אמא קוראז' וילדיה

סקירה

המחזה מתרחש בתקופת מלחמת שלושים השנים (1618–1648). העלילה עוקבת אחר קורותיה של אנה פִירלינג, המכונה "אמא קוראז'" – אישה ערמומית, מוכרת בקנטינה בצבא שוודיה, הנחושה בדעתה להרוויח את לחמה מהמלחמה. לאורך המחזה, היא מאבדת את כל שלושת ילדיה בשל אותה המלחמה שקיוותה להרוויח ממנה. כמו בחירת התקופה המרוחקת, שנועדה ליצור זרות וניכור, כך גם היחס לדמויות. המחזה נפרס על פני 12 שנים (1624 עד 1636), המיוצגות ב-12 סצנות. חלקן מאפשרות הצצה לפועלה של קוראז', מבלי להותיר זמן מספיק לצופים לפתח רגשות של אמפתיה והזדהות כלפי מי מהדמויות. יצירתו של ברכט היא ניסיון להמחיש את אימי המלחמה ואת הרעיון שבזמנים מושחתים, מידות טובות אינן מזכות את בעליהן בגמול. ברכט עשה שימוש במבנה האפי על מנת להביא את הקהל להתמקד בסוגיות המוצגות במחזה במקום בדמויות וברגשות. התיאטרון האפי של ברכט נבדל מההטרגדיה היוונית: דמותה של אמא קוראז' אינה של אישה אצילה, וסופו של המחזה אינו מעורר בצופים רצון לחקות אותה.
שמה של הדמות הראשית, אמא קוראז', לקוחה מהרומן הפִּיקָרֶסְקי של הסופר הגרמני בן המאה ה-17 הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן (Grimmelshausen), "סיפור חייה של הארכי-רמאית והנוודת קוראז'" (Die Lebensbeschreibung der Erzbetrügerin und Landstörzerin Courasche;‏ 1669), שגם בו הדמות הראשית מפלסת את דרכה במלחמה בעזרת תככים ומזימות; אולם הסיפור הוא בעיקרו יצירה מקורית של ברכט, בשיתוף שטֶפין.
על פי חוקרי ברכט רלף מנהיים וג'ון וילט (Willett), המחזה, המציג את "תוצאותיה ההרסניות של מלחמה אירופית ואת עיוורונם של כל אלו המקווים להרוויח ממנה, הושלם ככל הידוע בתוך חודש; לאור היעדרם המוחלט כמעט של טיוטות או כל ראיה אחרת למחקר מקדים, הוא ללא ספק היה תוצר של מנה גדושה במיוחד של השראה".

הפקות

המחזה הועלה לראשונה על במת תיאטרון (שאושפילהאוס) ציריך ב-1941, בבימויו של ליאופולד לינדברג. עיצוב הבמה נעשה על ידי תיאו אוטו, ואת המוזיקה חיבר פאול דסאו. התזמורת הוצבה בטווח ראייתם של הצופים – אחת מן הטכניקות של התיאטרון האפי של ברכט. השחקנית הנודעת דאז תרזֶה גיזֶה (Giehse) גילמה את התפקיד הראשי.
המחזה הועלה בשנית בשנת 1949 בברלין המזרחית, בכיכובה של אשתו (השנייה) של ברכט, הלנֶה וַייגֶל (Weigel). ברכט תיקן את המחזה עבור הפקה זו בעקבות הביקורות על ההצגה בציריך, אשר הדגישו את אימהיותה של קוראז'; וחרף זאת הוא סבר שהקהל בברלין נכשל לראות את פשעיה של קוראז' ואת חלקה במלחמה, ותחת זאת התמקד בסבלה.
ההפקה הבאה (והשנייה בגרמניה) הייתה בקָאמֶרשפִּילֶה של מינכן ב-1950, בבימויו של ברכט ובכיכובה של אמא קוראז' המקורית, תרזֶה גיזֶה.
ב-1955 הייתה הצגת הבכורה של המחזה בלונדון, בכיכובה של ג'ואן ליטלווד.
המחזה עובד לסרט בגרמניה המזרחית בבימוים של במאי התיאטרון מנפרד וֶקוֶורת (Wekwerth) ופטר פאליטש (Palitzsch) ובכיכובה של הלנֶה וַייגֶל, אשר יצא לאקרנים ב-10 בפברואר 1961.

בישראל

המחזה הועלה בישראל לראשונה ב-15 ביולי 1951 בתיאטרון "הבימה", בתרגומו של רפאל אליעז, בבימוי ליאופולד לינדברג, בניצוח פורדהאוס בן ציסי ובכיכובה של חנה רובינא כאמא קוראז'. ב-16 בפברואר 1964 הועלה המחזה בתיאטרון העירוני חיפה בתרגומו החדש של אליעז, בבימוי של יוסף מילוא, בניצוחם של יוסף פרידלנד ואדריאן סאנשיין ובכיכובה של ימימה מילוא
ב-1 בנובמבר 1975 הועלה המחזה שוב ב"הבימה", בתרגום חדש מאת שמעון זנדבנק, בבימוי דוד לוין ובכיכובה של ליא קניג. הפקה זו הביאה את חברת הכנסת גאולה כהן לדרוש משר החינוך להוריד את ההצגה, עקב "פגיעה במוראל הציבור".
בשנת 1988 הועלה המחזה ב"תיאטרון הקאמרי", בכיכובה של זהרירה חריפאי (שגילמה בהפקת חיפה 1964 את דמותה של בתה האילמת של אמא קוראז', קתרין). בדצמבר 2002 הועלה המחזה שוב ב"קאמרי", בתרגום חדש מאת ענת גוב, בבימוי עמרי ניצן ובכיכובה של ג'יטה מונטה.
באוגוסט 2013 הועלה בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של אודי בן-משה, בתרגומה של ענת גוב ובכיכובה של תיקי דיין בתפקיד הראשי.