד חתולים, עברו דמוניזציה על ידי ההמונים. and over half the accused witches in Hungary seem to have been healers.
חלק מהמרפאים העממיים האלו ראו בעצמם מתווכים בין העולם הגשמי לרוחני, סוג של מקבילה לשאמאניזם. אלה לפעמים היו מתארים את מגעיהם עם פיות, יצורים על-טבעיים אחרים, רוחות המתים, לעיתים דרך חוויה חוץ-גופית והתהלכות בעולמות נסתרים. כל זאת בהתאמם לאמונות פולקלוריסטיות בכל זמן ומקום.
דרנה

היסטוריה

העיר "דרנה", או "דרניס" היוונית ההיסטורית, הייתה בעבר עיר הלניסטית, חלק מחבל טריפוליטניה. במאה ה-1 לפני הספירה נכבש האזור על ידי הרומאים. עם התפרקות האימפריה הרומית עברה העיר לשליטת העולם הביזנטי. העיר שימשה מרכז דתי חשוב בתקופת שלטונם של הביזנטים במאה ה-4. 
במאה השביעית, בשנת 642 לספירה, נכבשה לוב על ידי שושלת בית אומיה המוסלמית. הבישוף הביזנטי ברח, והעיר ירדה מגדולתה. 
במאה ה-16, בשנת 1551,  נפלה העיר לידיה של האימפריה העות'מאנית.  בתקופה זו היה השלטון המרכזי רופף, והעיר שימשה כאחד המרכזים של שודדי הים הבֶּרְבֶּרִיים,  והוחזקו בה בשבי אלפי אזרחים מערביים שנחטפו למטרות כופר, וחלקם נמכרו לעבדות.   בשנת 1804 נכבשה העיר למשך מספר חודשים על ידי כוחות הצי האמריקאי, במהלך המלחמה הברברית הראשונה.  הייתה זו הפעם הראשונה שדגל ארצות הברית התנוסס בניצחון מחוץ לגבולות ארצות הברית. האירוע ההיסטורי הונצח בהימנון הנחתים חופי טריפולי.
בעקבות המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912 עברה לוב לשלטון איטליה. לוב על עריה השונות הפכה לחלק מ"איטליה הגדולה", התרבות האיטלקית הושלטה בלוב בתחומי החינוך, תרבות, מסחר שפה וקולינריה. 
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו קרבות בשטחה של לוב, כולל בעיר דרנה, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה בין כוחות איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית לבין בעלות הברית.  בינואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת, לאחר שכוחות בריטיים כבשו את נמל טריפולי, ולוב על עריה השונות הפכו כטריטוריה בריטית. לאחר תום המלחמה הוחזר השטח לאיטליה לזמן קצר. 
לוב הכריזה על עצמאותה ב-24 בדצמבר 1951 בתמיכת האו"ם, בעקבות תנאי בעלות הברית להסכם השלום עם איטליה. לוב הוכרזה כממלכה חוקתית.  בספטמבר 1969 התקיימה בלוב מהפכה צבאית, בראשות מועמר קדאפי, והעיר דרנה הייתה חלק מהדיקטטורה בראשותו, עד למותו בשנת 2011. 
באוקטובר 2014 הוכרזה העיר כחלק מהמדינה האסלאמית, לאחר שהייתה נתונה עוד קודם בידי גורמי אסלאם פונדמנטליסטי לפרקים מאז נפילת שלטון קדאפי.
ב-20 באפריל 2016 נסוגו פעילי המדינה האסלאמית מהעיר דרנה.