Mellon Collie and the Infinite Sadness

הקלטה והפקה

בתום 13 חודשים בהם בילתה הלהקה בסיבוב ההופעות לקידום אלבומה השני, Siamese Dream ‏(1993), שב בילי קורגן מיד למלאכת הכתיבה עבור האלבום הבא. האלבום היה צפוי להיות כפול כבר מן ההתחלה. קורגן אמר, כי "חסר לנו מעט מאוד חומר על מנת להפוך את Siamese Dream לאלבום כפול. באלבום החדש, נהניתי מאוד מכר הפעולה הרחב שהועמד לרשותנו, שבו היה מקום לכלול חומרים מסוג שונה". קורגן חש שדרכה המוזיקלית של הלהקה מתקדמת במגמה ראויה ורצה שחברי הלהקה יחושו כלפי האלבום כאילו יהיה האחרון שיכתבו. בשעתו, כינה קורגן את האלבום בתקשורת בתור "The Wall" של דור ה-X. זאת, בהשוואה לאלבום הקונספט הכפול של Pink Floyd משנת 1979. 
חברי הלהקה החליטו לוותר באלבום זה על שירותי ההפקה של בוטש ויג, שהפיק את אלבומיה הקודמים, ובחרו לתפקיד המפיקים את פלוּד ואלן מולדר. קורגן הסביר את השינוי באומרו: "במלוא הכנות, אני חושב שהגענו לשלב בו היינו כה קרובים לבוטש, עד ששכר העבודה יצא בהפסדה... הרגשתי שעלינו לכפות על עצמנו את המצב, מן הפן המוזיקלי, ולסטות מגישת ההקלטה הנורמאלית של הפאמפקינס. לא רציתי לשחזר חומרים מעבר הלהקה". באפריל 1995, החלו חברי הלהקה להקליט באולם חזרות, במקום להיכנס הישר לאולפן ההקלטות. פלוּד דחק בלהקה לשנות את הרגלי ההקלטה שלה. קורגן ציין מאוחר יותר כי "פלוּד הרגיש שיכולותיה החיות של הלהקה לא מוצו היטב בהקלטה". בפגישות הקלטה אלה, הלהקה הקליטה עם פלוּד קטעי קצב גסים. במקור, נועדו הקטעים להוות טיוטה גסה לאלבום, אך בסופו של דבר היוו את הבסיס לאלבום החדש. במהלך ההקלטות, התעקש פלוּד לפנות מדי יום זמן מספיק לנגינה מאולתרת או כתיבת שירים, שיגרה שהלהקה לא התנסתה בה קודם לכן במהלך הקלטות. קורגן אמר על כך כי "צורת העבודה הזאת שימרה עניין בכל התהליך – מנעה את השחיקה".
בתקופת ההקלטה, ביקש קורגן להסיר את המתח שאיפיין את תקופת ההקלטות של Siamese Dream. בנוגע לבעיות שליוו את הקלטת Siamese Dream, ציין קורגן כי "מבחינתי, המטרד המשמעותי ביותר היו פרקי הזמן הנוראים שבהם כולם המתינו לעיבוד קטעי הגיטרות. בלית ברירה, אנשים בילו שבועות שלמים בהמתנה". הפתרון שהוצע היה להשתמש בשני חדרי הקלטה בעת ובעונה אחת. טקטיקה זו אפשרה לקורגן לעבוד על הקולות וארגון השירים, בשעה שההקלטות המשיכו בחדר השני. במהלך הקלטות אלה, פלוּד וקורגן עבדו בחדר אחד, בעוד שמולדר, הגיטריסט ג'יימס איהא והבסיסטית דרסי רצקי עבדו בחדר השני. איהא ורצקי לקחו, כאמור, חלק גדול בהקלטת האלבום, שלא כמו ב-Siamese Dream. שם, לפי שמועות שנפוצו, כל קטעי הגיטרה והבס הוקלטו על ידי קורגן בלבד. ג'יימס איהא הגיב בנושא:
השינוי הגדול היה שבילי חדל להתנהג כמו אומר "אני אעשה את זה, אני אעשה את ההוא". בהחלט שינוי לטובה. הלהקה עיבדה הרבה שירים לאלבום הזה ותהליך הכתיבה היה אורגני. הנסיבות והדרך בה עבדנו על האלבום הקודם היו ממש גרועות.
לאחר שהסתיימו ההקלטות באולם החזרות, נערך האלבום ב-Chicago Recording Company. לצורך העריכה, נעשה שימוש בתוכנת Pro Tools של חברת Digidesign. כך נערכו קטעי הגיטרה בשכבות על גבי שכבות והוספו דגימות של מוזיקה אלקטרונית. רצקי הקליטה אינספור קטעי קולות-רקע, אך כולם נגנזו בעריכה, פרט לקטעים בשיר "Beautiful". עם סיום ההקלטות, היו ללהקה 57 שירים מוגמרים שהועמדו לבחירה ל-Mellon Collie. הוחלט לכלול באלבום 32 שירים, אך מתוכם ראו לבסוף אור רק 28.

השקה וקבלה

Mellon Collie and the Infinite Sadness הושק ב-24 באוקטובר 1995. בשבוע העוקב, שובץ Mellon Collie במקום הראשון במדרג "בילבורד 200" = הישג בלתי רגיל לאלבום כפול במחיר של מעל 20 דולרים. לפי "ההתאחדות האמריקאית של יצרני התקליטים" (RIAA), האלבום נמכר ב-9.8 מיליון עותקים בארצות הברית. כריסטופר ג'ון פארלי, כתב בשבועון "טיים" האמריקני, אמר שהאלבום הוא "עבודתה האמביציוזית והשלמה ביותר של הלהקה עד כה". פארלי כתב: "שורת על המאזין הרגשה, שהיו אלה תחושות בטן שהנחו את הלהקה בתהליך היצירה; חוג המוטיבים באלבום (על 28 שיריו) לא מותיר מקום לניחושים". Mellon Collie and the Infinite Sadness נבחר על ידי טיים לאלבום השנה של 1995 ומגזין התרבות של טיים, Entertainment Weekly, נתן לאלבום ציון A. המבקר דייוויד בראון שיבח את האמביציה של הלהקה וכתב "Mellon Collie and the Infinite Sadness הוא יותר מאשר עבודתו של המעונה, הבררן האובססיבי לפופ. קורגן מציג את עצמו כאחד מהמאמינים האמיתיים האחרונים: אדם שעבורו הטחת כמות כה גדולה של מוזיקה - תוצאתה היא אמנות שתישאר לדורות. לא נראה שמטרידות אותו קושיות רוק כמו התמסחרות, וטוב שכך – הוא מכוון למשהו גדול ומלא יותר". רולינג סטון נתנו לאלבום שלושה כוכבים מתוך חמישה בסך הכל. המבקר ג'ים דרוגטיס הילל את האלבום כשכתב שהיה "אחד מהאפוסים יקרי המציאות של הרוק". דרוגטיס העיר, שהחיסרון העיקרי של האלבום היו המילים שכתב קורגן ותיאר אותו כאדם "המתפלש בייסוריו, הרוטן שאיש ודבר לא תואם את ציפיותיו". בעוד שטען שמבחינת ההישג המוזיקלי Mellon Collie and the Infinite Sadness עשוי להיות שווה כוחות לאלבום The Wall, אמר דרוגטיס שמבחינת מילות השירים, Mellon Collie פחוּת בהשוואה לשני. בן אדמונדס, מבקר של מגזין המוזיקה הפופולרי Mojo, שיבח גם הוא את המוזיקה, בעוד שהביע אי-שביעות רצון מהמילים. אדמונדס כתב כי "המילים של קורגן בנות השוואה לגנזך בו הוא אוצר את הפנים הכי גרועים של כל חוויותיו האישיות. ניכרים בכתיבתו כשרון רוק כבד טבעי למשחקי מילים והשקפת רוק מתקדם, בשילוב מנוון. אך ישנה חריגה קטנה מתדמיתו כאיש מכירות של זעם, כזאת המותירה מקום לביאור והסבר".
חמישה סינגלים ליוו את האלבום. קורגן רצה תחילה שהשיר "Jellybelly" יהיה הסינגל הראשון, אך בסוף הוחלט אחרת. הוא הסביר לירחון המוזיקה הקנדי Chart ש-Bullet with Butterfly Wings נבחר על פניו כי " Bullet הוא אחד מהשירים האלה, אתם יודעים, קליט וחייבים למכור קצת דיסקים". "Bullet with Butterfly Wings" היה השיר הראשון של הסמאשינג פאמפקינס שדורג ב-40 הגדולים במצעד "100 הלהיטים של בילבורד", שם מוקם במקום ה-22. "1979", הסינגל השני לאלבום, דורג במקום 12, ובכך קבע את שיא הלהקה במצעדים האמריקאיים. הסינגל "Zero" שוחרר כחלק ממיני-אלבום, לצד שישה בי-סיידס. לכל שלושת הסינגלים הללו הוענק אלבום זהב מטעם Tonight, Tonight" .RIAA" ו-"Thirty-Three", הסינגלים הרביעי והחמישי של האלבום, הגיעו למקומות 36 ו-39, בהתאמה, במצעדי בילבורד. אף על פי שהשיר "Muzzle" לא שוחרר רשמית כסינגל, הוא הגיע למקום השמיני במצעד "להיטי רוק מודרניים" ולמקום העשירי במצעד "להיטי רוק פופולרי" של בילבורד.
Mellon Collie and the Infinite Sadness הקנה לסמאשינג פאמפקינס מועמדויות בשבע קטגוריות בפרסי הגראמי לשנת 1997, כשעלה עליהם במספר המועמדויות רק הרכב אחד באותה השנה. המועמדויות היו בקטגוריות "אלבום השנה", "שיר השנה" ("1979"), "ביצוע הרוק האלטרנטיבי הטוב ביותר", "הופעת הרוק הטובה ביותר לצמד או קבוצה בליווי קולות" ("1979"), "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר בליווי קולות" ("Bullet with Butterfly Wings"), "הופעת הפופ האינסטרומנטלית הטובה ביותר" ("Mellon Collie and the Infinite Sadness") ו"קליפ הווידאו הטוב ביותר, גרסה מקוצרת" ("Tonight, Tonight"). הלהקה זכתה בפרס בקטגוריה אחת: "הופעת הרוק הכבד הטובה ביותר" עבור "Bullet with Butterfly Wings" - פרס גראמי ראשון ללהקה. Mellon Collie and the Infinite Sadness דורג גם במקום 14 במשאל מבקרי הג'אז והפופ של Village Voice ב-1995. ב-2003, דורג האלבום במקום 487 ברשימת "500 האלבומים הטובים של כל הזמנים" של המגזין רולינג סטון.

רשימות השמעה

Mellon Collie and the Infinite Sadness הופץ בסט של שני תקליטורים או קלטות. בגרסאות אלה, השמות לשני הכותרים, לפי הסדר, הם "Dawn to Dusk", ו-"Twilight to Starlight". גירסת הויניל, לעומתם, חולקה לשלושה תקליטים, בעלי שישה צדדים מוטבעים – שניים לכל אחד. גרסה זו כוללת שני שירים נוספים ("Tonite Reprise" ו-"Infinite Sadness") ורשימת השמעה שונה לגמרי.
כל השירים נכתבו על ידי בילי קורגן, פרט לאלה בהם מצוין אחרת.