google/wiki40b huggingface dataset:
ריימונד אליין

תחרויות יופי

ב-1928 נבחרה למיס צרפת.
בתחרות היופי הבינלאומית שנערכה בטקסס היא ייצגה את צרפת, שם משכה את תשומת הלב של התקשורת, בתחרות היא הייתה במקום השני והפסדה בתחרות הביא לביקורת כלפי שיפוט התחרות.
היא שימשה כשופטת בתחרות מיס צרפת.

משחק

ב-1934 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Iris perdue et retrouvée".
ב-1937 גילמה את אז'ני דה מונטיז'ו בסרט הקומדייה ההיסטורית "Les Perles de la couronne" (פנינת הכתר) המבוסס על יצירה של סשה גיטרי, היא גילמה את דמות זו גם בסרט "La Valse de Paris" שבויים על ידי מרסל אשאר.
ב-1939 שיחקה תפקיד קטן בסרט "Entente cordiale" העוסק בתקרית פשודה.
ב-1974 שיחקה בפרק של הסדרה "Le tribunal de l'impossible" ששודרה בערוץ הטלוויזיה הציבורי "ORTF".

חיים אישיים

אליין נולדה בפריז.
ב-1933 הוציאה את האוטוביוגרפיה שלה "Histoire vraie d'un Prix de beauté".
ב-1955 פגשה את אדית פיאף בניו יורק והיא הזמינה אותה להצטרף להופעותיה, היא חיה בארצות הברית עד 1981, אז חזרה לצרפת.
היא נישאה למלחין אלק סיניאבין.
הבית הערדי

הבית הערדי (נקרא גם בית רוחב) הוא סוג מבנה קדום מתקופת הברונזה הקדומה המתוארכת לשנים המאה ה-33 לפנה"ס - המאה ה-24 לפנה"ס. הנפוץ בקרב אתרי ארץ ישראל הדרומית, בעיקר באזור הנגב וסיני.
מדובר בדגם מבנה רוחב - הכניסה לפנים המבנה היא מציר הרוחב ולא מציר האורך כנהוג בארכיטקטורה דאז - בו גרם מדרגות קטן מוביל מטה לחדר אחד גדול. המבנה נבנה מאבני קירטון מהסביבה הקרובה לאחר שעברו קצת הקצעה. הדלת הייתה עשויה מעץ (שלא השתמר). כציר הדלת שימשה אבן שהונחה משמאל לפתח ובו הייתה שקערורית קטנה. בחלק מהמבנים באתר תל ערד נמצאה גם אבן מצידה הימני של הדלת שהייתה נעוצה באדמה, ששימשה לפי החוקרים לנעילת הדלת. תקרת החדר נתמכה על עמוד עץ שעמד במרכז החדר. בדיקות של שרידים קטנים העלו שרוב העמודים נעשו מהעץ אלה אטלנטית שכנראה גדל באזור בעבר. אבן שטוחה ומעוגלת שימשה כבסיס לעמוד העץ. התקרה הייתה מורכבת כנראה מקורת עץ אחת עבה לאורך החדר וקורות נוספות שהונחו עליה לרוחב החדר. על הקורות הונחו ענפים וטיט. בבתים אחדים נמצאו שרידי טיח וטיט ששימשו כנראה גם לטיוח הקירות. בחדר נמצאו גם ספסלים מאבן בגובה 40–50 ס"מ ורוחב 30–40 ס"מ.
סוג אדריכלות זה נתגלה לראשונה בתל ערד (ועל כן שמו) בשכבות מתקופת הברונזה הקדומה, בהן גם נמצא דגם מוקטן של סוג מבנה זה, ונראה שיצא משימוש עם המעבר לתקופת הברונזה הביניימית.

חיי היום יום בבית הערדי

הממצאים בבתי ערד כוללים כלים וחפצים רבים מהם ניתן לשחזר תמונה של חיי היום יום בבית:

מלאכות

מקרצפי מניפה – כלי העשוי מאבן צור שבאמצעותו היו מפשיטים את העור של בעלי החיים. הימצאותם מעידה על מלאכת הבורסקאות.
בוכיר – מכשיר מעצם של בעל חיים באמצעותו העבירו את חוטי הערב בין חוטי השתי במלאכת האריגה.
מחטים – עשויים מעצם ששימשו לתפירה.
פלך – מכשיר הבנוי ממוט עץ דק וקצר שעליו הושלחה משקולת ושימש לטוויה. חומר הגלם לטוויה היה צמרן של הכבשים והעזים. כפי שהזכרנו לעיל הן גודלו לצורכי אכילה, אך לא רק. עצמות שנמצאו מעידות כי בעלי החיים, אפילו הזכרים, נשחטו רק בגילאי 3–5. כלומר גידלו אותם במשך מספר שנים והשקיעו בהם משאבים, ואם כך סימן שגידלו אותם לטובת שימוש בצמר.

תרבות ופנאי

55 לוחות משחק – בגדלים שונים. הלוח הנפוץ ביותר בגודל 10X3 משבצות והוא מוכר בשם "סנת". המשחק נפוץ ביותר במצרים, אך הכמות הגדולה שהתגלתה מעלה סברה כי מקורו דווקא בערד.

פולחן

צלמיות ופסלונים של חיות – העשויים חרס או אבן מקומית. חפצי פולחן הנמצאים בבית הפרטי מראים כי הפעילות הפולחנית הייתה יומיומית ובאה לידי ביטוי בבקשה לקבל מהאל ברכה במעשי הבית.

כלכלה

ביטומן ומלח – נמצאו בכמות גדולה. למוצרים אלו הייתה חשיבות רבה גם בתקופות קדומות וההשערה היא כי תושבי ערד השתמשו בהם למסחר. יש לנו כאן עדות לקיום קשרים עם מקומות אחרים.
תחנת הכוח דוראד

היסטוריה

השליטה בדוראד מתחלקת בין כמה חברות וקבוצות - קצא"א (37.5% באמצעות חברת הבת שתא"א, שירותי תשתיות אילת-אשקלון), זורלו הטורקית (מחזיקה כ־25% מהחברה), אדלקום מקבוצת אדלטק (18.75%) ו־א. דורי תשתיות אנרגיה (18.75%, חברה בבעלות חלקית של קבוצת לוזון ואלומי).
דוראד אינה חברה ציבורית ואינה מפרסמת דו"חות כספיים לציבור, אך נתונים כספיים אודותיה מפורסמים בדו"ח הכספי הציבורי של קבוצת א. דורי, שהיא חברה ציבורית המחזיקה בבעלות על דוראד באמצעות א. דורי תשתיות אנרגיה.
בסוף 2010 הגיעה החברה לסגירה פיננסית, וחתמה על הסכם מימון ומספר הסכמים נלווים עם בנק הפועלים התחנה תוכננה בשנת 2002, והרצתה החלה בקיץ 2013 כאשר חוברה לרשת הארצית ביכולת הפעלה חלקית, לצורך גיבוי בתרחישי ביקוש קיצוניים. התחנה סמוכה לתחנת הכוח רוטנברג והיא תחנת הכוח העצמאית הגדולה ביותר בישראל (נכון לשנת 2014). עלות בניית תחנת הכח היא מעל למיליארד דולר. בראשות החברה עומד מנכ"ל החברה אלי אסולין.

יחידות ייצור

תחנת הכח דוראד בנויה באופן שונה ממרבית תחנות הכוח בישראל, וכוללת שתי קבוצות של שש טורבינות גז סילוניות (כ-50 מגה-ואט כל אחת) LM6000 pc sprint  מתוצרת ג'נרל אלקטריק, המזינות בנוסף שתי יחידות קיטוריות, המאפשרות יכולת ייצור מרבית של 860 מגה-ואט (במרבית תחנות הכוח ישנן יחידות ייצור גדולות בהספק של כמה מאות מגה-ואט). תצורה זו מאפשרת גמישות תפעולית רבה יותר בהשוואה ליחידות הייצור הרגילות (ניתן להתאים את יכולת הייצור לביקוש המשתנה), ועמידות גבוהה יותר בפני תקלות (תקלה ביחידת ייצור גורעת רק חלק קטן מיכולת הייצור הכללית), אך מנגד, נצילות התחנה נמוכה יותר בעת הפעלת יכולת הייצור המלאה (47%–50%), בהשוואה להפעלת יכולת מרבית בתחנת כח בעלת יחידות ייצור גדולות (49%–58%).

מודל כלכלי

מודל ההפעלה של דוראד הוא אספקת חשמל לצרכנים גדולים במחיר נמוך ממחיר החשמל של חברת החשמל (כ־7% הנחה). דוראד עושה שימוש במערכת ההולכה והחלוקה של חברת החשמל, ומשלמת לה על שימוש במרכיב זה בתוספת תשלום על גיבוי מצד חברת החשמל במקרה של תקלה בתחנת הכח.
הלקוחות העיקריים של דוראד הם משרד הביטחון, מקורות, שטראוס, אלביט, אוסם, תעשייה אווירית, בנק הפועלים, אמות השקעות,  מלונות ישרוטל, מלונות פתאל, מד 1, חברת ג'י ישראל מרכזים מסחריים ועוד.
כאחת מ־3 תחנות הכח הפרטיות הראשונות בישראל, נהנית דוראד מהגנות כלכליות שונות (הגנת ינוקא) על ידי מדינת ישראל.

הסכם עם מצרים

בדצמבר 2009 חתמה דוראד על עסקה עם חברת EMG, לאספקת גז טבעי לתחנה בהיקף של כ־12.5 BCM (מיליארד מ"ק). החוזה, בהיקף כ־2 מיליארד דולר, אמור היה לאפשר לתחנה לפעול במשך 17 שנה החל מ-2013 ולספק כ־800 מגה־ואט חשמל, שהם כ־6.5% מכושר הייצור של חברת החשמל. אולם צינור הגז ממצרים לישראל חובל ב-2011 מספר פעמים והזרמת הגז נעצרה.

הסכם עם תמר

באוקטובר 2012 חתמה דוראד על עסקה עם שותפות תמר (במקום הסכם הגז עם חברת EMG שבוטל בעקבות החבלות בצינור הגז במצרים) לאספקת גז טבעי לתחנה בהיקף של כ- 11.2 BCM (מיליארד מ"ק). החוזה, בהיקף של כ-2 מיליארד דולר יאפשר לתחנה לפעול במשך 16 שנים החל מ-2013 ולספק 860 מגה-ואט חשמל, שהם כ- 6.5% מכושר הייצור של חברת החשמל לישראל.

הסכם עם כריש ותנין

באוגוסט 2017 חתמה דוראד על עסקה עם כריש ותנין שבבעלות חברת אנרג'יאן לאספקת גז טבעי לתחנה בהיקף של כ- 5.5 BCM (מיליארד מ"ק). החוזה לתקופה של 14 שנים ובהיקף של כ- 0.7 מיליארד דולר, יאפשר לדוראד להוזיל את עלויות הגז בהתאם למתווה הגז שאושר בממשלה, המאפשר לחתום על הסכם עם ספק גז נוסף ולהפחית את כמויות הגז בחוזה עם תמר.
באלדור פון שיראך

באלדור פון שיראך (בגרמנית: Baldur von Schirach‏; 9 במאי 1907 - 8 באוגוסט 1974) היה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, מנהיג הנוער ברייך, וראש מחוז וינה. הוא הורשע במשפטי נירנברג כפושע מלחמה בשלושה סעיפי אישום.

קורות חייו

שיראך נולד בעיר ברלין, בן לקצין, שר-חצר ומנהל אמנותי בתיאטרון, ולאשתו האמריקנית. דרך אמו, שיראך טען לייחוס משני אנשים אשר חתמו על הצהרת העצמאות של ארצות הברית.
בהיותו בן עשר הצטרף לקבוצת צוערים צבאית, ובשנת 1925 הצטרף למפלגה הנאצית. הוא השיג את תשומת לבו של אדולף היטלר והועבר למינכן בשנת 1929 לתפקיד ראש ארגון הסטודנטים הנאצים. בשנת 1931 הפך לראש ההיטלריוגנד ("נוער היטלר"), וקיבל דרגת קצונה גבוהה (גרופנפיהרר באס אה).
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 השתלט שיראך בכוח על ארגוני נוער קיימים, תוך שהוא מחרים רכוש בשווי מיליוני מארקים. ב-1 בדצמבר 1936 נאסר על קיום כל ארגון נוער פרט להיטלריוגנד ("נוער היטלר"). 
ארגון ההיטלריוגנד הטיף לאנטישמיות ארסית, ולפולחן האישיות של היטלר. ההשתתפות בו הייתה חובה, ויש שהורים נשלחו למאסר על שמנעו מילדיהם את ההשתתפות בארגון.
הכניסה לארגון הייתה בגיל 6, ובגיל 14 נכנס הנער לארגון עצמו, בו קיבל אימון צבאי, ואינדוקטרינציה אידאולוגית נאצית. הארגון אף ניהל פנימיות לתלמידים מצטיינים, בהן חינכו את דור העתיד של "הרייך השלישי". נראה כי אווירה זו של ציות עיוור לפקודות, אנטישמיות ופולחן המנהיג היא שהייתה בין הגורמים שאפשרו את ביצוע השואה על ידי העם שנחשב לאחד התרבותיים בעולם.
בשנת 1938 הגיע שיראך לביקור בבגדאד כאורח "אל-פתווה" (בערבית: الفُتُوَّة, אל-פוּתוּוָה), תנועת הנוער הפרו-נאצית של עיראק, שהשתתפה מאוחר יותר בפוגרום הפרהוד.
שיראך התגייס לצבא בשנת 1940 ושירת בצרפת חודשים מספר. בתקופה קצרה זו איבד את השליטה בהיטלריוגנד לטובת פעיל בשם ארתור אקסמן. כניחומים מינה אותו היטלר לגאולייטר ורייכסשטאטהאלטר (Reichsstatthalter‏, ראש מחוז) של וינה הגדולה (Groß-Wien), מחוז שיצרו הנאצים לצורך הפיכתה של וינה לעיר הגדולה ביותר בשטחה ברייך הגרמני. הוא שירת בתפקיד זה עד תום מלחמת העולם השנייה. במהלך כהונתו בווינה דחף שיראך לגירוש תושביה היהודים למזרח‏‏. חנו סר בעיני היטלר כאשר הציע שמדיניות מתונה יותר באוקראינה יכולה להתאים יותר לצרכים של גרמניה ולאחר שאשתו הביעה מחאה באוזני היטלר על היחס כלפי נשים יהודיות באמסטרדם שהיא הייתה עדה לו‏‏.

לאחר המלחמה

שיראך הסגיר את עצמו ב-5 ביוני 1945. הוא נעצר והועמד לדין במשפט פושעי המלחמה בנירנברג. במשפטו הביע חרטה, וגינה את היטלר ואת הנאציזם. הוא ניסה להראות כי מחה בפני מרטין בורמן על השמדת היהודים, אם כי הודה כי מגיל צעיר היה אנטישמי קנאי, בעקבות קריאת ספרו של הנרי פורד "היהודי הבינלאומי". הוא נמצא אשם ב"קשירת קשר לעשיית מלחמה תוקפנית תוך הפרת הסכמים בינלאומיים" וב"פשעים נגד האנושות", ונדון לעשרים שנות מאסר בכלא שפנדאו בברלין. בהיותו בכלא התגרש מאשתו הנרייטה.
שיראך שוחרר ממאסרו יחד עם אלברט שפר בשנת 1966 ועבר להתגורר בפנסיון בעיירה קרב (Kröv) שבמדינת ריינלנד-פפאלץ, בדרום גרמניה. שנתיים לאחר שחרורו מהכלא התראיין לדייוויד פרוסט בטלוויזיה הבריטית וסיפר בגלוי על קשריו עם היטלר. בשנת 1967 פרסם את זכרונותיו בספר בשם "האמנתי בהיטלר", ובו טען שלא ידע על "הפתרון הסופי". שיראך מת בשנת 1974.

משפחתו

בשנת 1932 נישא שיראך להנרייטה הופמן, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. הזוג התגרש בשנת 1950, כפי הנראה לנוכח תקופת המאסר הממושכת שנפסקה לו במשפטי נירנברג. שניים מנכדיו הם עורך הדין והסופר פרדיננד פון שיראך והסופרת אריאדנה פון שיראך.
תיאודור מירון

ביוגרפיה

מירון נולד בשנת 1930 בקאליש שבפולין למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. כשהיה בן 9 פרצה מלחמת העולם השנייה ולימודיו בבית הספר נקטעו. ב-1945 עלה לארץ ישראל, נחוש להדביק את שש שנות הלימוד שהחמיץ. למירון תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית, ודוקטורט במשפטים מאוניברסיטת הרווארד. לימים סיפר כי מוראות המלחמה הניעו אותו לעסוק בתחומים שבהם יוכל לסייע במניעת זוועות, כאוס וחוסר ישע, כמו אלה שהיה עד להם.

בשירות החוץ הישראלי

בשנים 1961-1957 שימש עוזר ליועץ המשפטי של משרד החוץ. באפריל 1959 הוענק לו פרס ארלוזורוב למחקר מדיני, על חיבורו "האזורים המפורזים במשפט וביחסים בינלאומיים". באותה שנה ייצג את ישראל כיועץ בפני בית הדין הבינלאומי בפרשת הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה. כן השתתף במשא ומתן על אוסטריה על הסכם הסגרה בין ישראל ואוסטריה.
בשנים 1961-1967 היה חבר במשלחת הישראלית לאו"ם בראשות השגריר מיכאל קומיי.
באוגוסט 1967 התמנה ליועץ המשפטי של משרד החוץ ובנוסף היה אחראי למחלקה הקונסולרית. הוא כתב חוות דעת הקובעות כי הקמת התנחלויות אזרחיות בשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים, כמו גם הריסת בתי חשודים בטרור, וכן גירושם, הם הפרות של אמנת ז'נבה הרביעית. בשנת 1969 יצא לשווייץ לסייע משפטים למרדכי רחמים. בשנת 1970 עסק בהכנות לקראת שיחות גונאר יארינג.
בשנים 1975-1971 כיהן כשגריר ישראל בקנדה.
ב-1977 התפטר מתפקיד שגריר ישראל ליד מוסדות האו"ם בז'נבה, מאחר שמשרד החוץ סירב לאשר לאשתו לעבוד במקביל כמתורגמנית.
ב-1978 היגר לארצות הברית.

באקדמיה ועל כס השיפוט

מירון מלמד משפט בינלאומי מאז 1977, והחל מ-1994 הוא מחזיק הקתדרה ע"ש צ'ארלס ל. דניסון בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. בשנים 1993-1998 נמנה עם עורכי הרבעון "American Journal of International Law".
ב-2001 נבחר על ידי העצרת הכללית של האו"ם לשמש כשופט בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
כיהן כנשיא בית דין זה בשנים 2003-2005, וכן בשנים 2011-2015.
מירון הוא אב בית הדין של ערכאת הערעורים בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה. 
ב-2012 נבחר לתפקיד נשיא מנגנון הדין הפלילי הבינלאומי. ב-2016, בתום קדנציה של ארבע שנים נבחר שוב לתפקיד.
הארמייה ה-35 (ברית המועצות)

היסטוריה

היחידה הוקמה ביולי 1941. היא הופקדה על שמירת הגבול של ברית המועצות ובאזור פרימוריה. במהלך מאי 1945 החל תגבור הארמייה וב-5 באוגוסט היא נכללה בכוחות של חזית המזרח הרחוק הראשונה. היא לקחה חלק פעיל במבצע סערת אוגוסט כאשר החלה במתקפה מאזור פרימוריה מזרחה.
במהלך אוקטובר 1945 הארמייה ה-35 פורקה.
ג'ייסון וייד

שנותיו הראשונות

ג'ייסון נולד בקמרילו שבקליפורניה למשפחה נוצרית, כששני הוריו היו מיסיונרים. בשל כך, בילה ג'ייסון חלק נכבד מילדותו במסע במזרח הרחוק, שבמהלכו התגורר ביפן, תאילנד, סינגפור והונג קונג. לאחר ארבע שנים קשות מבחינתו של ג'ייסון, הוריו שבו לארצות הברית, ועברו להתגורר בפורטלנד, אורגון. כשג'ייסון היה בן 12 הוריו התגרשו, והוא עבר להתגורר עם אמו באזור העיר סיאטל שבמדינת וושינגטון. ג'ייסון קיבל קשה את גירושי הוריו, ובתקופה שלאחריה בילה זמן רב לבד בחדרו. העצבות שחש בעקבות הגירושים הביאה לו את ההשראה לכתיבת שירים, זאת אף על פי שכלל לא היה ילד מוזיקאי. ג'ייסון מצא במוזיקה את המפלט מן הצרות בחייו, והוא החל ללמוד לנגן על גיטרה והשלים עם המצב החדש. לאחר מכן החליטה אמו לעבור ללוס אנג'לס, אף על פי שג'ייסון היה מרוצה מהחיים בוושינגטון. בלוס אנג'לס הקים את להקת לייפהאוס והקריירה המוזיקלית שלו יצאה לדרך.

קריירה מוזיקלית

בגיל 15 עבר ללוס אנג'לס, שם הכיר את סרג'יו האנדרד, שהיה שכן שלו, ולהם היה הרבה מן המשותף. הם שיחקו כדורסל ואהבו לרוץ. סרג'יו היה נגן בס והשניים החלו לשתף פעולה בכתיבת שירים. שיתוף הפעולה ביניהם הוליד את להקת לייפהאוס אשר זכתה להצלחה רבה בעקבות הלהיט הראשון שלה "Hanging by a Moment", אשר הוביל להקלטת ארבעה אלבומי אולפן. ג'ייסון היה לחבר הלהקה היחיד הנותר מן ההרכב המקורי של הלהקה. 
ג'ייסון התנסה גם בקריירת סולו קצרה שהקליט את השיר "You Belong to Me" (קאבר ללהיט הידוע משנת 1952, אשר הוקלט עשרות פעמים, ובניהן על ידי בינג קרוסבי, בוב דילן ורוד סטיוארט), אשר הופיעה בפסקול הסרט "שרק" (2001). כמו כן הקליט ג'ייסון את השיר "Days Go By" שהופיע בפסקול הסרט "לזכות בדייט עם טד המילטון" (2004).

חייו הפרטיים

ב-20 בינואר 2001 התחתן ג'ייסון עם חברתו מזה שנים רבות, ברידן.
Qi

שידור התוכנית בישראל

ב-7 באוקטובר 2010 החל שידור העונה השישית של הסדרה "עונה F", ברשת HOT בערוץ 8.
הדיוויזיה ה-78 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-78

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בשטוטגרט. מרבית מגויסי הדיוויזיה היו מבאדן ומווירטמברג, ובהתאם לכך הסמל הראשוני של הדיוויזיה היה צללית של קתדרלת אולם. מפקדה הראשון של הדיוויזיה היה פריץ ברנד. הדיוויזיה הוצבה במילואים ולא השתתפה במערכה בפולין, וגם לא במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. עם זאת, בקיץ 1940 היא הוצבה ככוח כיבוש בבלגיה ובצרפת. ב-25 בנובמבר של אותה שנה נלקח מהדיוויזיה שליש מכוחה כדי לתגבר דיוויזיות אחרות, וכפיצוי היא קיבלה 4,000 טירונים שזה עתה גויסו. במאי 1941 הדיוויזיה הועבר למזרח פולין ושימשה שם ככוח כיבוש. במבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה תחת פיקודו של קורט גאלנקמף, והייתה חלק מהקורפוס ה-13 שהיה חלק מהארמייה הרביעית. הדיוויזיה השתתפה בכיבוש סוקולוב פודלסקי וביילסק פודלסקי ונעה עד הניימן. לאחר מכן כבשה הדיוויזיה את אזור ברזינה ונעה עד הדנייפר באזור מוהילב.
הדיוויזיה נעה חד עם כל הכוח הגרמני עמוק לתוככי ברית המועצות, והגיעה עד שערי מוסקבה, שם נבלם הכוח הגרמני ב-3 בדצמבר 1941 בקרב על מוסקבה. לאחר הקרב הועבר הדיוויזיה לגסאטסק, שם נותרה עד ספטמבר 1942. הדיוויזיה השתתפה בקרבות נגד הצבא האדום באזור רז'ב, וספגה במסגרתם אבדות כבדות. ב-1 בינואר 1943 שונה שמה ל"דיוויזיית הסער ה-78" (78. Sturm-Division), ובהתאם לכך שונה הסמל שלה לפרוטזת הברזל של גץ פון ברליכינגן, והיא הועברה לסיטסקובקה. בהתאם לשינוי בשם, חוזק כושר התקיפה של הדיוויזיה, והועברו אליה יחידות ארטילריה חדשות וציוד מתקדם. ביולי 1943 הדיוויזיה נכללה במסגרת הקורפוס ה-23 שהיה חלק מהארמייה התשיעית, והשתתפה עמו בקרב קורסק. במהלך מבצע בגרטיון ביוני 1944, נכללה הדיוויזיה במסגרת הקורפוס ה-27, שהיה חלק מהארמייה הרביעית. הדיוויזיה הוצבה בוורשה, על המסלול בין מוסקבה למינסק. כוחות הצבא האדום כיתרו לחלוטין את קבוצת ארמיות מרכז, והשמידוה כליל, ובכלל זה גם את הדיוויזיה ה-78. יחידותיה של הדיוויזיה ששרדו, והצליחו להימלט מהכיתור, הועבר לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-565. 
דיוויזיית הסער ה-78 הוקמה מחדש ב-27 ביולי 1944 בפיקודו של זיגפריד רספ. היא הייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה ולחמה יחד עמה בקרבות בגליציה.

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-78

ב-9 באוקטובר 1944 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-78, והיא הועמדה תחת פיקוד הארמייה ה-17. הדיוויזיה השתתפה במבצע ויסלה-אודר, ולאחר מכן שונה שמה לדיוויזיית הפולקסשטורם ה-78. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה בקרבות בשלזיה ובמורביה, ובסוף המלחמה נפלו שרידיה בשבי הרוסי.
משה גורן

ביוגרפיה

נולד בגרודנו שבפולין, עלה לארץ ישראל ב-1934, למד בבית ספר יסודי בחיפה ובתיכון ביגור. הצטרף לארגון"ההגנה", עבר קורס מפקדי כיתות, מפקדי מחלקות וקורס מודיעין ושירת כקצין סיירים ארצי. יצא ללימודים בארצות הברית אך לא השלים אותם, חזר ב-1948 לישראל ופיקד על גדוד 15 ב"גולני" במלחמת העצמאות. בשנים 1951–1952 היה סגן מפקד חטיבת גבעתי. בשנת 1953 למד בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז, ובמבצע קדש היה ראש מחלקת ארגון באגף כוח אדם. בשנת 1958 שימש ראש מחלקת תחזוקה במטכ"ל - אג"א. בשנת 1959 שימש ראש מטה פיקוד צפון, ובשנת 1960 מונה לראש אג"א ושנה אחר כך קודם לדרגת אלוף. ב-1964 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בבריטניה. השתחרר משירותו בצה"ל בשנת 1966.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים כמפקד כוחות צה"ל בעזה ובצפון סיני ובמלחמת יום הכיפורים מונה לעוזר ראש אג"א (לימים אט"ל) ואחראי לרכבת האווירית מארצות הברית. לאחר המלחמה מונה על ידי ועדת אגרנט לחקור את האירועים בפיקוד הדרום.
לאחר השחרור היה מנהל המשביר לתעשייה, ולאחר מכן מנהל חברת OVI להשקעות וחיפושי נפט. בשנים 1974–1976 היה מנהל מרכז ההשקעות ורשות ההשקעות ולאחר מכן יו"ר מועצת המנהלים של תעשיות רוגוזין באשדוד.
גורן נישא לנעמי נוימן, לוחמת פלמ"ח שהייתה חברה בפלוגה המיוחדת שהתנקשה בגוטהילף וגנר, ב-1948. לזוג שני בנים, רזי, דוקטור לפילוסופיה וספרות, ויובל, סופר.
משפחת גורן התגוררה ברמת חן ברמת גן.
פרדריק בנטין

שנותיו הראשונות וראשית הקריירה

פרדריק בנטין נולד בפטרסבורג שבוירג'יניה לתיאודור וקרולין בנטין. אבות משפחתו של בנטין היגרו לאמריקה מהולנד במאה ה-18 והתיישבו בבולטימור. משפחתו עברה מבולטמור לוירג'יניה לאחר הולדת הבת הראשונה הנריטה אליזבת באוקטובר 1831. פרדריק התחנך במכון הקלאסי של פטרסבורג שם הורגל לראשונה במשמעת צבאית. ב-1849 משפחתו עברה לסנט לואיס, מיזורי. ב-1856 הכיר את קתרין נורמן, צעירה שעברה לסנט לואיס מפילדלפיה.
בחירתו של אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית פילגה את מיזורי בין התומכים בהבדלות מהאיחוד ובין התומכים בהישארות באיחוד. תיאודור שתמך בהיבדלות התנגד לכך שבנו יתרועע עם התומכים באיחוד. פרדריק הצטרף לצבא האיחוד ב-1 בספטמבר 1861 והצית סכסוך משפחתי. הוא הצטרף לצבא כקצין בדרגת סגן לרגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של מיזורי. בינואר 1861 נישא פרדריק לקתרין נורמן בכנסיית ג'ורג' הקדוש בסנט לואיס. ביולי 1863 ילדה קתרין את בתם הראשונה קרולין אליזבת שנפטרה לפני הגיעה לגיל שנה. 
בנטין השתתף במספר קרבות במלחמת האזרחים שבעקבותיהן הועלה בדרגה בתחילה לדרגת מייג'ור ולבסוף לדרגת לוטננט קולונל. ב-1866 הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט הפרשים השביעי תחת פיקודו של ג'ורג' קסטר.

סוף ימיו

בנטין השתתף בעוד מספר קרבות גדולים והגיע לבסוף לדרגת בריגדיר גנרל. בדצמבר 1882 מונה בנטין למפקד רגימנט הפרשים התשיעי. ב-1887 הוא הועמד לדין באשמת שכרות והתנהגות שאינה נאותה לקצין צבא. הוא הורשע ונגזר עליו להיות מודח מהצבא. נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד המתיק את עונשו להשעייה של שנה אחת מהצבא. בנטין פרש מהשירות ב-7 ביולי 1888 עקב בעיות פרקים ולב.
בנטין מת בדצמבר 1898, עשר שנים לאחר פרישתו בהשאירו אחריו את אלמנתו קתרין ואת בנו פרדריק. הוא נקבר בבית הקברות 'ווסטויו' באטלנטה. בין נושאי ארונו היו מושל ג'ורג'יה ויליאם אטקינסון וראש העיר של אטלנטה צ'ארלס קולייר. גופתו הוצאה מאוחר יותר ונקברה מחדש בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אחיות (סדרת אנימציה)

העלילה

הסדרה מספרת על שתי אחיות, ונדי ומארי, אשר כל הזמן רבות ומסתבכות בצרות.
אגרוף של אישה

פרטי עלילה

גיבורת הסרט היא דיאנה גוזמן, נערה בת 18 המתגוררת בברוקלין שבניו יורק. חייה קשים עליה. אמה התאבדה, אביה אלכוהוליסט, אלים ומרוחק. היא אינה מצליחה להסתגל למסגרות ומורחקת מכמה בתי ספר. בשלב מסוים היא מחליטה לנתב את תוקפנותה לאימוני אגרוף במועדון שבו התאמן אחיה הצעיר. היא נחושה להצליח בכך למרות ספקנותו של אביה המתעלל וחוסר אמון מצד מאמנים פוטנציאליים בענף ספורט זה הנשלט על ידי גברים.
הסרט קיבל אות "Award of the Youth" בפסטיבל קאן וזכה בפרס ובציון לשבח בפסטיבל סאנדנס וכן פרס בפסטיבל לסרטים בהפקה עצמאית.
טלי שמש

ביוגרפיה

שמש נולדה בירושלים והיא בוגרת מחזור ב' של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
לאחר לימודיה, ביימה עשרות כתבות לתוכניות תחקיר ותעודה, ובהן "עובדה" עם אילנה דיין.
בשנת 1999 ביימה את הסרט התיעודי "השמנה והיפה" עבור ערוץ 8.
בשנת 2004 ביימה את הסרט "זהב לבן עבודה שחורה" עבור "עובדה", שעסק בקיפוחם של עובדי הקבלן במפעלי ים המלח, ועורר הדים ציבוריים רבים.
בשנת 2006 ביימה את הסרט התיעודי באורך מלא "מועדון בית הקברות" שפתח את פסטיבל דוקאביב 2006, זכה לשבחים רבים והפך לסרט התיעודי המצליח ביותר בישראל אי פעם. "מועדון בית הקברות" קיבל את פרס מועצת הקולנוע ליוצרת במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות ו "פרס ראש העיר ת"א" ו"פרס הצילום" לצלם שרון דה-מאיו וכן את הפרס הראשון בקטגוריה התיעודית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשאנגחאי (האירוע הגדול והחשוב מסוגו במזרח אסיה).
בשנת 2016 ביימה שמש עם אסף סודרי את הסרט התיעודי "מוות בבאר שבע", שעוקב אחר אירועי הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע ב-2015. במאי 2016 זכה הסרט בשלושה פרסים ובהם פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב. הוא עושה שימוש בצילומי אבטחה ומתמקד במותו של הבטום זרהום.
מלון אספלנדה

היסטוריה

המלון נבנה בין השנים 1907–1908 על פי תוכניותיו של האדריכל אוטו רניג (אשר תכנן גם את מלון אקסלסיור שעמד בסמוך) בעלות של 23 מיליון מארקים גרמניים. המלון נפתח בשנת 1908. חזית המבנה עוטרה באן חול בסגנון הבל אפוק ופנים המבנה נבנה בסגנון נאו - בארוק ונאו - רוקוקו. במבנה היו מספר אולמות נשפים מפוארים בהם אולם הקייזר (Kaisersaal) בו ערך הקייזר וילהלם השני אירועים. מבנה המלון כלל גן ששטחו 1,600 מ"ר. הגן, ששכן בחצר פנימית של המבנה, תוכנן על ידי אדריכל הנוף וילי וונדט. 
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה המלון אתר פופולרי של חיי החברה בברלין. במלון נערכו מסיבות תה בשעות אחר הצהריים ומסיבות ריקודים אשר שודרו ברדיו. במלון התארכו בין היתר צ'ארלי צ'פלין וגרטה גרבו.
במהלך חורף 1944–1945 נהרס 90% מהמלון בהפצצות בעלות הברית. שרידי המלון שנותרו עומדים כללו את אולם הקייזר ואולם ארוחת הבוקר של המלון. לאחר תום מלחמת העולם שוקמו חדרים אלה, ושוקמו מספר אולמות נוספים של המלון - והאולמות שימשו כמסעדות וכאתרי כנסים ותצוגות אופנה בברלין (אף שיתר המלון, כמו גם יתר מבני כיכר פוטסדאם נותר הרוסים). 
בשנת 1961 הוקמה חומת ברלין מטרים ספורים משרידי המלון והשימוש בו פסק (אף שצולמו בו מספר סרטים ובהם הסרט קברט משנת 1972 והסרט מלאכים בשמי ברלין משנת 1987.
לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לשימור, אולם בעת שהוחלט על שיקום כיכר פוטסדאם לא נלקח בחשבון שיקום המבנה, וכאשר תוכנן מרכז סוני הוחלט להרוס את המבנה. בשל התנגדות ציבורית הוחלט בשנת 1993 להזיז את אולם הקייזר ואולם ארוחת הבוקר למרחק של 75 מטרים ולשלב אותם בתוך מרכז סוני. עלות הזזת שרידי המבנה הסתכמה ב-75 מיליון מרקים.
יוסף חיים קופשיץ

הרב יוסף חיים קופשיץ (נולד: כ"ד בכסלו תרצ"ה, 1 בדצמבר 1934) הוא מראשי ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים וחבר הוועדה הרוחנית של יתד נאמן.

ביוגרפיה

נולד בירושלים, לרב צבי (הירש) קופשיץ שהיה מראשי בית היתומים דיסקין ולחיה רוחמה בתו של הרב שמואל הלל שינקר נכדת הרב יוסף חיים זוננפלד. בצעירותו למד בתלמוד תורה עץ חיים ולאחר מכן בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון בירושלים והיה מקורב לראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא. 
לאחר נישואיו התגורר בשכונת גאולה בירושלים, לאחר הקמתה מחדש של ישיבת פורת יוסף החל ללמד בה לצד הרב שלום כהן והרב משה צדקה. בהמשך עבר להתגורר בשכונת נווה צבי בירושלים ונחשב לאחד מרבני השכונה. 
בעת הקמת העיתון יתד נאמן בתשמ"ה מונה לכהן כחבר הוועדה הרוחנית של העיתון לצד הרבנים נתן זוכובסקי, ברוך שמואל דויטש ושלמה זלמן אולמן.
הרב קופשיץ נחשב מקורב למנהיגי הציבור החרדי הרב שך, הרב אלישיב והרב שטיינמן, והיה מעורב במהלכים פוליטיים וציבוריים רבים במגזר החרדי.
בסוף שנת ה'תשע"ג הקימו תלמידיו סמינר לבנות ספרדיות בירושלים בשם "בנות אלישיב" על שמו של הרב אלישיב והוא מכהן בראש הוועדה הרוחנית של הסמינר. בשנת ה'תשע"ו מונה אף לנשיא סמינר "בנות תמר" על שמה של הרבנית תמר שטיינמן, אשתו של הרב אהרן לייב שטיינמן.
בין תלמידיו המפורסמים היה הרב אלעזר אבוחצירא שהביע הערכה רבה אליו והיה נוסע אליו להציג בפניו קושיות תורניות.