מעטים מול רבים (חנוכה)

מעטים מול רבים הוא ביטוי המגלם תפיסה מושרשת בתרבות הישראלית ובסיסו תאולוגי לאור אזכורים מספר בתנ"ך של מלחמות עם ישראל בהן נטו יחסי הכוחות לטובת האויב, בהקשר של סיפור חג החנוכה, מלחמת העצמאות ובהקשרים נוספים. תפיסה זו מתייחסת ליחסי הכוחות בקרבות המכבים בראשות יהודה המכבי במרד החשמונאים, אשר התחולל בין השנים 160-167 לפנה"ס. הביטוי "מעטים מול רבים", החקוק בתודעה הציבורית הישראלית, מתייחס לסיפור החג, לפיו יהודה המכבי וצבא המורדים עליו פיקד, אשר סבל מנחיתות מספרית וממחסור בנשק ובחימוש, ניצחו בקרבות את הצבא הסלאוקי (המכונה על פי רוב "יווני") מרובה החיילים ואמצעי הלחימה, במסגרת מאבקם נגד השעבוד של הממלכה הסלאוקית ותומכיה בארץ ישראל.
לתפיסת "מעטים מול רבים" בהקשר של חג החנוכה ומרד החשמונאים, יש בסיס היסטורי. מהמחקר ההיסטורי העוסק במרד החשמונאים עולה כי ברוב הקרבות שנערכו במהלך המרד, יחסי הכוחות אכן נטו לטובתו של הצבא הסלאוקי. עם זאת, היו קרבות בהם יחסי הכוחות בין הצדדים היריבים היו שווים, ועל פי הערכות חלק מהחוקרים, במספר קרבות (קרב אמאוס וקרב חדשה) צבא המורדים היהודים אף נהנה מעדיפות מספרית על הצבא הסלאוקי.

מקור התפיסה

מקורו המילולי של הביטוי "מעטים מול רבים" בהקשר חג החנוכה נמצא בספר מקבים א' פרק ג פס' יח-יט:
ויאמר יהודה: נקל כי יְסֻגְרוּ רבים בידי מעטים, ואין מעצור לפני שמים להושיע ברבים או במעטים. כי לא ברב-חיל נצחון המלחמה, ומן השמים הגבורה. 
— תרגום אברהם כהנא
ויאמר יהודה: נקל הוא להסגיר רבים רבים ביד מעטים, ואין הבדל לפני השמים להושיע ברבים או במעטים. כי לא ברוב חיל הוא ניצחון במלחמה, כי אם מן השמים הכוח.
— תרגום אוריאל רפפורט
הרעיון העומד מאחורי הביטוי, ניצחונם של מעטים (יהודים) על רבים (סלאוקים) מופיע בשני ספרי המקבים, המהווים חלק מהספרים החיצוניים ומתארים את אותה התקופה – מקבים א' ומקבים ב'. בשני ספרים אלו, שנכתבו על ידי סופרים שונים, מופיעים סדרי הכוחות של הצדדים היריבים - החשמונאים והצבא הסלאוקי - בקרבות שונים, שנערכו במהלך מרד החשמונאים. בשניהם נכתב, הן במפורש והן במרומז, שכוחות הצבא הסלאוקי היו גדולים בדרך כלל בהרבה מכוחות המורדים. בקרב חוקרים מודרניים יש הסכמה כי מספרים אלו אינם מהימנים, ולא פעם עוותו והוגזמו כלפי מעלה (כשמדובר בצד הסלאוקי). ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא מעריך כי מסירת מידע בלתי מדויק אודות יחסי הכוחות, נעשה על ידי כותבי ספרים אלו בכוונה, בדומה להיסטוריונים עתיקים אחרים כדי להגדיל ולהעצים את ניצחונות המורדים היהודים, או כדי להסביר את תבוסותיהם במספר קרבות, כגון קרב אלעשה וקרב בית זכריה.
הכותבים של ספרי המקבים רצו להדגיש את מעורבות אלוהי ישראל בניצחון החשמונאים, והנתונים המנופחים המופיעים בכתביהם, נועדו, בין השאר, ליצור רושם שניצחון החשמונאים לא יכול היה להתרחש ללא התערבות אלוהית (נס). זו סיבה נוספת מדוע החוקרים המודרניים סבורים, כי המידע המופיע במקורות הראשוניים אודות סדרי הכוחות משני הצדדים אינו מהימן. עם זאת, יש הבדל גדול בין היחס של החוקרים המודרניים לספר מקבים א', אשר נכתב ככל הנראה בעברית ובארץ ישראל על ידי אדם שהיה בעל ידע אישי על אירועי המרד, לבין ספר מקבים ב', אשר נכתב, ככל הנראה, על ידי תושב צפון אפריקה, שלא הכיר מקרוב את אירועי המרד, ולא הייתה לו היכרות עם השטח בו התרחשו האירועים.

מעטים מול רבים בתנ"ך

בתנ"ך מוזכרים מספר קרבות של עם ישראל כנגד אויבים שונים, אשר סדרי הכוחות בהם נוטים לטובת האויבים. לכן, ניתן לומר כי מוטיב "מעטים מול רבים" הוא בבסיסו תאולוגי. לעיתים מוזכרת בקרבות עזרתו המפורשת של אלוהי ישראל ולעיתים נמסרת במרומז. דוגמאות לכך ניתן לראות במלחמתו של אברהם ו-318 בני ביתו כנגד כל צבאות האזור בראשות כדרלעומר; בניצחונם של שמעון ולוי על אנשי שכם; בניצחונו של שמשון מול אלף פלשתים בעזרת לחי של חמור; במלחמתו של גדעון מול מדיין, בה מנפה גדעון 31,700 לוחמים ומשאיר רק 300 בהוראתו של אלוהי ישראל:
"וַיֹּאמֶר ה' אֶל גִּדְעוֹן: בִּשְׁלֹשׁ מֵאוֹת הָאִישׁ הַמֲלַקְקִים אוֹשִׁיעַ אֶתְכֶם, וְנָתַתִּי אֶת מִדְיָן בְּיָדֶךָ. וְכָל הָעָם יֵלְכוּ אִישׁ לִמְקֹמוֹ"
— ספר שופטים, פרק ז', פסוק ב'
במקרים מסוימים ניתן לראות בתנ"ך אזכורים למוטיב זה בנאומם של המנהיגים, כדוגמת נאומו של יהודה המכבי הנזכר לעיל. דוגמה לכך ניתן לראות בנאום יהושע, אשר הוביל את בני ישראל לכיבוש הארץ:
"וַחֲזַקְתֶּם מְאֹד--לִשְׁמֹר וְלַעֲשׂוֹת, אֵת כָּל-הַכָּתוּב בְּסֵפֶר תּוֹרַת מֹשֶׁה... כִּי אִם בַּ-ה' אֱלֹהֵיכֶם, תִּדְבָּקוּ, כַּאֲשֶׁר עֲשִׂיתֶם, עַד הַיּוֹם הַזֶּה. וַיּוֹרֶשׁ ה' מִפְּנֵיכֶם, גּוֹיִם גְּדֹלִים וַעֲצוּמִים; וְאַתֶּם, לֹא-עָמַד אִישׁ בִּפְנֵיכֶם, עַד, הַיּוֹם הַזֶּה. אִישׁ-אֶחָד מִכֶּם, יִרְדָּף-אָלֶף: כִּי ה' אֱלֹהֵיכֶם, הוּא הַנִּלְחָם לָכֶם, כַּאֲשֶׁר, דִּבֶּר לָכֶם."
— ספר יהושע, פרק כ"ג, פסוקים ד'-י'
כלומר, בעזרת כוחות של אלוהי ישראל, בתנאי שעם ישראל ישמור מצוות וידבק באל, איש אחד מעם ישראל יוכל לנצח אלף מאנשי האויב. דוגמה נוספת ניתן לראות בספר דברים בו משה מעודד את העם, כי בעזרת אלוהי ישראל מובטחת לו הצלחה בקרבות גם בנחיתות מספרית ודלות אמצעים:
"כִּי-תֵצֵא לַמִּלְחָמָה עַל-אֹיְבֶךָ, וְרָאִיתָ סוּס וָרֶכֶב עַם רַב מִמְּךָ--לֹא תִירָא, מֵהֶם: כִּי-ה' אֱלֹהֶיךָ עִמָּךְ, הַמַּעַלְךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם... כִּי ה' אֱלֹהֵיכֶם, הַהֹלֵךְ עִמָּכֶם--לְהִלָּחֵם לָכֶם עִם-אֹיְבֵיכֶם, לְהוֹשִׁיעַ אֶתְכֶם"
— ספר דברים, פרק כ', פסוקים א'-ד'
גם חזקיהו, מלך יהודה, נאם בפני העם נאום המזכיר את גודלו של האויב לעומת הכוח האלוהי כאשר צבא אשור איים על מדינתו:
"חִזְקוּ וְאִמְצוּ--אַל-תִּירְאוּ וְאַל-תֵּחַתּוּ מִפְּנֵי מֶלֶךְ אַשּׁוּר, וּמִלִּפְנֵי כָּל-הֶהָמוֹן אֲשֶׁר-עִמּוֹ: כִּי-עִמָּנוּ רַב, מֵעִמּוֹ. עִמּוֹ, זְרוֹעַ בָּשָׂר, וְעִמָּנוּ ה' אֱלֹהֵינוּ לְעָזְרֵנוּ, וּלְהִלָּחֵם מִלְחֲמֹתֵנוּ;"
— ספר דברי הימים ב', פרק ל"ב, פסוקים ז'-ח'

צבא המורדים

אפשרויות הגיוס שעמדו בפני צבא המורדים היהודי היו מוגבלות ביותר. קיימת מחלוקת בין החוקרים באשר לגודל האוכלוסייה היהודית ביהודה בתקופת מרד החשמונאים. ההערכות של חוקרים שונים נעות בין 130,000 ל-500,000 איש. ישנן הערכות שונות עבור מספר הגברים הכשירים ללחימה, כאחוז מהאוכלוסייה, הנעות בין 5% ל-15%, בהתאם למוטיבציה, היכולת לאכוף גיוס חובה וניתוחים סטטיסטיים שונים. נוכח כל אלו היסטוריונים מעריכים שהיקפו של צבא החשמונאים נע בין 15,000 ל-40,000 איש, בהתאם לשלבים השונים של המרד. לאחר שיהודה המכבי מונה למפקד צבא המורדים, החל להתגבש גרעין קבע של כ־3,000 לוחמים. כוח זה יכול היה לגדול באופן משמעותי לפני הקרבות נגד הצבא הסלאוקי, באמצעות התגייסות המונית של כפריים יהודיים מהסביבה הקרובה, שתמכו במטרות המרד.

יחסי הכוחות בקרבות השונים

המספרים המופיעים בספרי המכבים באשר לכוחות הצבא הסלאוקי נעים בין 20,000 רגלים ו-2,000 פרשים בקרב אלעשה לבין 100,000 רגלים ו-20,000 פרשים בקרב בית זכריה. לפי המסופר בספר מקבים א', אנטיוכוס הרביעי יצא למסע מלחמה בחלק המזרחי של הממלכה הסלאוקית לפני תחילת המרד ביהודה ולקח עמו את "חצי הצבא". מבחינת הסלאוקים, החשיבות של שמירת שליטתם בחלקים המזרחיים של האימפריה, הייתה גדולה פי כמה מאשר דיכוי המרד ביהודה הקטנה, והכוחות שנדרשו למסע המלחמה במזרח היו גדולים פי כמה. לפיכך, ניתן להניח, כי בניסיונות לדיכוי מרד החשמונאים בתקופת שלטונו של אנטיוכוס הרביעי השתתף פחות ממחצית הצבא הסלאוקי, סדר כוחות מקסימלי של כ-20,000 רגלים וכ-2,000 פרשים. לאחר מותו של אנטיוכוס הרביעי, השתנה מעט היקף הכוחות שהשליטים הסלאוקים יכלו להקדיש לדיכוי המרד ביהודה, מאחר שחלק מצבאם חזר מהסטרפיות המזרחיות של הממלכה. לכן, בקרבות המאוחרים יותר, שנערכו במסגרת המרד היהודי, החל מקרב בית צור, ייתכן שהשתתף יותר מחצי הצבא הסלאוקי, אבל גודלו של צבא זה לא התקרב ל-120 אלף חיילים.
הסבר אפשרי להבדלים במספרים המופיעים במקורות הראשוניים השונים ביחס לגודלו של הצבא הסלאוקי, יכול להימצא בכך, שהמספרים המופיעים בספרי המקבים כוללים גם את אנשי השירותים של הצבא (נושאי כלים, טבחים, מתקני ציוד וכו') ואת שיירת המטען שלו, מה שמכונה בצבאות מודרניים "דרגי העורף". אולם בצבא הסלאוקי, נלווי המחנה (שכללו, בין השאר, גם סוחרים למיניהם, זונות וכו') לא נחשבו חלק אינטגרלי מהכוח הצבאי. אופן הצגת הכוח הסלאוקי בספרי המכבים הוא מפורט וברור וכולל חלוקה לפרשים, רגלים ולעיתים פילים. מכאן עולה כי אנשי השירותים לא נכללו, ככל הנראה, בספירה זו.
באשר לכוחות המורדים היהודיים, המספרים המופיעים בספרי המכבים נעים בין 3,000 איש בסופו של המרד לבין מקסימום של 10,000 לוחמים בקרב בית צור. זהו המקור היחיד לנתונים אלו. בשונה מכוחות הצבא הסלאוקי, אשר תועדו במקורות אחרים, לא ניתן למצוא במקורות תיעוד נוסף ביחס לגודלו של צבא המורדים באותה התקופה.
המחקר ההיסטורי המודרני, מנסה להצליב בין המספרים המופיעים במקורות הראשוניים ביחס לגודלם של הצבאות היריבים, לבין הערכות לגבי פוטנציאל גיוס כוח האדם של כל אחד מהם, תוואי השטח הגאוגרפי המופיע בתיאורי הקרבות, ומספרי האבידות המופיעים במקורות הראשוניים, על מנת להעריך את גודלם של הכוחות היריבים, שהשתתפו בכל קרב במהלך המרד. מהצלבות אלו עולה כי ברוב הקרבות גודלו של הצבא הסלאוקי עלה על גודלו של צבאו של יהודה המכבי.

יחסי הכוחות - מיומנות הצבאות ואמצעי הלחימה

בספרי המקבים מוצג הצבא הסלאוקי כמקצועי ומצויד היטב, לרבות תיאור הרכב הצבא (חיילים, פרשים, פילים) והנשק העומד לרשותו. בעוד הצבא היהודי מוצג ככח עממי, ואין פירוט לגבי הנשק והחימוש שעמדו לרשותו. יתרה מזאת, במקבים א' מצוין שהמורדים סבלו ממחסור בנשק "אבל לא היו בידם מגינים וחרבות כחפצם".

לפי המחקר ההיסטורי המודרני, הצבא הסלאוקי אכן היה מאומן ומאורגן היטב. יתרונו הגדול היה ברגלים הכבדים שלו, שאורגנו בגדודי הפלנקס והיו מצוידים ברומחים ארוכים וכבדים. כמו כן, לצבא היו עשרות פילים אשר נעו עם הכח והיוו גורם הרתעה חשוב. עם זאת, בשל גודלו וכובד ציודו של צבא זה, התנהלותו הייתה מאד איטית ומסורבלת, מה שאיפשר ליהודה המכבי וצבאו להפתיעם ולהתקיפם ממארבים.
לעומת גדודים אלו, הכח היהודי היה בלתי מאומן ובלתי מצויד. הצבא היה מורכב מגרעין קשה של "גיבורי חיל", כ-3,000 לוחמים, כאשר בשעת הקרב הצטרפו אליהם איכרים יהודים מקומיים, חסרי ניסיון ורקע צבאי. כמו כן, הכח היהודי היה חסר אמצעים חיוניים לכיבוש מקומות מבוצרים. נשקם של המורדים היהודים היה פשוט, וכלל קשתות וכלי הטלה. עם הניצחונות בקרבות, השיגו המורדים נשק ומיגון טובים יותר כמו חרבות ומגינים.
בנושא אחד היו הצדדים שווי כוחות - הכרות עם השטח. היהודים נלחמו בארצם שלהם ואילו הסלאוקים גייסו את אנשי החקרא ותומכיהם, ילידי הארץ, אשר שמשו כמורי דרך.

יחסי הכוחות - מוטיבציית הלוחמים

הצבא הסלאוקי היה מורכב מלוחמים מקומיים, עליהם חלה חובת גיוס ומחיילים שכירים. הלוחמים המקומיים היו נאמנים מאד לשושלת הסלאוקית וחדורי מוטיבציה. צבא השכירים, אשר כלל בני עמים מחוץ לתחומי האימפריה, היה בעל מסורת ארוכה של לחימה, ועמים אלו נודעו באומץ לבם ואכזריותם; עם זאת, קרבות אלו היו עבורם ככל הקרבות.
מולם עמד כוח יהודי חדור להט דתי ואמונה בצדק דרכו. מדובר היה מבחינתם במלחמה אידאולוגית למען אלוהי ישראל ותורת ישראל ונגד המתיוונים ומחללי הקודש, אשר עלולים לגזור כליה על היהדות. מבחינתם מרד זה היה מאבק על דמותה של החברה היהודית בארץ ישראל. נאומי יהודה המכבי בספרי המכבים משקפים את האמונות והמחשבות איתן הלכו הלוחמים לקרב. המחשה למוטיבציה הדתית ניתן לראות בעובדה כי לאחר טיהור בית המקדש, בחלק השני של הקרבות גדל באופן ניכר גודלו של הכח היהודי. הניצחונות וטיהור בית המקדש גרמו לתושבים יהודים נוספים להתנדב לצבא ולקחת חלק בקרבות הבאים.
לימים הוצגה המוטיבציה הגדולה של הלוחמים היהודים כאחת הסיבות לניצחונם. יהודה ולאך, היסטוריון צבאי, כתב: "כאשר המניע ללחימה הוא אידיאה, אין כמעט דבר שנבצר מן המאמין בה לבצע. לא ייפלא איפוא, שקומץ לוחמים חדורי הכרה, גבר על היריב, שעלה עליו עשרות מונים, אך נעדר כל דחף אידיאולוגי".

בתרבות הישראלית

המוטיב "מעטים מול רבים" חוזר בוריאציות שונות בתרבות ובהיסטוריה של עם ישראל. במאמר ב"ניו יורק טיימס" בשנת 1999 כתב איתן ברונר:
"Few ideas are as deeply ingrained in Israeli culture as the one summed up by the Hebrew phrase "meatim mul rabim", or "the few against the many". "
— E. Bronner, “Israel’s History Textbooks Replace Myths with Facts”
בהיסטוריה של עם ישראל במרוצת הדורות ישנם אירועים רבים המתארים את ניצחונם של המעטים על הרבים מימי התנ"ך (ראה לעיל), דרך סיפור מצדה, קרב תל חי, מרד גטו ורשה ומלחמת העצמאות. סיפורים אלו מדגישים, לא פעם, את חשיבותם של האמונה בצדקת הדרך ומסירות הנפש של הלוחמים, אשר בזכותם הושג הניצחון. גם במקרים של הפסד בקרב, ישנו דגש על ניצחון הרוח, לעיתים מדובר ברוח אלוהים ולעיתים רוח האדם.

בתפילה ובמדרש

בתפילת "על הנסים" הנאמרת בחג החנוכה מוזכר ניצחונם של מעטים כנגד רבים:
"מָסַרְתָ גִבּוֹרִים בְּיַד חַלָּשִׁים וְרַבִּים בְּיַד מְעַטִּים,

וּטְמֵאִים בְּיַד טְהוֹרִים וּרְשָׁעִים בְּיַד צַדִּיקִים"
— תפילת על הנסים
מכאן, כי בתפילה הנאמרת מדי שנה בשנה בימי החג, השתרש הרעיון שמדובר במלחמת חלשים מול גיבורים ומעטים מול רבים. יתרה מזו, באמצעות המילה "מָסַרְתָ" מדגישה התפילה את היותו של ניצחון המכבים "נס משמיים", ניצחון אשר הושג אודות למעורבות אלוהי ישראל בנעשה בקרב. נוסח דומה לנוסח שנמצא בתפילה ניתן למצוא כבר בספר מקבים א' כמוזכר לעיל.
התייחסות לתפילת "על הנסים" מופיעה לראשונה בתוספתא, במסכת ברכות. התוספת הייחודית לחנוכה צורפה אליה בהמשך, אך כותב התפילה אינו ידוע, אם היה כזה; ייתכן כי מדובר בנוסח שעבר בעל פה. הנוסח מופיע לראשונה בסדר רב עמרם גאון שחי בסורא שבבבל במחצית השנייה של המאה התשיעית. בתפילה כלל אינו מופיע נס פך השמן וניכר כי מטרתה המרכזית היא כדי להלל ולהודות על ניצחון החשמונאים.
רש"י מזכיר נושא זה בפרשנותו את פרק ל"ג, פסוק י"א, בספר דברים: "ראה שעתידים חשמונאי ובניו להילחם עם היוונים והתפלל עליהם, לפי שהיו מועטין, י"ב (12) בני חשמונאי ואלעזר, כנגד כמה רבבות...".

בשירי החג

רבים משירי חג החנוכה נוהגים לשבח ולהלל את ניצחון המכבים (באנו חושך לגרש, מי ימלל, נרותיי הזעירים, ימי החנוכה, הבה נרימה ועוד). אזכור מפורש לניצחון המכבים כניצחונם של "מעטים מול רבים" ניתן למצוא בשיר "שיר החנוכה" שנכתב בידי מתתיהו שלם:
"מעטים מול הרבים

נלחמו המכבים –

לכבודם מדור ודור

חג הוא לנו ומאור."
אזכור נוסף ניתן למצוא בשיר "הנס של הלב האמיץ", המוכר בציבור כ"אנו נושאים לפידים" שנכתב בשנות השלושים בידי אהרון זאב, שהיה קצין חינוך ראשי הראשון של צה"ל. עם זאת, האזכור מופיע בבית הראשון, שאינו מוכר כחלק מהשיר:
"הנרות הללו אנו מדליקים

על הנסים והנפלאות

שבימים ההם ובזמן הזה,

נסים ונפלאות

שנעשו בידי אנוש-

הנס של הלב האמיץ,

הפלא של רוח האדם,

זו אשר גברה

על צבאות ממלכות גדולות,

האדירה דלים, חיזקה מועטים

ותתן להם ניצחון".

בספרות

ספרים וסיפורים רבים, בעיקר לילדים, העוסקים בסיפור חג החנוכה ומרד החשמונאים בפרט, נוגעים בשאלת יחסי הכוחות בקרב. אחד הספרים המפורסמים בנושא, "אחי גיבורי התהילה", אשר נכתב בידי הסופר היהודי-אמריקני הווארד פאסט בשנת 1948, מתאר את קרבות המורדים כקרבות של בודדים מול עשרות ומאות שכירי חרב סלאוקים.
בספרי הילדים חוזר המוטיב, הן בספרים שיצאו לאור בשנות קום המדינה ואחריה והן בספרים שיצאו לאור בשנים האחרונות, כאשר חלקם נאמנים לתיאור בספרי המכבים וחלקם ממציאים פרי דמיונם את תיאורי הקרב וסדרי הכוחות. ספרה של גלילה רון פדר-עמית, "מרד החשמונאים" משנת 2008, נצמד לטקסט של ספר מקבים, בשינוי נוסח:
""יהודה", אחד משרי-המאות נגש אל המכבי, "מחנה האויב חזק ומבוצר, ולנו אפילו מגינים וחרבות אין". [...]
"אחי," הוא פנה לאנשיו, "אל תראו מהמונם ואל תפחדו מנשקם. זכרו איך נושעו אבותינו בים סוף כאשר רדף אחריהם פרעה. ועתה שאו עיניכם אל אלוהינו שבשמיים, אם יחפוץ בנו והשמיד את המחנה הזה מפנינו היום, וידעו כל הגויים כי יש פודה ומציל לישראל"".
תיאור זה נצמד למתואר בספר מקבים א', פרק ד', פסוק ה'-י'.
בספרו של שרגא גפני, "מרד החשמונאים", משנת 1966, ישנה התבססות על טקסט מספר מקבים, אך לה תוספות חינוכיות וציוריות מצד המחבר. בכל קרב וקרב מתואר צבאו של יהודה המכבי כקטן וחסר אמצעים, אך מתוחכם, והצבא הסלאוקי כגדול, כבד, אך טיפש. להלן תיאור קרב אלעשה, בו נהרג יהודה המכבי:
"החושבים אתם, שכל היהודים מהרו שוב אל יהודה המכבי כדי להלחם בצבא העצום הזה?
אכן, כה צריכים היו היהודים לעשות.
אך במקום לעשות זאת, עשו ההפך מזאת.
אפילו אלה שנשארו אצל יהודה המכבי מהרו לברוח ממנו. כי אמרו- "הכל אבוד! נגד כל יהודי באים עשרים יוונים. אחד מאיתנו לא יוכל להתגבר על עשרים!"
רק שמונה מאות גיבורים נשארו עם יהודה המכבי. הם היו גיבורי הגיבורים של ארץ יהודה. הם לא ידוע פחד מהו.
מולם באו שמונים אלף חיילים יוונים. כלומר, מאה חיילים יוונים נגד כל יהודי...".

בספרי הלימוד במערכת החינוך

בספרי הלימוד במערכת החינוך הישראלית ניתן למצוא אזכורים רבים לביטוי ולמהותו. בסיפורי חג החנוכה הנלמדים בבית הספר היסודי עולה מוטיב זה. יתרה מזאת, במקראות ישראל החדשות לכיתה ד' ישנו קטע שנכתב, ככל הנראה, על ידי אהרון זאב לאחר קום המדינה ובו נמצא המוטיב במובן ההיסטורי שלו: "לא רק בימי המכבים, תמיד היינו המעטים מול הרבים."
בספרי ההיסטוריה מבית הספר היסודי ועד לחומר לבגרות מוזכרים היקפי הכוחות של שני הצבאות בעת תיאורי הקרבות, כאשר צבא המורדים מוזכר כמצומצם, חסר ניסיון, רקע צבאי ואמצעי הלחימה, לעומת הצבא הסלאוקי הגדול ובעל האמצעים. מגמה זו קיימת בספרי לימוד רבים, כאשר לא ניתן למצוא הבדלים רבים בין הספרים במרוצת השנים.
ישנם ספרים הנוגעים בסוגיה מורכבת זו, ומציינים כי ישנן מחלוקות בין היסטוריונים לגבי גודלם של הצבאות.

גם בקרב התנועה הציונית היו מי שדגלו בגישה המאמינה שדברים הנראים כבלתי אפשריים יכולים להצליח כדברי ברל כצנלסון בישיבת הנהגת היישוב בהיערכות להגנת אצבע הגליל: 
"...כנראה שאנו עומדים פה בוויכוח ישן, ויכוח שהטענות ההגיוניות אינן מכריעות בו. יש "מעשיות" שעושה את החשבון מראש - לעזוב, ויש מעשיות אחרת, המתעקשת שלא לעזוב עד הרגע האחרון. ואז יש שהדבר הבלתי אפשרי נעשה לאפשרי".
— דוד שחר, "מגלות לקוממיות" עמ' 213