google/wiki40b huggingface dataset:
קובי סמולדרס

ביוגרפיה

סמולדרס נולדה בוונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה למשפחה נוצרית. אביה הולנדי, ואימה אנגלייה. היא נקראת על שם הדודה רבא שלה, יאקובה, אשר נתנה לה את שם החיבה "קובי".
בתקופת לימודיה בבית הספר התיכון החלה לפתח עניין במשחק, כאשר השתתפה בהצגות בית ספר. בנעוריה חתמה בסוכנות דוגמנות והחלה לדגמן ברחבי העולם, ובין היתר בניו יורק, פריז, מילאנו, ברלין, אתונה, טוקיו ואפריקה.

קריירה

הופעתה הראשונה של סמולדרס על המסך הייתה בסדרה "Special Unit 2" ב-2002. לאחר מכן היא גילמה תפקיד זוטר גם בסדרת המדע הבדיוני "ג'רמיה" של רשת שואוטיים.
ב-2003 היא זכתה בתפקידה הקבוע הראשון בטלוויזיה, בסדרה "Veritas: The Quest" של רשת ABC, אשר נמשכה עונה אחת ובה היא הופיעה בכל 13 הפרקים.
ב-2004 שיחקה בפרק אחד בסדרה "סמולוויל" בתור שאנון בל.
בשנים 2005-2014 היא שיחקה בסדרת קומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא" של רשת CBS, את דמותה של כתבת החדשות רובין שרבטסקי, התפקיד הידוע ביותר שלה והתפקיד הקבוע השני שלה בסדרת טלוויזיה.
בנוסף ב-2005, סמולדרס שיחקה במספר פרקים בסדרה הדרמה הלהט"בית "ישנן בנות" בתור לי אוסטין. בנוסף באותה שנה, שיחקה בשני פרקים בסדרה "אנדרומדה" בתור אשתו של ראדה. מלבד זאת, היא שיחקה גם בסרט הקומדיה "The Long Weekend" בתור אלן.
ב-2012 שיחקה בסרט גיבורי-העל של מארוול "הנוקמים" בתור מריה היל - סוכנת S.H.I.E.L.D. וסגניתו של ניק פיורי. והיא שבה לגלם את התפקיד בעוד הפקות מבית היקום הקולנועי של מארוול: בסרט "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014), בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" (2015), במספר פרקים בסדרה "סוכני S.H.I.E.L.D." ובסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018).
בנוסף ב-2012 היא שיחקה בסרט "Grassroots".
ב-2013 היא שיחקה בסרט הקומדיה "הטעות הגדולה" לצד וינס ווהן. בנוסף בשנה זו, סמולדרס שיחקה בסרט "מקום מבטחים". 
ב- 2014 היא דיבבה את דמותה של וונדר וומן בסרט האנימציה "סרט לגו". בנוסף באותה שנה, היא שיחקה בסרט "באים ביחד". 
ב-2015 היא כיכבה בסרט "Results" לצד גיא פירס. בנוסף, כיכבה גם בסרט "Unexpected" לצד אנדרס הולם. 
ב-2016  היא כיכבה בסרט הפעולה "ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה" לצד טום קרוז (סרט ההמשך ל"ג'ק ריצ'ר"). בנוסף בשנה זו, היא שיחקה בסרט "The Intervention". כמו כן, היא דיבבה את אנני בסדרת האנימציה "Animals." של רשת HBO.
ב-2017 גילמה את האמא בסדרה מבית נטפליקס "סדרה של צרות" בה מככב ניל פטריק האריס. כמו כן, היא שיחקה גם בסרט "Literally, Right Before Aaron". בנוסף, היא דיבבה את כלב טבע בסדרת האנימציה "Nature Cat" של רשת PBS, בה מככב בעלה. החל משנת 2017 שיחקה בסדרה חברים מהקולג' (Friends From College) של רשת נטפליקס בתור ליסה טרנר. הסדרה בוטלה כעבור שתי עונות.

חיים אישיים

ב-2009 היא התארסה לשחקן והקומיקאי האמריקאי טרן קילם. ב-2012 הם נישאו. ב-2009 נולדה בתם הראשונה, וב-2012 נולדה בת השנייה. הם מתגוררים בארצות הברית.
ב-2015 סמולדרס חשפה שהיא סבלה מסרטן השחלה בגיל 25, תוך כדי צילומי העונה השלישית של "איך פגשתי את אמא" ב-2007. היא עברה ניתוח כדי להסיר שני גידולים מהשחלות שלה, אולם הסרטן הספיק להתפשט לבלוטות הלימפה שלה מה שהצריך ממנה לעבור מספר ניתוחים נוספים במהלך השנתיים שלאחר מכן.
מלבד אנגלית כשפת אם, סמולדרס מבינה גם צרפתית.
אצטילכולין אסטראז

אצטילכולין אסטראז (AChE) הוא אנזים המופרש מתאי עצב ותאי שריר אל הנוזל החוץ תאי ומפרק באמצעות הידרוליזה מוליך עצבי בשם אצטילכולין לחומצה אצטית ולכולין. בכך הוא מונע הצטברות יתר של אצטילכולין, שעלולה לגרום להפעלת יתר של קולטנים ניקוטיניים ומוסקריניים.
גז עצבים משבש את תפקודו של האנזים אצטילכולין אסטראז. כתוצאה מכך אצטילכולין יצטבר ובעיקר יגרום לפעילות יתרה של הרצפטורים המוסקריניים במערכת הנשימה (סכנה ממשית שעלולה לגרום לשיתוק מערכת הנשימה ולמוות). הפתרון המיידי הוא הזרקת אטרופין עד לחזרתו לתפקוד תקין של אצטילכולין אסטראז.
האנזים יכול להיות במבנה של כדורים, צורתו מסיסה. כדור בודד המסיס נמצא בנוזל המח ובעמוד השדרה. קיימת גם צורת קשירה לא מסיסה בסינפסות: חיבור עצב-שריר בגנגליונים. קשור לתאים על ידי חלבון דמוי קולגן-צורה הטרומרית. בתאי דם אדומים יש אצטיל כולין אסתראז הקשור אליהם. אצטיל כולין אסתראז הוא ספציפי לאצטיל כולין ולאסתרים דומים לו. RNA פולימראז של האצטיל כולין יכול לקבל צורות שונות בתהליך הספלייסינג, אך מדובר בגן 1.
ג'ין שארפ

התאוריה של שארפ על התנגדות לא-אלימה

ספרו הנודע ביותר של שארפ, "הפוליטיקה של פעולה בלתי-אלימה" (1973), מספק ניתוח פוליטי מעשי לפעולות בלתי-אלימות כשיטה להתמודדות עם נקודות כוח בעת קונפליקט.
התובנה המרכזית של שארפ היא שהכוח אינו מונוליטי. כלומר, הוא לא נובע מתכונה פנימית של אלו שנמצאים בשלטון. שארפ גורס שכוח פוליטי, כוחה של כל מדינה - ללא קשר למבנה הארגוני הספציפי - נובע מאזרחיה של המדינה. אמונתו הבסיסית היא שכל מבנה כוח מבוסס על הציות של האזרחים לפקודות של השליטים. לכן, אם האזרחים יפסיקו לציית, למנהיגים לא יהיה יותר כוח.
לדעתו של שארפ, לכל מבני הכוח היעילים יש מערכות שבעזרתם הם מעודדים או סוחטים ציות מהנתינים של אותו מבנה כוח. למדינות מערכות מורכבות שמטרתן לגרום לאזרחים להישאר צייתנים. מערכות אלו כוללות מוסדות ספציפיים (משטרה, בית משפט, גופים מפקחים) אך יכולות גם לכלול ממדים תרבותיים שמעודדים צייתנות על ידי העברת מסר שהכוח הוא מונוליטי (תרבות האלים של שושלת פרעה המצרית, כבוד המורם של משרד הנשיאות, נורמות מוסריות או אתיות וטאבו). באמצעות מערכות אלו, ניצבת מול האזרחים מערכת של סנקציות (ענישה, קנסות) ופרסים (תארים, עושר, תהילה) שמעידים על מידת הצייתנות שלהם.
טענה זו מתקשרת להתנגדות לא-אלימה מאחר שהיא אמורה לספק לאזרחים חלון הזדמנויות במטרה לגרום לשינוי במדינתם. שארפ מפנה לתובנה של הפילוסוף הצרפתי, אטיין דה לה בואטי, שטען שאם אזרחיה של מדינה מסוימת יכירו בכך שהם המקור לכוחה של המדינה, הם יהיו מסוגלים לסרב לציית ולשתף פעולה, וכך מנהיגיהם ישארו ללא כוח.
הפילוסוף מהמאה ה-18, דייוויד יום, כתב על עקרון זה ב"מאמר 4: על העקרונות הראשונים של ממשלה". נועם חומסקי מכנה את נקודת מבט זו "הפרדוקס של יום".
ספרו האחרון של שארפ, "פתיחה במאבק לא-אלים: הפרקטיקה של המאה ה-20 והפוטנציאל של המאה ה-21", יצא לאור ביוני 2005. הספר מסתמך על ספריו הקודמים על ידי תיעוד של מקרי מבחן בהם ננקטה פעולה לא-אלימה והלקחים שנלמדו מיישום זה, ומכיל מידע חסר תקדים על תכנון אסטרטגי של מאבק לא-אלים, במטרה לייעל אותו.

השפעתו של שארפ על מאבקים ברחבי העולם

כתביו של שארפ השפיעו על ארגוני התנגדות ברחבי העולם. עבודתו השפיעה על תנועות נוער במהפכות הצבע במזרח אירופה. ספרו של שארפ, "מדיקטטורה לדמוקרטיה", שימש כבסיס לקמפיינים של תנועת הנוער "אוטפור!" ("התנגדות!") בסרביה כנגד הנשיא סלובודן מילושביץ' (תנועה זו אומנה ישירות על ידי "מכון אלברט איינשטיין"), כמו גם לקמפיינים של תנועת ההתנגדות "קמארה" במהפכת הוורדים בגאורגיה, תנועת ההתנגדות "פורה" ("הגיע הזמן") באוקראינה, תנועת ההתנגדות "קלקל" בקירגיזסטן, ותנועת "זובר" בבלארוס.
כפי שפעיל של תנועת "פורה" סיפר בראיון לתחנת רדיו בהולנד ב-2004: "ה"תנ"ך" של פורה היה הספר של ג'ין שארפ, שגם שימש את תנועת "אוטפור!", הנקרא: "מדיקטטורה לדמוקרטיה". פעילי פורה תרגמו אותו בעצמם. כתבנו למר שארפ ולמכון אלברט איינשטיין בארצות הברית, והוא הביע אהדה ליוזמה שלנו והמכון סיפק לנו מימון להדפסה של 12,000 אלף עותקים של הספר בחינם".
יש הטוענים ששארפ השפיע גם על תנועת המחאה, "האלטרנטיבה הכתומה", שנאבקה בקומוניזם בפולין, מאחר שהתנועה השתמשה בשיטות שצוינו בידי שארפ, על אף שלא ברור אם מייסדי התנועה ידעו על עבודתו. ממשלות ליטא, לטביה ואסטוניה עשו שימוש בספרו של שארפ "הגנה לאומית אזרחית", בעת היפרדותן מברית המועצות ב-1991.
אתר האינטרנט של "מכון אלברט איינשטיין" מכיל כתבים רבים של ג'ין שארפ, בשפה האנגלית ובלמעלה מ-60 שפות נוספות.
ממברנופוניים

כלי נגינה ממברנופוני הוא כלי נגינה בו נעשית הפקת הצליל באמצעות הרעדת ממברנה מתוחה. סיווג זה הוא אחד מארבעת הסיווגים העיקריים של כלי הנגינה לפי שיטת החלוקה המקורית של הורנבוסטל-זקס.
רוב הממברנפונים הם תופים.
תלסוקרטיה

דוגמאות לתלסוקרטיות

ישנן דוגמאות רבות למעצמות תלוסקרטיות מלבד אלו שצוינו לעיל.

באירופה של מי הביניים

מלבד דוגמה זו לאימפריה עתיקה שהתבססה ברובה על כוח ימי ושליטה על מעברים ימיים ללא מקבילה ביבשה, גם בתקופת ימי הביניים ניתן למצוא אימפריות ומעצמות בעלות מאפיינים תלוסקרטיים.  
מבין מעצמות התלוסקרטיה בימי הביניים המפורסמת שבהם הנה הרפובליקה של ונציה. בתקופת שלטונה התפצלה הרפובליקה ל"דוגדו" של ונציה וללגון.  
בנוסף,  
בין השנים 500 ל-1000 היו מספר ערים שהתפתחו לכדי תלסוקרטיות מינוריות באזור המצוג'ורנו (דרום איטליה), אשר פיתחו נמלים וכוח ימי איתן שסייע להגן על נמליהם, בעלי בריתם ואף לזרוע הרס וחורבן בנמלי האויב. בין תלסוקרטיות אלה, ניתן למנות ערים יווניות ולומברדיות.

במזרח אסיה

בין המאה השביעית לחמש עשרה לספירה, הגאוגרפיה המלאי הימי נשלט על ידי התלסוקרטיות סריויג'יה ומאג'פאליט. זוג מעצמות שחלשו על השטח הימי המשתרע בדרום מזרח אסיה וניצלו את נתיבי הסחר באיי הבשמים ובין הודו לסין.  
היה זה בתקופת התגליות (מאה 15-17) שחלק מהמעצמות תלסוקרטיות המשמעותיות נוסדו. בעוד בסיסם השלטוני היה באירופה, מעצמות אלו הקימו מושבות מעבר לים ושלטו בהם בזכות אותו כוח ימי. מבין התלסוקרטיות האלו, ניתן למנות את האימפריה הפורטוגזית, ספרדית, הולנדית ולבסוף הבריטית שהייתה בעלת הכוח הימי הגדול ביותר שידעה התקופה. מעצמות תלסקורטיות אלה באו אל קיצם במתכונתם המוכרת, עקב סיום הקולוניאליזם ומירוץ החימוש הימי בין אנגליה לגרמניה.
אנטוני רמלייטס

קריירה

בשנות ה-40 שיחק רמלייטס במספר קבוצות בספרד. הוא שיחק במדי אאורופה ב-1941, ולאחר שירות החובה בצבא הספרדי שיחק במדי "סן פרננדו" בעונת 1944/45 ובמדי ריאל ואיאדוליד בעונת 1946/47, שהייתה אז בליגה השלישית. הוא עזר לקבוצה לעלות לליגה השנייה.
בתום עונה זו, בגיל 23, הצטרף לברצלונה. הוא החל כשוער השני בקבוצה, אחרי חואן סמבודיו ולסקו. רמלייטס ערך את הופעת בכורתו במדי ברצלונה בליגה בניצחון 2-1 על סביליה ב-28 בנובמבר 1948. הייתה זו הופעתו היחידה לאותה עונה, עונת 1948/49. כשוולסקו נפצע, רמלייטס החליפו וביסס את מעמדו בקבוצה. בעונות הבאות היה השוער הראשון בקבוצה. רמלייטס היה חבר חשוב בקבוצה שזכתה להצלחות רבות בשנות ה-50, לצד שחקנים כדוגמת ז'ואן סגרה, לאזלו קובאלה, שנדור קוצ'יש, לואיס סוארס וזולטאן צ'יבור. רמלייטס עמד בשער בעונת "חמשת הגביעים" של ברצלונה, עונת 1951/52. הוא היה השוער שסופג את כמות השערים המינימלית בליגה בחמש עונות - 1951/52, 1955/56, 1956/57, 1958/59 ו-1959/60.
בעונת 1960/61 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, אך קבוצתו הפסידה 3-2 והחמיצה את הזכייה בתואר אלופת אירופה. רמלייטס פרש ממשחק שנה לאחר מכן, בגיל 38. נערך משחק הוקרה לפרישתו ב-6 במרץ 1962 נגד המבורג. ברצלונה ניצחה 5-1, ורמלייטס הדף בעיטה מרשימה של אובה זילר.
הוא ערך במדי הקבוצה 473 הופעות במשך 15 שנים, בסיכום כל המסגרות. הוא זכה עם הקבוצה בשש אליפויות הליגה. מספר זה החזיק כשיא של מספר אליפויות לשחקן במועדון כחמישים שנה, עד שצ'אבי זכה באליפות השביעית שלו. בנוסף לאליפויות, זכה רמלייטס חמש פעמים בגביע הגנרל ופעמיים בגביע ערי הירידים.
הצלחתו במדי ברצלונה זיכתה אותו בזימון לסגל נבחרת ספרד במונדיאל 1950. במונדיאל הגיעה ספרד למיקום שיא בתולדותיה עד אז, מקום רביעי. בטורניר זכה רמלייטס לכינוי "החתול של המרקנה" בשל יכולותיו בשער הנבחרת. מ-1950 ועד 1961 ערך 35 הופעות במדי נבחרת ספרד. בנוסף, שיחק 7 פעמים במדי נבחרת קטלוניה.
לאחר שפרש ממשחק החל לאמן מספר קבוצות בספרד, כל קבוצה במשך עונה. קבוצתו הראשונה כמאמן הייתה ריאל ואיאדוליד בעונת 1962/63 ואחריה ריאל סרגוסה. לאחר שאימן את ריאל מורסיה, שב אל ויאדוליד. הוא אימן את הקבוצות לוגרונייס, הרקולס אליקנטה וקבוצת המילואים של אלצ'ה.
משה יוסף הופמן

הרב משה יוסף הופמן (תר"ב, 1842 - א' בניסן תרפ"ח, 1928) היה רב הונגרי. מפורסם בכינויו "הדיין מפאפא".

ביוגרפיה

נולד בסרדאהלי לרבי מיכאל, תלמיד החתם סופר, שכיהן כראש ישיבה בסרדאהלי. למד אצל אביו, אצל רבי יהודה אסאד, אצל רבי נטע וואלף ליבר ראב"ד פרשבורג ואצל הכתב סופר.
לאחר נישואיו כיהן כראש ישיבה בסרדאהלי. בשנת תרמ"ב התמנה לדיין וראש ישיבה בעיר פאפא. בין תלמידיו היו הרב יהושע בוקסבוים, רבה של גלאנטה והרב שבתי שפטל וייס משימאני.
בשנת תרס"ו עלה לארץ ישראל והתגורר בבתי אונגרין. בירושלים התפרסם שמו כתלמיד וחכם וגאון והרב יוסף חיים זוננפלד ראה את עצמו כתלמידו. הוא ישב בבית הכנסת בבתי אונגרין וכתב את חידושי תורתו. במשך שנים רבות היו כתבי היד ספונים בעליית גג בית הכנסת, עד שנעלמו משם.
שמו התפרסם בפאפא ובירושלים גם כבעל מופת ואף סופר עליו שזכה לגילוי אליהו.
נפטר ללא ילדים.
ג'ק קרייסטון

חייו

קרייסטון שיחק עבור נבחרת בתי ספר מקומיים ועבור אולברסטון טאון לפני שעבר לנורת' בארו מהליגה השלישית ב-1928. הוא שיחק בבארו במשך שתי עונות לפני שעבר לברדפורד פארק אווניו מהליגה השנייה. בברדפורד הוא פיתח את יכולותיו והפך לקשר ימני חזק.
למרות ששבר את שורש כף היד ואת רגלו בעונת 1933/1934 הוא הוחתם על ידי מועדון הכדורגל ארסנל שזכה באליפות הליגה הראשונה, כאשר מטרת ההחתמה היא להביא מחליף לצ'ארלי ג'ונס. הוא הבקיע שער במשחק הבכורה שלו נגד ליברפול ב-1 בספטמבר 1934, שהסתיים בניצחון 8 - 1 לטובת ארסנל. קרייסטון הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובהדרגה הדיח את פרנק היל מעמדת הקשר הימני. הוא זכה עם ארסנל באליפות הליגה בעונת 1934/1935 ו-1937/1938, ובגביע ה-FA בעונת 1935/1936.
בתקופה זו החל קרייסטון לשחק במדי נבחרת אנגליה. משחקו הראשון היה בניצחון 3 - 1 על נבחרת גרמניה ב-4 בדצמבר 1935, ובסך הכל הוא השתתף בשמונה משחקים עבור מדינתו בין 1935 ל-1937. הוא הבקיע שער אחד בלבד. משחקו האחרון היה בניצחון 5 - 4 נגד נבחרת צ'כוסלוביה ב-1 בדצמבר 1937.
מלחמת העולם השנייה מנעה את מה שהיה אמור להיות שיא הקריירה של קרייסטון; הוא הצטרף לחיל האוויר המלכותי במקביל להשתתפות במשחקי הכדורגל הלא רשמיים של תקופת המלחמה. אולם, בזמן המלחמה הוא נפצע באופן חמור בברכו במשחק נגד וסטהאם יונייטד שנערך ב-1943, וכתוצאה מכך הוא נאלץ לפרוש מכדורגל. הוא השתתף במדי ארסנל ב-207 משחקים בסך הכל, והבקיע בהם 17 שערים.
לאחר פרישתו המוקדמת ושחרורו מחיל האוויר הוא החליט לעסוק באימון. ביוני 1947 הוא התמנה לתפקיד עוזר המאמן של טום ויטאקר מארסנל. לאחר מותו של ויטאקר ב-1956 קרייסטון התמנה לממלא מקומו ב-24 באוקטובר, וב-21 בדצמבר הוא התמנה לתפקיד המאמן הקבוע. אולם, הוא עבד בארסנל במשך תקופה קצרה שלא הייתה מוצלחת; הוא לא הצליח להחתים שחקנים, ורמת המשחק של ארסנל ירדה. בעונת 1957/1958 המועדון סיים רק במקום ה-12 (הגרוע ביותר מזה 38 שנים) והפסיד באופן משפיל בגביע ה-FA לנורת'המפטון טאון מהליגה השלישית הדרומית. קרייסטון התפטר מתפקידו במאי 1958, וחודשיים לאחר מכן החל לאמן את דונקסטר רוברס. הוא החזיק במשרה זו עד לפרישתו ב-1961.
יהדות רודוס

יהדות רודוס הייתה קהילה יהודית עתיקה שהתפתחה ברודוס בעיקר מאז גירוש ספרד בשנת 1492. תחת השלטון העות'מאני זכתה הקהילה ליחס טוב עד הכיבוש האיטלקי ב-12 במאי 1912.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו ברודוס כ-6,000 יהודים. הקהילה הושמדה כמעט כולה בשואה, וכיום חיים באי כ-40 יהודים.

היסטוריה

לקהילה היהודית ברודוס היסטוריה מפוארת ועתיקה וכבר בנימין מטודילה מספר בסוף המאה ה-12 שמצא באי ארבע מאות יהודים. הרב עובדיה מברטנורא עבר באי בשנת ה'רמ"ז וציין לשבח את השכלתם של יהודי האי. לאחר גירוש ספרד ב-1492 הקהילה גדלה אחר שמגורשים רבים מצאו באי את משכנם וייסדו במקום קהילה יהודית ספרדית. כיבוש האי בשנת 1522 בידי סולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית היטיב עם מעמד היהודים באי ומספרם גדל. על פי האנציקלופדיה יודאיקה, שלמה אבן יחיא, (שושלת -בני חייא -חרל"פ ) ממגורשי פורטוגל  הגיע מפיזה באיטליה לרודוס ונפטר שם בשנת 1533 ,לאחר כיבוש האי  . השלטון העות'מאני היטיב עם היהודים ואיפשר להם להמשיך ולהתגורר בין חומות העיר, דבר שנאסר על הנוצרים. ברובע היהודי ("ג'ודריה" - La Juderia) פעלו שישה בתי כנסת וכן ישיבות, והיהודים עסקו בכל המלאכות, ובכלל זה מסחר, רפואה, ייצור כלי נשק, אריגה ועוד.  בשנת 1927 הוקם באי בית מדרש לרבנים בתמיכת הממשלה האיטלקית.
בשנת 1840 סבלה הקהילה מעלילת הדם ברודוס. רק לאחר התערבות משפחת רוטשילד הקהילה נוקתה מהאשמה של רצח הנער.
לקראת סוף המאה ה-19 היוו היהודים את הקבוצה הדתית השנייה בגודלה באי, כשקהילתם מונה 11 אלף נפש מתוך 28 אלף יושביו. בתחילת המאה העשרים עזבו יהודים רבים את רודוס, בחיפושיהם אחר פרנסה טובה יותר, או מפחד הכרזת החוקים האנטישמיים, בין השאר לקהילת העיירה מילאס השוכנת בקרבת העיר בודרום שבאסיה הקטנה. בשנת 1930 מנתה הקהילה היהודית כ-4,000 איש מתוך 30,000 תושבי האי.
בשנת 1887 מנתה הקהילה כ-2600 איש מתוך 30,000 תושבי העיר. כשהגיע השלטון העות'מאני באי לסופו, ירדה גם הקהילה היהודית מגדולתה, ורבים מהיהודים עזבו את האי. הראשונים שעזבו את האי לרודזיה וקונגו הבלגית שבאפריקה היו האחים מוסא וסלמון בן-עטר שהגיעו לשם כבר בשנת 1895.  בעקבותם היגרו יהודים רבים נוספים מרודוס לקונגו הבלגית, לדרום אפריקה ולרודזיה.

בית הקברות היהודי

בית הקברות היהודי החדש נמצא כ-2 קילומטרים מדרום לרובע היהודי. בתחילה שכן בקרבת ברובע היהודי, אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכריחו האיטלקים את היהודים להוציא את הקברים על מנת לעשות פארק באזור העיר העתיקה.
בכניסה לבית הקברות מצד שמאל קבורים רבני קהילת רודוס בחלקה גבוהה, ליד החלקה ישנם מצבות עתיקות שנמצאו לאחר העברת בית הקברות. 
מימין לכניסה יש מוזיאון קטן על העברת הקברים. 
בבית הקברות יש אנדרטה לזכר יהודי רודוס שנרצחו בשואה. ישנה אנדרטה נוספת לזכר נעדרי ספינת המעפילים פנצ'ו.

מלחמת העולם השנייה

בעקבות הנהגת חוקי הגזע באיטליה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עזבו את העיר כ-4,000 מתוך 6,000 יהודי רודוס. ב-24 ביולי 1944 הגרמנים ריכזו 1,673 מיהודי הקהילה בכיכר המרטירים שברובע היהודי, הובלו לנמל העיר רודוס, והועלו על מעבורות משא שהפליגו לכיוון נמל פיראוס, ממנו הובלו היהודים למחנה הריכוז חיידרי. בדרך אספו עימן כ-100 מבני קהילת קוס. 7 יהודים מתו במהלך המסע מרודוס לנמל פיראוס. ב-1 באוגוסט הגיעו יהודי רודוס וקוס למחנה חיידרי, ולאחר מספר שבועות שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו בני הקהילה להוציא 151 מיהודי רודוס שניצלו. הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן, הצליח להציל 42 יהודים בטענה שהם אזרחים טורקיים או בעלי זיקה לטורקיה.
מששת בתי הכנסת שהיו בעיר רק בית הכנסת קהל שלום עומד היום על תילו.
רכס קנת

גילוי הרכס

הנונאטאקים צולמו על ידי חיל הים האמריקאי, במסגרת מבצע קפיצה לגובה (שבמסגרתו נחקרה אנטארקטיקה בעונת המחקר 1947–1946). הננטאקים צולמו מן האוויר על ידי מבצע חיל הים האמריקני היג'ומפ (1946-1947) וכן על ידי משלחת המחקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה ( Australian National Antarctic Research Expeditions ובקיצור ANARE) בשנת 1957.
בשנת 1965 הגיעה אל הנונאטאקים משלחת המחקר האנטארקטית הסובייטית (Советская антарктическая экспедиция); ובשנת 1967 הגיעה אל הנונאטקים משלחת המחקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE).

מקור השם

שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
הרכס נקרא על שמו של קנת א. סמית' ( Kenneth A. Smith), שהיה מפעיל רדיו בתחנת מוסון בשנת 1969, וחבר במשלחת החקר האוסטרלית להרי הנסיך צ'ארלס.
מאניה מנסקו

מאניה מנסקו ( ברומנית: Manea Mănescu, ‏9 באוגוסט 1916, בראילה - 27 בפברואר 2009) היה פוליטיקאי רומני בתקופה הקומוניסטית של רומניה.
מנסקו היה שר האוצר ברומניה בין השנים 1955–1957 וראש ממשלה בין השנים 1974–1979 בתקופת השלטון של ניקולאה צ'אושסקו.
באוגוסט 1977 ערך ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, ביקור ברומניה ובמהלכו נפגש עם ראש הממשלה מאניה מנסקו ועם הנשיא צ'אושסקו. פגישות אלה היו חלק מהמגעים הדיפלומטיים שתרמו להגעתו לישראל, בנובמבר 1977, של נשיא מצרים, אנואר סאדאת ולחתימת הסכמי השלום בין מצרים לישראל.

משפחה

אשתו של מנסקו, מריה, הייתה אחותו של ניקולאה צ'אושסקו. בחודש דצמבר 1973, היא מונתה לסגן יו"ר הצלב האדום הרומני. למנסקו לא היו ילדים.
מרדכי קפלן (מו"ל)

ביוגרפיה

מרדכי קפלן נולד בשנת 1881 בעיירה סֶרניק שליד פינסק, בפלך מינסק של האימפריה הרוסית.
במשך שנים רבות כיהן כמנהל הוצאת הספרים העברית "תושיה" של א"ל שלקוביץ (בן אביגדור).
ב-1908 ייסד ברח' רימרסקה (Rymarska)‏ 16 בוורשה את בית המסחר והוצאת הספרים "השחר", שהוציאה יצירות ביידיש משל מרדכי ספקטור, רחל פייגנברג-אמרי, זלמן שניאור, יצחק קצנלסון, דוד פינסקי, מאיר להמן, זוסמן סגלוביץ' ויצחק דב ברקוביץ, מקראה לילדים מאת יהודה גור וכן מאסף ספרותי בשם "שוואַלבען" (1909) שערך זלמן שניאור. בשנת 1910 התאחדה הוצאת הספרים הקטנה של קפלן עם הוצאת "פּראָגרעס" (פּרוֹגרֶס) של יעקב לידסקי.

בהמשך היה קפלן יוזם יסוד סינדיקט ההוצאה לאור "צנטראל" (צֶנטרָל, נקראה גם בעברית: "מרכז"). בהוצאת הספרים המאוחדת התאגדו, מלבד הוצאת "השחר" שלו ו"פּראָגרעס" של לידסקי (שהופקד על הפרסומים ביידיש, כשהעורך תחתיו הוא דוד קאסל), הוצאת שרעבערק (שרֶבֶּרק) של שלמה שרברק, ההוצאה העברית "תושיה" של א"ל שלקוביץ (שהיה מנהל המחלקה העברית) והוצאת ב. שימין (כל החמישה ליטאים וכולם תושבי ורשה, למעט שרברק, שישב בווילנה).

בהוצאה המאוחדת, שישבה ברח' נוֹבוֹליפּקי 7, ראו אור יצירותיהם של גדולי הסופרים, ההיסטוריונים והפדגוגים העבריים והיידיים, כמו גם סדרת ספרי ילדים, סדרת ספרי נוער וכן ספרי לימוד ומקראות. "צנטרל" הייתה ההוצאה לאור היהודית הראשונה שקשרה קשרים עם קהילות יהודיות מחוץ לרוסיה (כולל בארצות הברית), והביאה להפצת ספריה ברחבי העולם. מלבד ספרים הוציאה "צנטרל" דברי דפוס שונים, כמו לוח שנה שבו הופיעו ציורים בנושאים מקראיים, תצלומים של ארץ ישראל ואישים ידועים וכדומה, ואשר היה פופולרי ברחבי העולם היהודי במשך יותר מרבע מאה, וכן הגדות של פסח ואף כרטיסי "שנה טובה" אמנותיים שזכו להצלחה.

כשקיבל הסינדיקט ב-1914 את הוצאת העיתון "דאס לעבען" ("דער פריינד"), נרשם קפלן כעורכו הרשמי.
ב-1926 היה קפלן ממייסדי הקואופרטיב "ביכער" ('ספרים'), מיסודם של "צנטראל" ו"ב. קלעצקין", והיה מנהל שותף שלו. הייתה זו יוזמה חשובה שנעשתה במטרה לחזק את מערך ההפצה של הספרים היהודיים עם התפתחות המו"לות היהודית במרוצת שנות ה-20. הקואופרטיב, שפעל בשיתוף פעולה עם הוצאות יהודיות ברחבי העולם, היה מרכז ההפצה של ספרים יהודיים החשוב ביותר בפולין. הקטלוג המאויר הגדול של "ביכער", שיצא מדי רבעון, הופץ בכל רחבי העולם היהודי, וכלל פרסומים של עשרות הוצאות לאור יהודיות מפולין, מאמריקה ומארצות נוספות של התפוצה היהודית. בקטלוג משנת 1931 נטען כי הוא מציג כ-90% מהפרסומים ביידיש שראו אור באותה שנה.
מרדכי קפלן נספה בשואה, בהיותו כבן 60.
בתו של אחיו לייב, יהודית, הייתה אמו של משה קול, חבר הכנסת ושר בישראל.
משאל העם על רשות לונדון רבתי

במשאל העם על רשות לונדון רבתי החליטו תושבי לונדון רבתי על הקמת רשות לעיר, הכוללת ראש עיר הנבחר בבחירה ישירה ואספה מחוקקת נבחרת. ההחלטה התקבלה ברוב גדול, אך בהשתתפות נמוכה של בעלי זכות ההצבעה.

המשאל

משאל העם נערך ביוזמת מפלגת הלייבור, שהתנגדה לביטול מועצת לונדון רבתי ב-1986 על ידי ממשלתה של מרגרט תאצ'ר. 
המשאל נערך נערך ב-7 במאי 1998, שנה לאחר ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות ב-1997. הוא נערך במקביל לבחירות לאיוש מועצות רובעי לונדון. 
בעלי זכות ההצבעה, כ-5 מיליון תושבים ברובעי לונדון השונים, נתבקשו להשיב בחיוב או בשלילה על השאלה הבאה: 
האם את/ה תומכ/ת בהצעות הממשלה להקים רשות ללונדון רבתי, שתורכב מראש עיר נבחר ומאסיפה שתיבחר בנפרד ?

תוצאות המשאל

במשאל השתתפו 1,735,350 מצביעים, שהיו 34.6% מבעלי זכות ההצבעה. 26,178 קולות נפסלו (1.51%).
התשובה כן ניתנה על ידי 1,230,759 מצביעים (72.01%) והתשובה לא ניתנה על ידי 478,413 מצביעים (27.99%). 
אומרי ההן היוו רוב בקרב המצביעים בכל אחד מרובעי לונדון. עם זאת, ככלל שיעור התמיכה בהצעה שבמשאל היה גבוה יותר ברבעים הפנימיים של המטרופולין מאשר ברבעיו החיצוניים.
בעקבות המשאל יצר הפרלמנט בנובמבר 1999 את תפקיד ראש עיריית לונדון ואת מוסד האספה הנבחרת שלה על ידי חקיקת חוק רשות לונדון רבתי, 1999. הבחירות הראשונות לתפקיד ולמוסד אלו נערכו במאי 2000.
האופרה הלאומית של לטביה

האופרה הלאומית של לטביה (בלטבית: LNO, Latvijas Nacionālā Opera) שוכנת בריגה, בירת לטביה. להקת האופרה כוללת את הבלט הלאומי, המקהלה הלאומית והתזמורת הלאומית של לטביה.

הלהקה

בריגה פעל תיאטרון דובר גרמנית, שהוצגו בו גם הפקות אופרה ובלט, משנת 1782. משנת 1863 שכן תיאטרון זה בבית התיאטרון העירוני של ריגה.
הנסיון הראשון ליצור אופרה לטבית לאומית נעשה ב-1893, עם הצגת "שעת הרוחות" ("Spoku stunda") של יקאבס אוזולס (Jēkabs Ozols). האופרה הלטבית נוסדה בשנת 1912, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה פונו חברי הלהקה לרוסיה. ב-1918 חידשה האופרה את פעולתה בהנהגת יאזפס ויטולס (Jāzeps Vītols), מייסד האקדמיה למוזיקה של לטביה. הצגת הבכורה, ב-23 בינואר 1919, הייתה ההולנדי המעופף של ריכרד וגנר. משנת 1944, אחרי כיבוש לטביה וצירופה לברית המועצות שונה שם הלהקה ל"האופרה הממלכתית ותיאטרון הבלט הלטביים של ברית המועצות". ב-1990 חזרה האופרה לשמה הקודם, אך תוך זמן קצר נסגר הבניין לצורך שיפוצים והלהקה עברה למשכן זמני. בשנת 1995 נחנך בית האופרה המשופץ בהצגת באופרה "אש ולילה" (Uguns un nakts) של יאניס מדינש (Jānis Mediņš).

הבניין

בית האופרה הלאומית נבנה בשנת 1863. האדריכל לודוויג בוהנשטדט מסנקט פטרבורג תכנן אותו כתיאטרון העירוני בשפה הגרמנית. הבניין שוקם ושופץ פעמים אחדות: בין 1882 ל-1887 (בעקבות שרפה בשנת 1882), בשנים 1957–1958 וב-1991–1995, לאחר נפילת ברית המועצות והכרזת העצמאות של לטביה. אגף מודרני נוסף בשנת 2001 ובו אולם בן 300 מושבים.