google/wiki40b huggingface dataset:
חמש חמש

עלילת הסרט

העלילה מתרחשת בתחילת שנות ה-80. בתחילת הסרט נראית פלוגת חיילים מסיימת מסע רגלי, ולאחר מכן מתכוננת לקראת חופשת "רגילה". לחברי "מחלקה 5" מוצעת האפשרות להעביר את החופשה במושב הסמוך לבסיס, והם שמחים מאוד על ההצעה ומקבלים אותה. כאשר החיילים מגיעים למושב, הם לא מבזבזים זמן, ומיד "מתחילים" עם בנות המושב. במקביל, הם מגלים כי אין בנים במושב וזאת מכיוון שיצאו להכשרה חקלאית. הנה, נדמה להם כי הם אכן הגיעו ל"גן עדן עלי אדמות", אך עד מהרה מתבדים החיילים מחלום החופשה, זאת כאשר חברי המושב המבוגרים "מנדבים" את החיילים לעבודה מפרכת במשק. החיילים, שמבינים כי הזמינו אותם לחופשה רק על מנת לתגבר את המשק, מחליטים ללמד את המושבניקים לקח. החיילים מבקשים מאחד מידידיהם להתחזות למפקד הבסיס, ואז הם מזמינים את המושבניקים לבסיסם הצבאי, ליום אימונים צבאי מפרך. בזמן שהמושבניקים "מטורטרים", החיילים חוגגים בריקודים עם בנות המושב, וכאשר האבות חוזרים למושב ומגלים זאת, הם זועמים, בעיקר על כך שלא טיפלו במשק ועוד באמצע "העונה החמה". החיילים ובנות המושב מחליטים לעשות מאמץ לילי ולטפל בכל הבעיות שנוצרו. כאשר קמים חברי המושב בבוקר, הם מגלים כי כל התקלות תוקנו, וכאות הוקרה לחיילים, נערכת מסיבה ובה כולם חוגגים ושמחים.

הפקה ופיתוח

כאמור, סיפור הסרט מבוסס על מחזה מאת אהרון מגד, שנכתב ב-1955 והוצג לראשונה כתוכנית של להקת פיקוד המרכז בשמו הראשון "פשיטה בכפר", בבימוי גדעון שמר. כעבור כשנה, בנובמבר 1956, לאחר עיבודו למחזמר, הועלתה ההצגה בתיאטרון "אֹהל" בשם "חמש חמש". את הלחנים חיבר יוחנן זראי ואת המלים לפזמונים נעמי שמר. על התנועה והכוריאוגרפיה: יעקב (יענקל'ה) קלוסקי. התפאורן היה יגאל תומרקין, ואת התפקיד הנשי הראשי מילאה ריקה זראי.
בסוף שנות ה-70 החליט הבמאי שמואל אימברמן ביחד עם סרטי רול להפיק גרסה קולנועית למחזמר. מכיוון שהיה צורך לעדכן את המחזמר לתקופה יותר מודרנית, הוחלט להזמין את היוצר אבי קורן על מנת שישכתב את המחזמר. קורן שמר על הסיפור המקורי אך העביר את הסיפור לתחילת שנות ה-70. הסיבה שלא העביר את הסיפור לסוף שנות ה-70 (התקופה בה צולם הסרט) הייתה העובדה שחיילים כבר לא הלכו לקיבוצים או מושבים בחופשתם ולכן, נמצאה התקופה הגבולית. עוד עדכון, הוא בשפה המדוברת והכנסה של סלנג לסרט כמו "אכלנו אותה עד העצם", "איזה פסיכית" ועוד. בנוסף, הוחלט להחליף את כל פזמוני המחזמר המקוריים לפזמונים חדשים, למשימה זו נבחר המוזיקאי בני נגרי.

הפצה

הסרט הוקרן בבכורה בקולנוע מוגרבי וזכה להצלחה קופתית אדירה ברחבי הארץ. מעל 230,000 אלף איש צפו בסרט. לאחר הורדתו מהאקרנים הסרט כמעט ונעלם מעיני הציבור בין השאר, מכיוון שלא הופץ כמעט בווידאו. בשנים האחרונות, הסרט זכה לעדנה לאחר שיצא בפורמט DVD, ושודר בטלוויזיה.

פסקול

כל שירי המחזמר הולחנו ועובדו על ידי המוזיקאי בני נגרי. את פזמוני הסרט כתב אבי קורן.
מבחינה מוזיקלית, זוהי הפקה ברמה גבוהה המשלבת תזמורת פילהרמונית לצד להקת קצב מודרנית (תופים, קלידים, גיטרה חשמלית וכו'). עיבודים מדויקים בשילוב הקולות ובנגינת התזמורת. רוב משתתפי הסרט היו זמרים (לירון נירגד, גדעון זינגר, רחל אטאס, אלי גורנשטיין וכו').
עם זאת, לא כל השחקנים שרו בקולם, דוגמה בולטת הם קטעי השירה של השחקן דליק ווליניץ שאת קולו בשירה דיבב למעשה הזמר יהודה תמיר. שיר בשם בין אלול לתשרי בביצוע מירי אלוני אשר היה אמור לפתוח את הסרט, הורד לבסוף בגלל אורך הסרט. שירי פסקול הסרט יצאו על גבי תקליט אך לא זכו להצלחה ברדיו. שיר מהפסקול שזכה לעדנה בשנים האחרונות הוא שיר הנושא חמש חמש.
השומרים המלכותיים

השומרים המלכותיים (בתאית: ทหารรักษาพระองค์) היא דיוויזיית המשמר של הכוחות המזוינים של תאילנד שתפקידה לשמור על משפחת המלוכה של תאילנד.
שירו (שיר)

שירו הוא השיר שיצג את ישראל באירוויזיון 1993 שנערך ב-15 במאי 1993 באירלנד. השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי שייקה פייקוב.
את השיר ביצעה להקת שירו בהובלתה של שרה'לה שרון במסגרת תחרות הקדם-אירוויזיון 1993, ובה הם זכו במקום הראשון עם 67 נקודות. הם גברו על 11 מתמודדים נוספים, ביניהם זמרים ידועי שם כגון: אדם, דוד ד'אור, צביקה פיק ושימי תבורי.
קורדל הול

חייו

הול נולד בבקתה מעץ במחוז פיקט שבטנסי, האמצעי מבין חמשת בניו של ויליאם הול, איכר שהיה עם השנים לסוחר בעצים. בצעירותו למד במכללה להוראה, בין 1889 ל-1890 והחל לפעול במסגרת המפלגה הדמוקרטית. בגיל 19 היה מזכיר הסניף המחוזי של המפלגה. ב-1891 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קמברלנד שבטנסי ועבר את בחינות לשכת עורכי הדין של טנסי. ב-1893 נבחר עורך הדין הצעיר לכהן בבית הנבחרים של מדינת טנסי, תפקיד בו נשא עד 1897.
במלחמת ארצות הברית-ספרד התנדב לשרת בצבא, הוצב בקובה ופיקד על גדוד מתנדבים מבני מדינתו.
בין 1903 ל-1907 כיהן כשופט מקומי ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. את עשרים ארבע השנים הבאות העביר כחבר הבית, למעט השנתיים שבין 1921 ל-1923: לאחר שהפסיד בבחירות של 1920 כיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) עד שנבחר מחדש. בסך הכול נבחר לאחת עשרה כהונות. במהלך כהונתו נאבק להפחית את המכסים והיה שותף לחיבור חוקי מס ההכנסה הפדרלי של 1913 ו-1916 כמו גם מס הירושה של 1916.
ב-1917 נישא הול בן ה-46 לרוז ויטני, ידידתו של הנשיא וודרו וילסון. לזוג לא נולדו ילדים. הול, שהיה מתומכיו הבולטים של וילסון, האמין כמוהו בפתיחות לעולם, מעורבות אמריקאית בנעשה בו ושיתופי פעולה בינלאומי.
הול נבחר לסנאט ב-1930. ב-1933 התפטר מהסנאט כאשר בחר בו הנשיא הנבחר רוזוולט לתפקיד מזכיר המדינה. אולם הנשיא הפעיל והריכוזי לא נהג להיוועץ בו בקבלת ההחלטות על מדיניות החוץ. על כן רואים רוב ההיסטוריונים בהול דמות ייצוגית בלבד, תחת רוזוולט הדומיננטי]. עם זאת פעל הול, כפי שנהג כחבר בית הנבחרים, למען סחר חוץ חופשי והורדת מכסים. חוק הסכמי הסחר של 1934 הסמיך אותו לשאת ולתת עם מדינות רבות במטרה להשיג הסכמי סחר בינלאומיים. הסכמים רבים אכן נחתמו והמריצו את סחר החוץ של המעצמה.
הול התנגד לפתיחת שעריה של ארצות הברית בפני היהודים שנמלטו מאימת הנאצים. ביוני 1939 הורה על החזרתה לאירופה של הספינה "סנט לואיס" שנשאה על סיפונה 930 פליטים יהודים שביקשו למצוא מקלט בארצות הברית או בקובה. הם נאלצו לחזור לאירופה, וחלקם מצאו שם את מותם.
ב-26 בנובמבר 1941, בזמן שהתנהל משא ומתן בין קיסרות יפן לבין ארצות הברית על נסיגת יפן מסין, וייטנאם וקמבודיה וביטול הסנקציות הכלכליות האמריקאיות הגיש הול ליפנים את "מסמך הול", בו הודיע שהאמברגו יוסר רק כאשר יפן תחזור לגבולות 1931, תכיר במשטר צ'יאנג קאי-שק בסין ותבטל את בריתה עם גרמניה. בעקבות דרישות אלה החליטו שליטי יפן להמשיך בתוכניותיהם ולתקוף את ארצות הברית כדי להשיג את חומרי הגלם הדרושים להם.
מזכיר המדינה הול היה תומך נלהב בהקמת האומות המאוחדות. ב-1943 ניסחה מחלקת המדינה תחתיו את אמנת הארגון, שהוקם לבסוף ב-1945. כשהתפטר הול מתפקידו בנובמבר 1944, עקב החרפתה של מחלת השחפת בה לקה, תיאר אותו רוזוולט כמי שעשה יותר מכל אחד אחר בעולם כדי להוציא לפועל את רעיון האומות המאוחדות. רוזוולט כינה את הול: "אבי האומות המאוחדות". בריאותו הלקויה של הול הביאה אותו גם לדחות את ההצעה שקיבל מרוזוולט להתמודד עמו בבחירות של 1944 כסגן הנשיא. הארי טרומן שקיבל את הסגנות במקומו, היה למפקד העליון לאחר שדווקא הנשיא עצמו, ולא מזכיר המדינה שהתפטר בגלל בעיות בריאות, היה זה שנפטר חודשים ספורים לאחר מכן.
ב-1945 הוענק לו פרס נובל לשלום על הסכמי הסחר שקידם, מאמציו למען השלום בחצי הכדור המערבי ובעיקר על חלקו בהקמת האו"ם. מי שהציע את מועמדותו היה רוזוולט. עשר שנים לאחר מכן נפטר בוושינגטון ונקבר בקתדרלה הלאומית בעיר.
מלקות (הלכה)

מלקות הן עונש שנקבע על פי ההלכה היהודית, כענישה במקרה של עבירה במזיד על מצוות לא תעשה ('לאו'). בעל העבירה מקבל שלושים ותשע מלקות על כל חוק שעבר. דיני המלקות נמצאים במסכת מכות פרק שלישי.

רקע

על פי המסורת היהודית, כל העובר על מצוות לא תעשה במזיד בעדים והתראה חייב במלקות, בתנאי שלאו זה אינו איסור שחייבים עליו  מיתת בית דין, (ואפילו אם חייבים עליו כרת או מיתה בידי שמים), הוא אינו לאו הניתק לעשה (לאו שניתן "לתקן" אותו על ידי קיום מצוות עשה, כגון איסור גזילה, שניתן לתקנו על ידי קיום מצוות השבת הגזילה), ואיננו לאו שאין בו מעשה (לאו שעוברים עליו ללא עשיית מעשה, אלא בדיבור, במחשבה, או באי עשייה.) (למעט עדים, שבועה, תמורה וקללה), ואינו לאו שבכללות (הרבה איסורים שנאמרו יחד). סך כל העבירות שלוקים עליהן הוא 207 עבירות. 
המקור לדין זה, הוא ממה שהסמיכה התורה לאו של חסימת שור בדישו (שהוא לאו שיש בו מעשה, ואינו ניתק לעשה), לדין מלקות האמור בתורה, ומזה לומדים בבניין אב לכל הלאוים שבתורה.

סדר הענישה

הלוקה סופג שלושים ותשע מלקות: בתורה נכתב וְהִכָּ֣הוּ לְפָנָ֔יו כְּדֵ֥י רִשְׁעָת֖וֹ בְּמִסְפָּֽר׃ אַרְבָּעִ֥ים יַכֶּ֖נּוּ לֹ֣א יֹסִ֑יף, ובמשנה במסכת מכות מפורש "וְכַמָּה מַלְקִים אוֹתוֹ? אַרְבָּעִים חָסֵר אַחַת שֶׁנֶּאֱמַר בְּמִסְפַּר אַרְבָּעִים, מִנְיָן שֶׁהוּא סָמוּךְ לְאַרְבָּעִים". המסורת לגבי שלושים ותשע קדמה לפחות במאה וחמישים שנה לעריכת המשנה: כבר פאולוס העיד ש"חָמֵשׁ פְּעָמִים לָקִיתִי עַל־יְדֵי הַיְּהוּדִים אַרְבָּעִים חָסֵר אֶחָת" (τεσσεράκοντα παρὰ μίαν).
ההלקאה נעשית על ידי שמש בית הדין ברצועה רחבה של עור עגל שמחוברות לה שתי רצועות קטנות של עור חמור, כשהמוכה עומד וגופו מוטה קדימה על עמוד ושתי ידיו כפותות על העמוד. לוקה שליש מהמלקות מלפניו על חזהו, ושני שלישים על גבו, שליש על כתפו הימנית ושליש על השמאלית. בשעת ההכאה היה גדול הדיינים קורא לפניו פסוקים מפרקי המוסר והתוכחה שבפרשת כי תבוא. כמו כן קוראים את הפסוק "והוא רחום יכפר עוון ולא ישחית והרבה להשיב אפו ולא יעיר כל חמתו", שלוש פעמים - סך הכל 39 מילים. בשביל להימנע מהמתת הלוקה, בכל פעם שנפסק לאדם חיוב מלקות, מביאים רופא שאומד האם הלוקה יכול לספוג 39 מלקות מבלי שימות, ואם לא, כמה הוא יכול לספוג. לאחר מכן מעגלים את המספר שקבע הרופא כלפי מטה כך שיתחלק בשלוש, כדי שיוכל ללקות שליש שליש ושליש, וזהו מספר המלקות שיִלְקה בפועל.

מכת מרדות

מכת מרדות היא ענישה של מלקות שמלקים את העובר על איסור מדברי סופרים. נקראות "מרדות" מלשון רידוי ונתינת עול. בניגוד למלקות שהן מדין תורה, מכת המרדות באה גם על ידי בתי דין שמחוץ לישראל שאינן סמוכים.
נחלקו הדעות כמה מלקות מלקים למי שחייב מכת מרדות. יש הסוברים שאין מספרן קצוב, אלא הדבר נתון לשיקול דעתם של הדיינים. יש אומרים שמלקין עד שחוזר בו החוטא.] ויש הסוברים שקיים שיעור מדויק - יש הסוברים 39, כדין מלקות של תורה, ויש הסוברים 13 (שליש ממלקות של תורה).
מכות מרדות ניתנות במקל, ולא ברצועה כמו במלקות מהתורה.
אנדרס מוסטונן

ביוגרפיה

מוסטונן נולד בטאלין. הוא סיים את בית הספר הגבוה למוזיקה בטאלין בשנת 1972 וחמש שנים לאחר מכן סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טאלין. הוא השתלם במוזיקה ובכינור באוסטריה ובהולנד ועשה לו שם של מומחה למוזיקה הן באסטוניה והן מחוצה לה. במהלך הקריירה שלו כמנצח הופיע מוסטונן עם תזמורות רבות, בהן הסינפונייטה הקאמרית של ריגה, התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה והתזמורת הפילהרמונית של מוסקבה.
מוסטונן ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג ועבד בשיתוף פעולה עם תזמורות פילהרמוניות בליטא ולטביה. באסטוניה ניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של אסטוניה ועל התזמורת הקאמרית של טאלין. מחוץ לברית המועצות הופיע עם תזמורת רדיו פינלנד ועם מקהלות רבות בגרמניה, שוודיה והולנד.
מוסטונן עשה לו שם בניצוח על יצירות מאת באך, מוצרט, ברוקנר, מנואל קרדוסו, שוסטקוביץ', טלמן, שיץ, סופיה גוביידולינה ואחרים.
סקרנותו של אנדרס מוסטונן עוררה אותו לחיפוש מקורות השראה למוזיקה חדישה במוזיקה ליטורגית עתיקה, כך שבשנת 1972 הוא ייסד את הורטוס מוזיקוס (הגן המוזיקלי), שהוא ההרכב הוותיק ביותר למוזיקה עתיקה הפעיל באירופה, ומאז הקמתו הוא מכהן בו כמנהל מוזיקלי, כסולן וכמנצח. לאורך השנים הופיע ההרכב בפסטיבלים החשובים בעולם, בהם פסטיבל אוטרכט, פסטיבל הבארוק מלמו, פסטיבל הבארוק לופטהנזה בלונדון, פסטיבל המוזיקה העתיקה בגלאזגו, פסטיבל לוקנהאוס באוסטריה, פסטיבל מוצרט בחמניץ ובקונצרטים בכל רחבי העולם, לרבות בפסטיבל יפו בישראל. ופסטיבל מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב בישראל, אירוע שנתי של מוזיקה קלאסית, שבו מופיעים מוזיקאים מאסטוניה בישראל, אותו ייסד בשנת 2014. במהלך השנים הקליטו מוסטונן ו"הורטוס מוזיקוס" 25 אלבומים והציגו רפרטואר ייחודי המקיף את ההיסטוריה המוזיקלית של אירופה - החל מהכוראל הגרגוריאני ועד למלחיני הבארוק הגדולים של המאה ה-18. פעילותם לוותה תמיד בצמא להרמוניה, אהבה, יופי וחיים במוזיקה. לפיכך, הרפרטואר של ההרכב תמיד חצה את גבולות הזמן והמדינות והם מציגים בתוכניותיהם מוזיקה מימי הביניים לצד ראגות מהודו, שירים עבריים מימי הביניים, מוזיקה נוצרית מוקדמת מארמניה ומקמאת ערביים.
ייסד גם את התזמורת האקדמית של הורטוס מוזיקוס, שהוציאה הקלטות רבות לחברות הקלטה שונות. מאז 2011 מרבה מוסטונן להופיע בישראל, בין השאר עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים והתזמורת הסימפונית ירושלים.
ג'רבה

אקלים וצמחייה

מזג האוויר באי נוח. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 25 מעלות צלזיוס, ובחורף 15 מעלות. האי שטוח ומעובד עיבוד חקלאי ברובו. הגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה, גפנים, תאנים, רימונים, זיתים, ותמרים.

אוכלוסייה

באי, המהווה אתר נופש פופולרי לתיירות מכל העולם, נמצא מרכז האסלאם האיבאדי בתוניסיה, הידוע בהחמרותיו הדתיות. פרט למוסלמים, ישנה (בצפון האי) קהילה יהודית עתיקת-יומין (ראו להלן).
העיר הגדולה באי היא חֹמֶת שׂוּק (בערבית: "מחוז השוק") אשר במפקד האוכלוסין ב-2004 מנתה 44,555 תושבים (ועם הפרברים שבשטח השיפוט שלה כ-65,000). היא נמצאת בחוף הצפון-מערבי של האי, שם גם נמצא שדה התעופה של האי. העיר השנייה בגודלה היא מידון (כ-30,481 תושבים ב-2004) בצפון-מזרח האי, והשלישית היא אג'ים (13,950 תושבים ב-2004), הנמל הראשי של האי, בנקודה הקרובה ביותר ליבשה בדרום-מערב האי. שאר היישובים החשובים הם: קֶלְלַאלַה, אל-מאי, מַלְלִיטַה, סדְוּיכּש, סדגיאן, מחבּובּין, אל-קנְטְרה, וטרִיפה (על היישובים היהודיים - ראו להלן). באי עוד עשרות כפרים, יותר מ-300 מסגדים, עשרות בתי כנסת (ראו להלן), רשת ענפה של בתי מלון ו"פונדקים", וגם ארבעה בתי-ספר תיכון: תיכון ג'רבה, התיכון הטכני, תיכון השבעה בנובמבר, ותיכון ריאד.

שפות

רוב תושבי ג'רבה (כולל היהודים) דוברים ערבית מוגרבּית, בניב התוניסאי - עם מאפיינים לשוניים ייחודיים לג'רבה, בעוד שהצרפתית הולכת וחודרת לאי - כשפה זרה ראשונה, ומשתלטת בעיקר על המינוח הלשוני הטכנולוגי. כמו כן, האי הוא אחד המקומות האחרונים בתוניסיה (יחד עם כמה כפרים ספורים מבודדים בדרום המדינה) בהם נותר עדיין מספר משמעותי של דוברי ברברית (השפה העתיקה של כל צפון אפריקה עד הכיבוש הערבי במאה השביעית). הניב הברברי של ג'רבה - מכונה בתוניסיה: "ג'רבי" (או: "קֶלְלִילִי"), ובפי דובריו: "שֶלְחַה" (כפי שמכונה הניב הברברי של שאר דרום-תוניסיה בפי דובריו), ויותר משהוא דומה לניב הברברי של שאר דרום-תוניסיה - הוא בעיקר דומה לניב הברברי: "נאפוסי" המדובר בעיר זוארה אשר בלוב, כשכל הניבים הללו יחדיו מהוים את התת-ענף המזרחי של הענף ה"זנאתי" של הברברית (ענף שאליו משתייכים גם: ה"שַאוִּיַה" של מזרח אלג'יריה, וה"תאריפית" של צפון מרוקו). כיום (2006) דוברי הברברית הג'רבית נותרו מרוכזים בעיקר בדרום האי, במיוחד בכפר קֶלְלַאלַה, הנודע בתעשיית הקדרוּת שלו, והמחזיק את המוזיאון של ג'רבה ואת בית הספר היחיד בכל תוניסיה אשר שפת ההוראה שלו היא ברברית.

היסטוריה

אריסטותנס וסקילאכס (מהמאה הרביעית לפנה"ס) מזהים את ג'רבה עם ארץ הלוטופגים (lotophagoi), ארץ אוכלי הלוטוס אליה הגיע אודיסאוס במסעותיו כמסופר אצל הומרוס. בכתבי הומרוס עצמו (מן המאה התשיעית לפנה"ס) יש רק רמז לכך.
במאה ה-8 לפסה"נ הוקמה במקום על ידי הפיניקים תחנת מסחר שהפכה מאוחר יותר לתחנת מסחר רומית שעסקה בעיקר בייצוא בדים צבועים שני. בשנת 655 לספירה נכבשה ג'רבה על ידי הערבים והפכה להיות חלק מתוניסיה. במאה ה-16 שימש האי בסיס ימי זמני לרבי החובלים, שודדי הים, העות'מאנים האחים ברברוסה: אורוץ'; ולאחר מותו, ח'יר א-דין.
חלק מהנופים המרהיבים שבסרטיו של ג'ורג' לוקס צולמו באי ג'רבה.
בשנת 2002 פוצצה מכונית תופת בסמוך לבית הכנסת אלגריבה באי, על ידי מחבלים שהיו קשורים לארגון אל-קאעידה. 16 מטיילים גרמניים נהרגו.
מריה פון מלצן

מריה הלין פרנסואז איזבל גרפין פון מלצן, פראיין צו ורטנברג אונד פנצלין (‏בגרמנית: Maria Helene Françoise Izabel Gräfin von Maltzan, Freiin zu Wartenberg und Penzlin;‏ 25 במרץ 1909 – 12 בנובמבר 1997) הייתה אריסטוקרטית גרמנייה שפעלה בתנועת ההתנגדות הגרמנית להיטלר ולמפלגה הנאצית, והצילה את חייהם של יהודים רבים בברלין.

קורות חיים

הרוזנת מריה פון מלצן נולדה למשפחה עשירה בארמון מיליץ' בשלזיה שבגרמניה (היום מיליץ  שבפולין) וגדלה באחוזה המשפחתית בת 18,000 האקר. היא הייתה הצעירה מבין שמונה ילדים במשפחה. לאחר שסיימה את בית הספר היסודי בברלין בשנת 1927, החליטה לבצע מחקרים בזואולוגיה באוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) - מהלך חריג עבור נערה בתקופה זו. משפחתה התנגדה לרעיון אך מוריה תמכו בה. בשנת 1928 נרשמה ללימודים באוניברסיטת מינכן, שם קיבלה דוקטורט במדעי הטבע בשנת 1933. 
כאשר הנאצים תפסו את השלטון ב-1933, הצטרפה פון מלצן לתנועת ההתנגדות נגד הנאצים. במשך שנים פעלה במחתרת. ב-1935 חזרה פון מלצן לברלין ומדי פעם הגיבה לקריאות לעזרה מצד יהודים, שיכנה אותם בביתה וסיפקה להם מזון והגנה, על אף שמגוריה היו בקרבה מסוכנת לסוכני הגסטפו. עקב גישתה הפוליטית, שהייתה ידועה למשטר, לא הצליחה פון מלצן להתפרנס ברווחה ונאלצה לעבוד במספר רב של עבודות. ב-1940 החלה ללמוד רפואה וטרינרית וסיימה את לימודיה ב-1943. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה הרוזנת פון מלצן בשיתוף פעולה עם הכנסייה השוודית מקלט בטוח עבור יותר מ-60 יהודים, עריקים ועובדי כפייה נמלטים, והצליחה לארגן את הברחתם למקום מבטחים. היא זייפה אשרות ומסמכים רשמיים אחרים שסייעו ליהודים רבים להימלט מברלין במשאיות, בהן נהגה לעיתים קרובות היא עצמה.
לפני מלחמת העולם השנייה הכירה פון מלצן את הסופר היהודי הנס הירשל (Hirschel), העורך לשעבר של Das Dreieck, כתב-עת אוונגרדי גרמני ספרותי שנוסד ב-1925. מ-1942 ועד סוף המלחמה הגנה על הירשל שהסתתר במקום מסתור בתוך הספה בסלון דירתה בווילמרסדורף וכך הצילה את חייו תוך סיכון חייה. פון מלצן נכנסה להיריון מהירשל וילדה בן. בנה הוכנס לאינקובטור בבית החולים, וזה הופצץ. עקב כך פסק זרם החשמל לאינקובטור, והתינוק מת. זמן קצר לאחר מכן אימצה פון מלצן שתי ילדות.
אחרי המלחמה נישאו פון מלצן והירשל, אך נפרדו לאחר שנתיים. בשנת 1972 נישאה פון מלצן מחדש. במהלך השנים שלאחר המלחמה סייע לפון מלצן אסיר יהודי, שלא שכח את הסיוע שנתנה לו בתקופת המלחמה. פון מלצן התמכרה לסמים ואיבדה את הסמכתה בתור וטרינרית. היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי, והיה עליה לקרצף רצפות למחייתה.
בשנת 1975 הצליחה לשוב לעבודה בתור וטרינרית בברלין, ומשנת 1981 עבדה במרפאה במחוז קרויצברג. היא התפרסמה בכך שטיפלה בחינם בכלבים שהיו בבעלות פאנקיסטים מקומיים ובמאבקה למען שיפור תנאי חייהם של מהגרים. ב-1986 פרסמה ספר זכרונות שפרסם אותה ופתח בירור בעניינה, בירור אשר הביא להכרה בה בתור חסידת אומות העולם לאחר שנה.
שפופרת רנטגן

היסטוריה

קרני ה-X נתגלו על ידי הפיזיקאי וילהלם רנטגן בעת שערך ניסויים בשפופרות שונות בהם שפופרת שהומצאה על ידי ויליאם קרוקס בניסויים עם שפופרת זו גילה שהיא פולטת קרני X.
שפופרת קרוקס (נקראת גם שפופרת קתודית קרה, או שפופרת פריקה), הנקראת על שם ממציאה, ויליאם קרוקס, היא שפופרת הדומה לנורה ועשויה מזכוכית, בעלת לחץ אוויר נמוך (בערך 100 פסקל). לשפופרת קתודת אלומיניום מעוקלת, שמטרתה היא לרכז את האלקטרונים לכיוון האנודה - ה-"מטרה". מתח חשמלי גבוה המסופק לאלקטרודות גורם להאצה של האלקטרונים לעבר המטרה (בתהליך של פריקה חשמלית), תוך שהם מייננים את האוויר, ומואצים הלאה אל המטרה. פגיעת אלקטרון במטרה יוצרת קרינת X (קרינת X פלואורסצנטית אופיינית, שהיא קרינת X חלשה, שנוצרת כתוצאה מיוניזציה של אלקטרון מאטום המטרה. עקב העוצמה החלשה של הקרינה האופיינית, שפופרות קרוקס לא נמצאות כיום בשימוש.
שפופרת קולידג' (נקראת גם שפופרת קתודית חמה) היא שיפור לשפופרת קרוקס, שנבנתה על ידי ויליאם קולדיג' ב-1913. הלחץ בשפופרת הוא סביב 10⁻⁴ פסקל (10⁻⁶ טור). בשפופרת מסוג הזה האלקטרונים נפלטים מקתודת מתכת (תיל טונגסטן) מחוממת בריק (פליטה תרמיונית). המתח מאיץ את האלקטרונים וגורם לחימום האנודה.
משה שוהם

רבי מֹשֶׁה שׁוֹהַם מִדּוּלִינָה (בסביבות ה'ת"ק – כ"א בתשרי ה'תק"פ, אוקטובר 1819 (בערך)). היה רב, מקובל וצדיק חסידי, תלמידם של הבעל שם טוב ושל המגיד מזלוטשוב.

ביוגרפיה

נולד לרבי דן מבראד, תלמיד הבעל שם טוב. בילדותו התחנך בבית הבעש"ט ואחרי פטירתו נסע אל רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ומאוחר יותר אף השתדך עמו. לאחר נישואיו התמנה לרב בדולינה.
חיבר שלשה ספרים: "דברי משה" על התורה, "שרף פרי עץ חיים" בענייני קבלה, "אמרי שהם" על מסכתות כתובות, קידושין ובבא מציעא.
נפטר בכ"א בתשרי ה'תק"פ או ה'תקפ"א, ויש המאחרים לשנת תקצ"ב.
ילדיו היו: רבי שמואל, מדפיס ספרי אביו; רבי דן; רבי ישראל, אב בית דין וורצקי; חתנו רבי יצחק מראדוויל בן המגיד מזלוטשוב.
מקארוב PM

המקארוב PM (אנגלית: Makarov PM, רוסית: пистолет Макарова,ПМ) הוא אקדח תקני בכוחות המשטרה והצבא של ברית המועצות מאמצע שנות ה-50.

היסטוריה

האקדח Makarov PM פותח בסוף שנות ה-40 כתחליף לאקדח TT. האקדח פותח על ידי ניקולאי מקארוב ונושא את שמו.
האקדח הוכנס רשמית לשירות בשנת 1951, ושימש כנשק תקני של קציני צבא, שוטרים ואנשי כוחות הביטחון בברית המועצות. כמו כן האקדח סופק לצבאות של ברית ורשה ולמדינות אסיה ואפריקה שונות. פרט לברית המועצות האקדח יוצר (לפי רישיון סובייטי) גם בבולגריה, בגרמניה המזרחית ובסין. בסוף שנות ה-90 פותח דגם משופר MP-448 אך הוא הצליח להיכנס לשימוש רחב. 
ב-2003 הוחלף המקארוב PM על ידי האקדח Gsh-18 ויריגין PYa.
לואיז אליזבת ד'אורליאן

ביוגרפיה

לואיז אליזבת נולדה ב-11 בדצמבר 1709 בארמון ורסאי, לפיליפ השני, דוכס אורליאן ולפרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומאדאם דה מונטספן. לואיז אליזבת הייתה בקשר טוב מאוד עם אחיה לואי, דוכס שארטר, אשר קיבל את התואר דוכס אורליאן לאחר מות אביהם בשנת 1723.
בשנת 1718 פרצה מלחמת הברית המרובעת, ובשנת 1720 הציע פליפה החמישי, מלך ספרד לשעות שלום, ולחתן את בתו מריאנה ויקטוריה מספרד עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ואילו בנו לואיס, נסיך אסטוריאס יתחתן עם בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן - עוצר הממלכה. ואכן ההסכם נחתם, וב-20 בינואר 1722 התחתנה לואיז אליזבת עם לואיס, נסיך אסטוריאס.
ב-15 בינואר 1724 ויתר חותנה פליפה החמישי, מלך ספרד על הכתר, ובעלה הוכתר כלואיס הראשון, מלך ספרד. מצבה הנפשי של לואיז אליזבת לא היה יציב, והיא הייתה מסתובבת לעיתים קרובות ערומה ומוזנחת, ועם הזן מצבה הלך והחמיר. כתוצאה מכך, לאחר מות בעלה בפתאומיות ב-31 באוגוסט 1724, ביטל חותנה את הנישואים ושלח אותה בחזרה לצרפת, שם סירב לה דודנה לואי החמישה עשר להתגורר בארמון ורסאי.
לואיז אליזבת עברה להתגורר עם אמה בטירת ונסן ובארמון לוקסמבורג, ועד מהרה התגלע ויכוח בינה לבין אחותה שרלוט אגליי, דוכסית מודנה, בשל דרישתה לקבל מעמד יותר גבוה מאחותה, זאת בשל העובדה שהיא מלכה לשעבר. ב-16 ביוני 1742 מתה לואיז אליזבת בארמון לוקסמבורג, והיא בת 32 שנים בלבד.
וארדאר סקופיה

היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1947 והעפיל כבר לאחר עונה אחת לליגה הבכירה ביוגוסלביה אך גילה תחילה אי יציבות וירד לליגת המשנה לאחר עונה אחת בלבד וחזר לליגה הבכירה רק בעונת 1952. רגע השיא של המועדון בכל הזמנים הוא הזכייה באליפות יוגוסלביה בעונת 1987, כאשר בקבוצה משחקניה הדגולים ביותר של הקבוצה בכל הזמנים, כגון דארקו פאנצ'ב, איליה ניידוסקי, דראגן קאנאטלרובסקי וצדומיר יאנבסקי. בזכייה זו באליפות, הפכה וארדאר למועדון המקדוני הראשון, והיחיד, לזכות אי-פעם באליפויות היוגוסלבית ובכך שברה באופן זמני את הדומיננטיות של ארבעת מועדוני הצמרת ביוגוסלביה: פרטיזן בלגרד, דינמו זאגרב, היידוק ספליט והכוכב האדום בלגרד.
עם הקמת הליגה של מקדוניה, מיצבה עצמה וארדאר כמועדון המוביל במדינה כשזכתה בשלוש האליפויות הראשונות ובשני גביעים לאומיים אך לאחר מכן הגיעו שש שנים חלשות יותר, בהן זכתה "רק" בשני גביעים מקדוניים. הקבוצה חזרה לגדולתה לאחר תקופה זו עם חזרתו של מאמנה הדגול, גיוקו הדז'יבסקי, עמו זכתה בשתי אליפויות נוספות.

הופעות באירופה

במהלך היותה נציג יוגוסלביה במעפלים האירופיים, השתתפה הקבוצה במספר מעפלים מדי כמה שנים.
בעונת 1961/62, הקבוצה שיחקה בגביע המחזיקות, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת דנפמרלין אתלטיק מסקוטלנד. בעונת 1985/86 השתתפה הקבוצה בגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת דינמו בוקרשט הרומנית בדרך להפסד בסיבוב השני לקבוצת דאנדי יונייטד הסקוטית. בעונת 1987/88, בגביע אירופה, הפסידה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת פורטו הפורטוגלית.
מאז עצמאות מקדוניה, מייצגת וארדאר את המדינה כמעט בכל עונה במעפלים האירופיים השונים, כאשר היא לא העפילה בשנים האחרונות לרוב לשלבים הגבוהים ביותר. היא שיחקה בין השאר מול קבוצות הפאר האירופיות ראפיד בוקרשט, לגיה ורשה, רומא, צסק"א מוסקבה, סטנדרד ליאז', שאלקה 04 ובורדו. בעונת 2017/2018 העפילה לראשונה בתולדותיה לשלב בתים בליגה האירופית.