google/wiki40b huggingface dataset:
לסוטו

היסטוריה

במשך תקופה ארוכה אוכלסה לסוטו בדלילות בידי שבטי בושמנים, אך בין המאה ה-16 למאה ה-19 החלו להגר לשטחה שבטים המשתייכים לקבוצה האתנית בסוטו . ב-1818 איחד מושושואה הראשון את שבטי הבסוטו והפך למלכם. בתקופת שלטונו התרחשו קרבות עזים בין לסוטו לדרום אפריקה ורבים משטחיה של לסוטו נכבשו. על מנת להציל את ממלכתו, פנה המלך למלכה ויקטוריה בבקשת סיוע, והשטח שהוא כיום לסוטו הפך לפרוטקטורט בריטי בשנים 1871-1868, ובהמשך, מאז 1884, למושבת כתר בריטית (Crown colony) בסוטולנד .
לסוטו זכתה בעצמאותה מידי בריטניה ב-4 באוקטובר 1966. ב-1970 נערכו במדינה הבחירות הראשונות בהן הסתמן הפסד למפלגת הבסוטו השלטת. ראש הממשלה לאבואה ג'ונתן הכריז על ביטול הבחירות, ומפלגת הבסוטו נותרה מפלגת השלטון בפועל עד 1986.
בינואר 1986 הופלה המפלגה בהפיכה צבאית. מנהיגי ההפיכה העניקו את השלטון למלך משש השני, שעד אז תפקד כמלך לצורכי טקס בלבד. ב-1987 הודח מושוואשוואי והשלטון עבר לבנו, לטסי השלישי, המכהן בתפקידו עד ליום זה.
לסוטו נפגעה קשות מנגיף האיידס; 29% מהאוכלוסייה נושאת את הנגיף, ומתוכם כ-50% מהנשים מתחת לגיל 40 נושאות את הנגיף.

פוליטיקה

לסוטו היא מונרכיה חוקתית. ראש הממשלה הוא בעל הסמכות על הרשות המבצעת. למלך תפקיד טקסי בעיקרו, והוא אינו שותף לתהליכים הפוליטיים.
הקונגרס לדמוקרטיה של לסוטו הוא המפלגה השלטת ב"אספה הלאומית", (הבית התחתון בפרלמנט בלסוטו), בה מיוצגות עוד 9 מפלגות אופוזיציה. הבית העליון נקרא הסנאט, שבו חברים 22 חברים שתפקידם עובר בירושה, וכ-11 חברים הממונים על ידי המלך.

גאוגרפיה

לסוטו שוכנת בחלקה הדרומי של יבשת אפריקה. אין לה מוצא לים, ושכנתה היחידה היא דרום אפריקה, המקיפה אותה מכל עבריה.
לסוטו היא מדינה הררית, והיא המדינה היחידה בעולם שכל שטחה מצוי בגובה של למעלה מ-1,000 מ' מעל פני הים, עובדה זו הקנתה ללסוטו את כינויה "הממלכה שבשמיים". מספר פסגות במזרח המדינה מתנשאות לגובה של מעל 3,000 מ', הגבוהה שבהן היא פסגתו של הר טבנה נטלניאנה (שגובהו 3,482 מ'). ככלל, חלקה המערבי של לסוטו נמוך יותר מחלקה המזרחי, ובו גם מתגוררים רוב התושבים.
מוצאו של נהר אורנג' בהרים שבצפון-מזרח לסוטו, והוא חוצה את המדינה לכיוון דרום-מערב, בדרכו לאוקיינוס האטלנטי, לאורך מסלול של 2,200 ק"מ.

דמוגרפיה

למעלה מ-99% מאוכלוסיית לסוטו משתייכים לקבוצה האתנית בסוטו; מיעוטים כוללים אירופאים ואסייאתים.
80% מהאוכלוסייה משתייכים לדת הנוצרית (רובם בזרם הרומי-קתולי); דתות אחרות הנפוצות בלסוטו הן אסלאם והינדואיזם. השפות הרשמיות במדינה הן ססוטו ואנגלית, אך גם שפות הזולו והקסוסה.
משה שטרן (איש תקשורת)

ביוגרפיה

שטרן גדל בבני ברק ובפתח תקווה. שירת בחיל השריון במסגרת ישיבת ההסדר אור עציון. בוגר החוג לתנ"ך ולתלמוד במכללה האקדמית הרצוג  ובעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת בר-אילן. בוגר הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו, התמחה אצל השופטת מרים אילני בבית משפט השלום בירושלים במשפט אזרחי ונזיקין. בשנת 2012 הוסמך כעורך דין. תושב מודיעין.
את דרכו התקשורתית החל במקומון "השבוע בפתח תקווה" ובביטאון "זרעים" שערך אורי אורבך. כתב במוסף השבת של העיתון הצופה ופרסם כתבות בירחון נקודה שערך אורי אליצור. שידר, קריין והגיש במספר תחנות רדיו בהן רדיו קול חי ורשת מורשת של קול ישראל.

מקור ראשון

נמנה עם ראשוני הכותבים בעיתון מקור ראשון ופרסם בו כתבות עוד משלב הפיילוט, החל בשנת 1997. במשך למעלה מעשור פרסם בו מאות ראיונות וכתבות בעיקר במוספים "דיוקן" ו"יומן". ב-2003 פרסם כתבות במוסף "סופשבוע" של העיתון מעריב. חלקן ראו אור בספרו "פרופיל חברה" (2012, הוצאה עצמית).

ערוץ הכנסת

עם הקמת ערוץ הכנסת בשנת 2004 הצטרף לצוות כתביו ובמשך חמש שנים שימש כתב המהדורה המרכזית וכן עורך כתוביות בשידורים החיים ("אינטראקטיב") מהמליאה ומהוועדות לצד העיתונאי יעקב אייכלר. בין חשיפותיו בערוץ: פרסום תלונת עוזרת פרלמנטרית נגד השר לשעבר חיים רמון כי ניסה לנשקה בניגוד לרצונה, שגרסתה אומתה לאחר מכן בפוליגרף בידי כתב מעריב קלמן ליבסקינד; מחדל אבטחה בבית שגריר ארצות הברית בישראל; וכן גילוי קברים מימי בית שני במתחם הכנסת בעת העבודות להרחבתו, כתבה ששודרה גם במהדורת חברת החדשות. סיקר אירועי מפתח בהם מערכות הבחירות לכנסת השבע עשרה והכנסת השמונה עשרה, המערכה על תוכנית ההתנתקות, פינוי עמונה (במהלכו הותקפו הוא וצוות השידור בידי "נערי ונערות גבעות") וחזרתו הדרמטית של הנשיא לשעבר משה קצב מעסקת הטיעון עמו.

כתיבת נאומים

משה נמנה עם צוות היועצים והכותבים של יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין בעת כהונתו השנייה בכנסת השמונה עשרה. שימש כותב הנאומים ויועץ תוכן של יושב ראש הכנסת העשרים, יולי אדלשטיין. במסגרת תפקידו לקח חלק מרכזי בכתיבת התכנים והנאומים של יושב הראש וסגניו באירועים ובטקסים בשנים 2014–2017, בהם נאומים בימי הזיכרון, בימי העצמאות, בפתיחת מושבי הכנסת כמו גם בהלוויה הממלכתית של הנשיא לשעבר שמעון פרס.
החל משנת 2018 הוא כותב נאומים ותוכן עצמאי, לצד עבודתו כעורך דין בתחומי המשפט האזרחי. בין היתר, הוא נמנה עם כותבי הנאומים של שרת המשפטים, איילת שקד, של השר לביטחון הפנים גלעד ארדן ושל שרים, ח"כים ואישים בכירים. 
בנוסף, הוא מנחה אירועים, מופעים וקונצרטים. בין היתר הנחה את האירוע העירוני במודיעין במלאת חמישים לשחרור ירושלים בהשתתפות יהורם גאון ושולי נתן וכן קונצרטים בהיכלי התרבות של תל אביב, מודיעין וכפר סבא. הוא חבר מקהלת "שירת מודיעין" ומופיע עמה בארץ ובעולם.
הוג'

היסטוריה

במקום שכנה העיר הפלישתית אוגה, שהופיעה במפת מידבא מהמאה ה-6 לספירה.
הכפר הוקם על תל בשנים 1818–1820 ידי צאלח מוצטפה ביי, שליט מחוז יפו, מתוך כוונה למשוך אליו תושבים בדואים מעזה. לשם כך חילק למתיישבים קרקעות חינם. בנוסף, הקים תחנת משטרה בכפר. באזור ישבו המטות הבדואים וחאידה וג'באראת.
בני שבט הווחאידה השתתפו במרד הפלאחים, ב-1834, ובעקבות דיכוי המרד, אלו שלא נהרגו במהלכו גורשו מן האזור.
בשנת 1838 ביקר בכפר החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון וכתב שבתיו בנויים טיט וגרים בו בין 200 ל-300 תושבים.
ב-1863 ביקר בכפר הצרפתי ויקטור גרן וכתב שבתי הכפר עשויים לבני טיט ובסמוך לבאר מים עמוקה ראה שרידים של עמודי שיש קדומים.
דו"ח הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1883 מציין שמדובר בכפר קטן בנוי טיט על שם הנביא הוג' ובו באר מים בעומק של כ-200 רגל.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הקימו העות'מאנים את מסילת הרכבת מנחל שורק לעזה (כשלוחה של המסילה המזרחית) וממנה סללו שלוחה לכפר הוג' ששירתה את הכוחות הלוחמים. הכפר היה תחנת קצה וחובר למסילה דרך מסעף שהחל סמוך לכפר דיר סניד.
ב-8 בנובמבר 1917 נערך קרב סמוך לכפר בין הצבא הבריטי לכוחות העות'מאנים. הבריטים ניצחו בקרב, אולם ספגו אבדות ניכרות.
בתקופת המנדט התרחב הכפר מזרחה ומערבה. מלבד הבאר הראשית ניזון הכפר גם מבארות נוספות בוואדיות הסמוכים. כלכלת הכפר התבססה על גידול חיטה, משמש, תאנים, גפנים ושקדים.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 חיו בכפר 618 תושבים ב-118 בתים.
בשנת 1941 הוקם קיבוץ דורות על שטחים שנרכשו מכפריי הוג'.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-810 תושבים. שטחי הכפר כללו 16,741, ו-1,011 דונמים של שטחים ציבוריים. שטחי קיבוץ דורות השתרעו על פני 4,236 דונמים. בין הכפר ליישובים היהודיים סביבו שררו יחסים תקינים והמרפאה שהוקמה בדורות באותה שנה שירתה גם את תושבי הכפר. בשנת 1946 הסתתרו בכפר אנשי ההגנה בעת חיפוש שביצעו הבריטים בדורות הסמוכה. בדצמבר 1947 נרצחו בעזה מוח'תאר הכפר ואחיו בטענת שיתוף פעולה עם היהודים.
בתחילת מלחמת העצמאות, בעקבות התקדמות הצבא המצרי צפונה התקבלה ההחלטה לכבוש את הוג'.
חטיבת הנגב כבשה את הכפר ב-31 במאי 1948 וגירשה את תושביו לכפר דימרה (כיום קיבוץ ארז).
ב-4 באוגוסט פנו נציגי הקיבוצים (פרדה מדורות, גברי מניר עם ופריש מרוחמה) במכתב תלונה לבן-גוריון על אי הצדק שנעשה לכפריי הוג'. בן-גוריון כתב בתגובה שהוא מקווה שמפקדת צה"ל האחראית תמנע ממעשים בלתי-צודקים כאלה בעתיד ותפעל במידת האפשר לתקן את העוול שנגרם.
במהלך ההפוגה השנייה, בספטמבר 1948, פנו התושבים למשרד המיעוטים בבקשה לאפשר להם לשוב להוג'. השר בכור שלום שיטרית טען שהכפריים ראויים ליחס טוב כיוון שלא היו עוינים ליהודים וכיוון שגורשו בידי צה"ל. אולם הצבא סירב לאפשר חזרתם מטעמי ביטחון.
מן הכפר לא נותרו שרידים כיום, אתר מרכז הכפר נקרא "חורבת הוגה" ושוכן דרומית לכביש 334 מזרחית לשדרות. באתר קיימים שרידי בית קברות מוסלמי מן התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
אוטו השני, רוזן הבסבורג

ביוגרפיה

אוטו נולד בשנת 1057, והיה בנו של ורנר הראשון, רוזן הבסבורג, וירש את נחלותיו לאחר מותו בשנת 1096. 
בשנת 1108, אוטו ליווה את היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במערכה נגד הונגריה. בשובו, בשנת 1111, הוא נרצח. אוטו היה הראשון שאימץ את התואר "רוזן הבסבורג".

משפחתו

אוטו התחתן עם הילה מפירט, ממנה היו לו שני ילדים, ורנר השני, רוזן הבסבורג ואדלייד.
קרקס פלשתינה

עלילה

קרקס כושל מרוסיה, אשר נקלע לחובות ועומד לפני סגירה, מובא על ידי יזם בשם איברהים סוס, משתף פעולה פלסטיני, להופיע בכפר ערבי בשומרון, אשר תושביו נודעו בעיקר כגנבי מכוניות. במהלך הופעות הבכורה של הקרקס בכפר, נמלט האריה שווייק (האטרקציה המרכזית וסמלו של הקרקס) מהכלוב ומבריח את הצופים. הקצין עוז (עמוס לביא) ממנה את בלייברג (יורם חטב), מש"ק התרבות של הפיקוד, על חיפושו של האריה. במהלך הסרט, מתאהב בלייברג במריאנה (יבגניה דודינה), מאלפת האריות ולוגאסי (רנן חיים), גנב המכוניות במרגלית המתנחלת מהיישוב הסמוך, "מעלה אל".
לחיפושי האריה מסייע בנו הקטן של היזם איברהים, פתחי (אשר קורא לעצמו פתחי דיין, על שם משה דיין) והוא זה שבסופו של דבר מוצא את האריה ומוביל את בלייברג ומריאנה אליו. כאשר האריה נתפס, הוא מוחרם על ידי עוז המפקד ומוצג לראווה בחצר לשכת הפיקוד והקרקס מגורש מהארץ. בלייברג מתכנן בעורמה כיצד לשחרר את האריה, על-מנת להרשים את מריאנה המאלפת. בסוף הסרט, הקרקס מופיע בהופעת פרידה בכפר, להופעה מגיעים גם המתנחלים מהיישוב היהודי הסמוך, אשר עד כה התנגדו ללכת לצפות בהופעה. בתום ההופעה, משוחרר שווייק האריה לחופשי.
דוריס לויטהרד

קורות חיים

דוריס לויטהרד נולדה ביישוב מרנשוואנד שבקנטון ארגאו, הבכורה מבין ארבעה ילדים במשפחה שווייצרית דוברת גרמנית-אלמנית. אביה היה חבר בפרלמנט של קנטון ארגאו. לאחר שלמדה בבית ספר יסודי ביישוב הולדתה ובמורי, למדה לויטהרד בגימנסיה הקנטונלית בעיר ווֹלן. אחרי שלמדה משפטים באוניברסיטת ציריך, השתלמה בפריז ובקלגרי שבקנדה. בתום התמחות במשרד עורכי דין בקנטון ארגאו החל משנת 1989, עבדה כעורכת דין ערים מורי ווולן שותפות עם עמיתים אחרים למקצוע. הייתה חברה במועצות המנהלים של כמה חברות ובנקים, ובמקביל הייתה פעילה מאוד במסגרת האוניברסיטאות העממיות בקנטון שלה.
דוריס לויטהרד נשואה לעו"ד רולנד האוזין.

קריירה פוליטית

פעילה במסגרת המפלגה הנוצרית דמוקרטית. נבחרה כסגן היושב-ראש שלה בשנת 2001, ובשנת 2004 ירשה את תפקידו של פיליפ שטרהלין בראש המפלגה. כמנהיגה הצליחה לשקם את הפופולריות של תנועה פוליטית זו לאחר התבוסה בבחירות בשנת 2003.
ב-14 ביוני 2006 נכנסה למועצה הפדרלית של שווייץ במקום הפוליטיקאי הפרנקופוני ז'וזף דייס. החל מ-1 באוגוסט באותה שנה (2006) נכנסה לתפקיד שר הכלכלה, שפונה על ידי דייס. ב-2010 עברה לכהן כשרת הסביבה, התחבורה, האנרגיה והתקשורת. היא סיימה את כהונתה במועצה בסוף 2018.
ב-10 בדצמבר 2008 נבחרה לויטהרד לסגן נשיא שווייץ לשנת 2009 במקביל לכהונתה במועצה הפדרלית, וב-2010 כיהנה כנשיאה. היא כיהנה שוב כסגנית הנשיא וכנשיאה ב-2016 ו-2017 בהתאמה.
דוריס לויטהרד הייתה האישה השלישית בתפקיד נשיאהּ של הקונפדרציה, והאישה הראשונה ממוצא גרמני-אלמני שמילאה תפקיד זה.
לואיס אלברטו גוטיירס

קריירה

גוטיירס התחיל את הקריירה שלו באוריינטה פטרולרו, כאשר עלה לקבוצת הבוגרים שלה בשנת 2004. בינואר 2009 הושאל לעירוני קריית שמונה אך לא הצליח לעזור לקבוצה במאבקי ההישרדות שלה והיא ירדה לליגה לאומית וגוטיירס חזר לאוריינטה. בעונת 2010 זכה עם המועדון באליפות הקלאסורה. בשנת 2012 חתם בבאהיה עימה זכה באליפות באהיה. בקיץ 2012 חתם בפטרונטו. ב-22 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד חימנסיה לה פלאטה. ב-8 באפריל 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בפטרונטו. בסיום העונה חזר לבוליביה כאשר חתם בבוליבר. בקיץ 2015 סיכם על חזרתו לעירוני קריית שמונה כמחליפו של שיר צדק. אחרי עונה אחת בלבד חזר לבוליבר.
בשנת 2007 ערך גוטיירס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוליביה. הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2011.
ויז'ווה נובה

תולדות היישוב

הכפר ויז'ווה נוסד בתחילת המאה ה-16, ובשנת 1548 הוענקו לו זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך. עם בניית תחנת רכבת בכפר בסוף המאה ה-19 הואץ פיתוחו הכלכלי של היישוב.

יהודי ויז'ווה נובה

יהודים התיישבו בוויז'ווה מראשיתו. לאחר פרעות ת"ח ות"ט השתקמה הקהילה ביישוב, והייתה כפופה לקהילת קובל. במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית ביישוב, והגיעה לכמחצית תושביו. בשנת 1897 נמנו בכפר כ-500 יהודים, ופעלו בו שני בתי כנסת. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-400 יהודים, והתקיימה בו פעילות ציונית.
ב-27 ביוני 1941 נכנסו לכפר הגרמנים, והפקידו את השליטה בו בידי המשטרה האוקראינית. זו ביצעה מעשי שוד, התעללות ורצח ביהודי הכפר. בד בבד, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, הגבלות תנועה, איסור מגע עם לא יהודים וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-5 באוגוסט 1941 רוכזו יהודי הכפר בבית הכנסת בו, וכ-260 מתוכם נרצחו מחוץ ליישוב. בספטמבר ובדצמבר 1941 הוטלו על יהודי הכפר הנותרים תשלומי כופר גבוהים. בקיץ 1942 רוכזו יהודי היישוב בגטו, אליו הובאו יהודים נוספים מכפרי הסביבה. בסוף אוגוסט 1942 נרצחו כל יושבי הגטו. לפני האקציה הספיקו עשרות יהודים מהגטו להימלט ממנו, תוך הצתת בתיהם, אך רובם נתפסו בידי אוקראינים ונרצחו.
אלפרד גוטוולט

לימודיו

כתלמיד תיכון הושפע גוטוולט ממשפט אושוויץ השני שנערך בפרנקפורט בשנות השישים ובו היה פריץ באואר התובע. גוטוולט למד באוניברסיטת גתה בפרנקפורט משפטים, מדע המדינה והיסטוריה של העת החדשה.

מחקריו

גוטוולט היה חוקר תולדות הדויטשה רייכסבאן והתפקיד שמילא מוסד זה במלחמת העולם השנייה ובייחוד בשואה. הוא כתב, ערך והשתתף בכתיבת למעלה מ-100 ספרים ומאמרים. רוב פרסומיו עסקו בשואה ובמלחמת העולם השנייה. יתר מחקריו עסקו בנושאים טכניים הקשורים לרכבות ולמסילות ברזל. 
גוטוולט חקר את אופן ההקמה של תשתית הרכבות הגרמנית במלחמת העולם השנייה תחת שר החימוש אלברט שפר. ביוגרפיות שכתב על שר התחבורה במשטר הנאצי יוליוס דורפמילר  הוכיחו את מעורבות משרד התחבורה ברדיפת היהודים ברייך השלישי בעוד פקידי המשרד מציגים עצמם כמנהלים מנגנון מנהלי טכני א-פוליטי בלבד. גוטוולט קבע שרכבות מלחמה ברייך השלישי יוצרו תוך שימוש בעבודת כפייה, כולל עבודת יהודים ושבויי מלחמה. 
גוטוולט חקר את ההיבטים הלוגיסטיים והטכנולוגיים של תפעול הרכבות ושל רשת מסילות הברזל באירופה בתקופת המלחמה. מחקריו ביססו את חקר המשלוחים והעברתם ההמונית של היהודים מגטאות למחנות וממחנות למחנות אחרים בתקופת השואה. מחקרו הבהיר את התפקיד של הרייכסבאן במדיניות האנטי־יהודית, הן לגבי האפליה נגד נוסעים יהודים ברייך והן לגבי תרומת הרייכסבאן לרדיפת היהודים וסיועה בשילוחם מכל אירופה למחנות ההשמדה. כך סייע גוטוולט ליצירת עיצוב מורכב יותר של זכר השואה, ולכלול בזיכרון השואה, בנוסף לתאי הגזים ומחנות ההשמדה שהיו תחת האס-אס, גם את הרכבות שעמדו תחת מנגנוני המדינה הנאצית, על מנגנוני הבירוקרטיה והפקידים האפורים-לכאורה שמאחורי פעילותן (כפי שעשה ראול הילברג במחקרו על השמדת יהודי אירופה). גוטוולט שחזר את תהליך השילוחים מגרמניה על ידי מסמכים ששרדו ממטות הגסטפו בדיסלדורף ובווירצבורג. מסמכים אלה שימשו ראיות במשפט אייכמן ובהליך המשפטי נגד אלברט גנצנמילר , תת-שר ממונה על הרייכסבאן.  
גוטוולט שחזר את מסלולי רכבות השילוחים, זיהה את נקודות המוצא ותחנות הרכבת ששימשו לכך ואת מחנות האיסוף בהם כונסו היהודים לפני שילוחם. הוא חקר את חייהם של פועלי הרכבות, מהנדסי הרכבות ומנהלי הרייכסבאן ומשרד התחבורה.

עבודתו

בתחילת הקריירה שלו עבד גוטוולד כעורך דין. בראשית שנות השמונים היה עורך מגזין רכבות ואוצר במוזיאון הגרמני לטכנולוגיה בברלין. הוא הכין תצוגת קבע על מסילות ברזל והעביר לשם כך מוצגים מהמוזיאון לתחבורה בהמבורג. הוא מצא קרון של הרכבת המלכותית של הקייזר וילהלם השני והעביר אותו למוזיאון, וכן מצא בפולין קרון בקר ששימש למשלוח יהודים להשמדה בגנרלגוברנמן בתקופת השואה. ב-2007 הציג תערוכה בשם "רכבות מיוחדות למוות" (“Sonderzüge in den Tod”), תערוכה שהראתה את הזיקה של חברת הרכבות הגרמנית, הרייכסבאן, לנאציזם ואת מעורבותה בשואה.

השפעתו

גוטוולט יעץ לפרויקט המחקר של יד ושם בנושא השילוחים ("מסילות אל האבדון"). פרויקט זה סוקר את שטחי אירופה הכבושה בידי הגרמנים ומשחזר את שילוחי ("טרנספורטים") היהודים בשואה. פרויקט זה החל ב-2008 ומטרתו היא להמחיש את פריסתו הגאוגרפית של הפתרון הסופי.
יהושע הוטנר

הרב אברהם יהושע הוטנר (י"ז בכסלו תרע"א, 18 בדצמבר 1910 - כ"ו בניסן תשס"ט, 20 באפריל 2009) היה מייסד ומנהל מפעלי יד הרב הרצוג, האנציקלופדיה התלמודית ומכון התלמוד הישראלי השלם במשך כיובל שנים. ממקימי האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק ומעורכי כתביו.

ביוגרפיה

נולד בפולין לרב יהודה ליב הוטנר, דיין בוורשה, ולבת-שבע, בתו של הרב יהודה הלוי סגל, גם הוא מרבני העיר. אביו היה בנו של הרב יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק.
בשנים תרפ"ג-תרפ"ז למד בישיבת "תורת חיים" בוורשה ולאחר מכן בישיבת ראדין אצל החפץ חיים (תרפ"ז-תרפ"ח) ובישיבת גרודנה אצל הרב שמעון שקאפ (תרפ"ט-תרצ"א).
באלול תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל ומאז התגורר בירושלים. בתשרי תרצ"ו (1935), מיד לאחר פטירת הראי״ה קוק, יזם והקים עם גיסו הרב צבי יהודה קוק, הרב מאיר ברלין ועוד, את האגודה להוצאת ספרי הראי"ה קוק, שבה פעל כמנהל וכאחד מעורכי הכתבים. במסגרת זו הציע לרצי"ה לצרף לספר אורות מאופל, את אורות ישראל והמאמר "למהלך האידאות בישראל".
בשנת תש"ב (1942) ביקשו הרב מאיר ברלין לנהל את האנציקלופדיה התלמודית עם היווסדה. הוא ייסד וניהל גם את "מפעל הש"ס הישראלי השלם", שניהם במסגרת יד הרב הרצוג. במסגרת תפקידיו אלה נסע פעמים רבות, לגיוס תרומות, בדיקת כתבי יד ועוד.
נפטר בגיל 98 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.

משפחתו

אשתו הראשונה הייתה דבורה לבית פרנקל. אשתו השנייה רחל (תרע"ו-תשכ"ו) הייתה בתם של האדמו"ר הרב אברהם אלימלך שפירא מגרודז'יסק והסופרת מלכה שפירא. בתם היחידה היא הפסיכולוגית ד"ר אביגיל ינון, הנשואה לפסיכולוג פרופ' יואל ינון.
אחותו חוה לאה הייתה רעייתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק. אחותו לובה אהבה נישאה להיסטוריון אברהם לוין, מאנשי הארכיון המחתרתי "עונג שבת", היא ומשפחתה נספו בטרבלינקה. אח נוסף היה הרב חיים הוטנר (תרס"ו-תש"ד).
מושבת זרים

מושבת הזרים נגסאקי

מושבת הזרים נגסאקי הוקמה בעקבות הסכמים בין המערב ליפן במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, ונשארה מרכז חשוב בחיים המערביים ביפן עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. המושבה הציגה חידושים רבים ליפן, דוגמת מכשיר טלגרף הבינלאומי הראשון במדינה וקטר קיטור (ה״Iron Duke״) הראשון המדינה.
העיר נגסאקי עורכת פסטיבל שנתי (באמצע ספטמבר) שנושאו המרכזי הוא מושבת הזרים.
יוסי כהן (קצין)

ביוגרפיה

כהן החל את שירותו הצבאי ב-1993 בסיירת הצנחנים. פיקד על גדוד 450. בחטיבת ביסלמ"ח ובשנים 2010–2011 שימש סגן מפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה. שימש ראש זירת דרום בחטיבת המבצעים במהלך מבצע צוק איתן, היה בין מתכנני המבצע ואף העניק לו את שמו. ב-2017 מונה למפקד מחוז דרום של פיקוד העורף.
בזמן שכיהן כמפקד גדוד 450 נתן דגימת התאמה לתרומת מח עצם, וכעבור 10 שנים לאחר שנמצא מתאים לחולה תרם מח עצם.
נשוי לרותי כהן ולזוג יש 6 ילדים.
חומת סוגרים

חומת סוּגרים היא מערך הגנתי המורכב משתי חומות, חיצונית ופנימית. בתוך החלל הריק שבין החומות הוצבו קירות חוצצים, במטרה ליצור חדרים. לתוך החדרים הייתה גישה מדלתות תוך-עירוניות.
החדרים הפנימיים שימשו כחדרי אחסון, או מגורי חיילים בעתות שלום. בעתות מלחמה מולאו בעפר וכך ספקו לעיר הגנה רבה יותר מכל חומה מוצקה. כמו כן, מבנן הפשוט הנמיך את מחיר בנייתן. לתוך החומה לרוב הוכנסו מגדלים רבים שרוחבם עלה על רוחב החומה. נוסף למגדלים, שולבו בחומה שערי תאים.
המוקדמות במערכות הללו נמצאו בתל אל פול, כנראה אתר "גבעת שאול", לקראת תום תקופת הברזל I.
מאוחר יותר, בתקופת הברזל II, הפכה החומה לאופיינית עבור ערי המלכות החשובות כמגידו, גזר וחצור. יגאל ידין שיער כי בניין החומות הללו היה חלק יחיד במינו ממפעל הבנייה של המלך שלמה, כפי שמתואר במלכים א', ט', ט"ז : "...לִבְנוֹת...וְאֶת-חָצֹר וְאֶת-מְגִדּוֹ, וְאֶת-גָּזֶר".
ארכאולוגים אחרים שללו את התיקוף של ידין לגבי מערכות הגנה שכאלו, ובייחוד שערי תאים, באתרים דוגמת אשקלון. הארכאולוגים ישראל פינקלשטיין ודוד אוסישקין תיארכו את מרבית מרכיבי השכבה המכילה את השער התאי במגידו למאה התשיעית לפנה"ס. היותה של מגידו המפתח לחקר ארכאולוגיית הממלכה המאוחדת משפיע על תיארוכי בניין החומות.
קירנה

התקופה היוונית

קירנה נוסדה בשנת 630 לפנה"ס על ידי יוונים שהגיעו למקום מסנטוריני. לפי המסורת היא הוקמה בידי באטוס אריסטוטליס (Βάττος Aριστοτέλης) שהקימה כ-16 ק"מ דרומית-מערבית מעיר הנמל אפלוניה (כיום מארסה סוסה). העיר הפכה עד מהרה לחשובה באזור, והגיעה לשיאה במאה ה-5 לפנה"ס. היא עמדה בקשרי מסחר עם כל הערים היווניות, ונשלטה על ידי מלך מקומי.
באמצע המאה ה-5 לפנה"ס, הייתה קירנה לרפובליקה, ומאה שנה לאחר מכן מסרה עצמה לידיו של אלכסנדר מוקדון. לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס, נשלטה קירנה על ידי בית תלמי. השלטון בעיר הוענק למגאס מקירנה, חתנו של תלמי הראשון, וזה הכריז על עצמו בשנת 276 לפנה"ס כמלך קירנה, הכריז על עצמאותה של העיר וכרת ברית עם הסלאוקים, במטרה לפלוש למצרים. הפלישה כשלה ולאחר מותו של מגאס בשנת 250 לפנה"ס ומלכותו של מלך נוסף, שנמשכה שנה בודדת, שוב הייתה העיר לרפובליקה, ושבה בשנת 246 לפנה"ס לשליטת בית תלמי.

התקופה הרומית

בשנת 96 לפנה"ס מסר שַליטה של קירנה תלמי אפיון את העיר לידיה של הרפובליקה הרומית, אך העיר שמרה על אוטונומיה. באותה עת נחלקו תושבי העיר לארבעה מעמדות - אזרחים, חקלאים, תושבים זרים והיהודים שהיוו חלק גדול מהאוכלוסייה. בשנת 75 לפנה"ס העיר הייתה לפרובינציה הרומית כרתים וקירנאיקה. מרקוס אנטוניוס מסר את העיר לידיה של קלאופטרה ואוגוסטוס שב ואיחד אותה עם כרתים.
בין התושבים היהודים נמנה לפי המסורת הנוצרית שמעון מקירנה, אשר עזר לישו לשאת את הצלב במהלך דרך הייסורים.
בשנת 116, בתקופת שלטון הקיסר טראיאנוס, פרץ מרד יהודי בעיר, אך דוכא לאחר שגבה מחיר כבד בחיי אדם. כך תיאר ההיסטוריון דיו קסיוס את האירועים:
"בינתיים הציבו יהודי קירנה אחד אנדראס בראשם, והחלו הורגים ברומאים וביוונים… הם חצו רבים לשניים בחרבם, מראשם מטה, אחרים הם מסרו לחיות פרא, ואחרים הכריחו להלחם כגלדיטורים. סך הכל מצאו 220,000 איש את מותם...".
לפי אוסביוס מקיסריה, גרם המרד להתדלדלות האוכלוסייה בקירנאיקה במידה כזו, שמספר שנים לאחר מכן הקים אדריאנוס קולוניות חדשות בפרובינציה כדי לשמר את חיות היישוב במקום.
צמח הסילפיום (Silphium) ששימש בהכנת תרופות ותבלינים היה ענף היצוא העיקרי של העיר משך חלק ניכר מההיסטוריה שלה. ככל הנראה דובר במין של שומר פשוט "ענק" שנוצל עד שנכחד. העיר ונמלה באפולוניה נותרו מרכז עירוני חשוב עד שפקדה אותן רעידת אדמה קשה בשנת 262. העיר שוקמה על ידי הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס שקרא את שמה "קלאודיופוליס" (Claudiopolis), אך היא לא שבה לימי זוהרה, ורעידת אדמה קשה מקודמתה, שלוותה בגל צונאמי, פקדה את קירנה שוב בשנת 365. קירנה ננטשה במהלך המאה ה-4.

אתרי העיר

שרידי העיר ערוכים במספר צברים עיקריים. בצפון-מערבו של האתר שוכן מעיין "קירה" המקודש שסביבו נמצאים מקדשי אפולו וארטמיס מהמאה ה-7 לפנה"ס, ומקדש פרספונה, האדס והקטה. למתחם פולחני זה נוספה סדרה של מבנים גדולים בתקופה הרומית, ובהם מרחצאות טראיאנוס. בחלקו המערבי של האתר שכן התיאטרון היווני שהיה לאמפיתיאטרון בתקופה הרומית. בדרום-מערבה של קירנה נישא האקרופוליס ובדרום-מזרחה שוכנים האגורה והפורום הרומי. מקום זה היה מרכז החיים האזרחיים בעיר ובו ניצבו גם הארכיון, הבולטריון ומספר מקדשי הגיבורים שהידוע שבהם הוקדש לבאטוס הראשון. צפונית-מזרחית לעיר ניצב מקדש זאוס שחודש על ידי הרומאים והפולחן בו נמשך עד ימיה האחרונים של קירנה. הנקרופוליס הנחשב אחד הגדולים בעת העתיקה, שוכן במרחק של 10 ק"מ מהעיר לכיוון נמל אפולוניה. בשנת 2005 התגלו 76 פסלים רומיים באתר המתוארכים למאה ה-2, ואלה השתמרו מתחת לקיר שהופל ברעידת האדמה בשנת 365.
אנרגיית קשר כימית

אנרגיית קשר כימית (אנגלית: Bond Energy; סימול: E), היא הערך המייצג את מידת חוזקו של הקשר כימי. זו היא האנרגיה שיש להשקיע על מנת לפרק מולקולה לאטומים בודדים.
אנרגיית הקשר נמדדת, בדרך כלל, ביחידות של J·mol⁻¹, המבטאות את מספר הג'אולים שיש להשקיע כדי לפרק את הקשרים במול של מולקולות.
לדוגמה, אנרגיית הקשר הממוצעת של C-H במתאן, העומדת על 414 KJ·mol⁻¹, מייצגת את שינוי האנתלפיה המעורב בפירוק מולקולת מתאן לאטום פחמן וארבעה רדיקלי מימן. לחלופין, נהוג לייצג את אנרגיית הקשר הכימית ביחידות של אלקטרון וולט למולקולה. לדוגמה, אנרגיית הקשר הממוצעת של C-H במתאן היא 4.29 אלקטרון וולט למולקולה. במונחי אנרגיית פוטון, זו נמצאת בתחום העל-סגול הקרוב.

התאמה בין אנרגיית קשר לאורך קשר

ישנו קשר בין אנרגיית (חוזק) הקשר לאורך הקשר. לכן, ניתן להשתמש ברדיוס המתכתי, הרדיוס היוני והרדיוס הקוולנטי של כל אטום במולקולה על מנת להעריך את חוזק הקשר.
לדוגמה, הרדיוס הקוולנטי של האטום בור מוערך ב-83 פיקומטר, אבל אורך הקשר B-B במולקולת B₂Cl₄ הוא 175 פיקומטר, ערך גדול בהרבה. מתוך הנתונים הללו ניתן להסיק שהקשר בין שני אטומי בור הוא קשר יחיד חלש. לעומת זאת, הרדיוס המתכתי של רניום הוא 137.5 פיקומטר, כאשר במולקולת Re₂Cl₈ אורך הקשר Re-Re הוא 224 פיקומטר. מהנתונים הללו ניתן להסיק שהקשר האמור נחשב חזק. קשר זה מכונה קשר מרובע.
אדוארד ראטלדג'

חייו

ראטלדג' נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, הצעיר מבין שבעה ילדים ואחיו של ג'ון ראטלדג'. לאחר שסיים לימודי משפטים באוניברסיטת אוקספורד הוא הוסמך לעריכת דין באנגליה וחזר לצ'ארלסטון לעסוק במקצוע. את משרדו חלק עם צ'ארלס קוטוורת' פינקני.
ראטלדג' היה, לצד אחיו ג'ון, ציר בקונגרס הקונטיננטלי מטעם קרוליינה הדרומית. בגיל 26 חתם עם חברי הקונגרס על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. בנובמבר אותה שנה חזר לקרוליינה הדרומית והיה לציר בבית הנבחרים במדינה. הוא שירת במיליציה המקומית בדרגת קפטן ולחם בקרב ביופורט (1779), שנה לאחר מכן בעת כיבוש צ'ארלסטון נפל בשבי הבריטים והוחזק על ידם עד יולי 1781.
שירותו בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית נמשך עד 1796. לאחר מכן שירת שנתיים בסנאט המדינה ובשנת 1798 נבחר למושל. כ-13 חודשים עמד בראש המדינה עד מותו.
ראטלדג' נישא בשנת 1774 להנרייטה מידלטון, בתו של הנרי מידלטון נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, והיה אב לשלושה ילדים.
דבורנית

סיווג

דבורנית היא סוג צעיר יחסית מבחינה אבולוציונית, ולכן הפרדת המינים אינה מושלמת. למעשה, הסוג מתאפיין בריבוי מינים בעלי צבעים שונים, תת-מינים ובני כלאיים. כיום אין שיטת מיון אחידה המקובלת על כל החוקרים. בעוד שאחדים מגבילים את מספר המינים לכ־20, אחרים מונים יותר ממאתיים מינים שונים. לפי הגישה השנייה, המינים שבטבלה הם למעשה קבוצות של מינים בעלי תכונות משותפות.
בישראל הסוג מיוצג על ידי שמונה מינים, כולם מוגנים על פי חוק. יש המגדירים מין נוסף, דבורנית צהובת-שוליים, הנחשב על ידי אחרים כואריאנט של המין דבורנית דינסמור.

האבקה

האבקה של דבורניות מתבצעת בעזרת חרקים מאביקים, בעיקר דבורים. לפרחים מראה דומה לנקבת דבורה (ומכאן השם דבורנית), והם מפיצים פרומונים אשר מושכים את הזכרים אליהם. הזכרים שהולכו שולל והגיעו אל הפרח מנסים לבצע הזדווגות, ובזמן זה האבקה נדבקת לגופם וכך מועברת בין פרחים שונים. מינים שונים של דבורנית מושכים אליהם בדרך כלל מינים שונים של מאביקים על ידי הפצת פרומונים המתאימים לאותו מין בדיוק, וכך תהליך ההאבקה הוא מדויק וחסכוני יותר. עם זאת, קיימת אפשרות של הכלאה, שכן מינים אחדים של דבורנית מושכים יותר ממין אחד של מאביקים, ותיתכנה חפיפות.