google/wiki40b huggingface dataset:
עמנואל קזקביץ'

קורות חיים

עמנואל קזקביץ' נולד ב-1913 בקרמנצ'וג (בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. אביו היה סופר, עורך העיתונים היהודיים "קומוניסטישע פאן" (קייב), "דער שטערן" (חארקוב) ו-"ביראָבידזשאנער שטערן (בירוביג'ן). ב-1930 הוא סיים את לימודיו בבית הספר לטכנאים בחרקוב וב-1932 עבר יחד עם הוריו לבירוביג'ן - בירת המחוז היהודי האוטונומי במזרח ברית המועצות. תחילה הוא עסק בעבודות בנייה ואחר כך התמנה ליושב ראש קולחוז יהודי. בשנים 1933-1934 היה קזקביץ' מנהל תיאטרון יהודי מקומי. לאור אי-יכולתו לנהל את התיאטרון הוא הועבר לתפקיד מנהל הרפרטואר ובשנים 1935-1938 היה חבר מערכת העיתון "ביראָבידזשאנער שטערן", שאביו היה עורכו הראשי. במקביל הוא תרגם כמה מחזות ליידיש וכתב מחזה משלו, ואלו הועלו בתיאטרון היהודי המקומי.
החל מ-1932 פרסם קזקביץ' שירים ביידיש. חלק משיריו תורגמו לרוסית. ב-1939 פרסם יחד עם דוד ברגלסון ספר על החיים היהודים בבירוביג'ן. 
בשנת 1938 קזקביץ' עבר למוסקבה. עם תחילת קרבות מלחמת העולם השנייה הוא התנדב לצבא האדום אף שעקב סיבות בריאותיות היה לו פטור משירות צבאי. בהיותו בצבא הוא נטל חלק במספר קרבות מכריעים, מהגנת מוסקבה ועד כיבוש ברלין והתקדם מחייל פשוט ביחידת הסיור לקצין בדרגת סרן בחיל המודיעין. על גבורתו בקרבות עוטר קזקביץ' בשני עיטורי הכוכב האדום ובשני עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה. 
על בסיס הניסיון שצבר במהלך המלחמה, החל קזקביץ' לכתוב פרוזה ברוסית. ספרו הראשון, "הכוכב" (Звезда), פורסם ב-1947 וזכה בפרס סטלין בשנת 1948. על בסיס ספר זה צולמו ב-1949 וב-2002 סרטי קולנוע דוברי רוסית. הספר תורגם לעברית תחת השם "בין כוכב לאדמה" ויצא לאור ב-1948.
ספר נוסף של קזקביץ', "אביב על האודר" (Весна на Одере; "דער פֿרילינג אױפֿן טײַך אָדער"), יצא לאור ב-1949 וזכה בפרס סטלין בשנת 1950. גם ספר זה עובד ב-1968 לגרסה קולנועית. יצירות נוספות של קזקביץ' שפורסמו בתחילת שנות ה-50 זכו לביקורות צוננות.
בסוף שנות ה-50 כתב קזקביץ' המשך לספר "אביב על האודר". ספרו הבא היה "המחברת הכחולה" (Синяя тетрадь), על ולדימיר לנין, שפורסם בשנת 1961. בספר זה  הוצג לראשונה גריגורי זינובייב כחבר של לנין ולא כבוגד.
במהלך שנות ה-50 חזר קזקביץ' לכתיבת שירה ביידיש. הוא פרסם מספר יצירות ותרגומים של שירה רוסית ליידיש בעיתון הפולני "פאלקסשטימע".
ב-1959 פרסם תרגום לרוסית של ספר הילדים פינוקיו מאת קרלו קולודי. 
קזקביץ' נפטר במפתיע בשנת 1962, בגיל 49. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
משפחתו עלתה לישראל בשנות ה-70. בתו היא התזנואית אולגה רז.
מיכאל דרוקס

ביוגרפיה

מיכאל דרוקס נולד בירושלים בשנת 1940 וגדל בתל אביב. הוריו, יחזקאל ושרה, היו מהגרים ילידי פולין. בנעוריו נשלח להתחנך בפנימיה הדתית "כפר בתיה". לאחר שירותו הצבאי התגורר ביפו ועבד בבית חרושת לאריגה. במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, היה דרוקס פעיל ב-"קבוצת +10" ועסק גם בתיאטרון. בשנת 1972 היגר עם משפחתו. בתחילה התגורר בהולנד ולאחר מכן התיישב בלונדון, אנגליה. במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 נישא בשנית. 
עבודותיו המוקדמות של דרוקס, ממחצית שנות ה-60 של המאה ה-20, הושפעו מן הפופ ארט והכילו מגוון של חומרי רדי מייד. בין היתר עשה דרוקס שימוש במודעות שקולפו מלוחות מודעות. בראשית שנות ה-70 החל דרוקס להציג עבודות בעלות תוכן מושגי. רבות מהן עסקו בדימוי הזהות הישראלי. לצד תצלומים מבויימים יצר דימויים של מפות, כגון "דרוקסלנד" (1975) הבוחנות עירוב של גבולות פוליטיים עם דימוי עצמי. בסדרת עבודות נוספת משנות ה-70 יצר דרקוס פעולות אמנותיות שתועדו בצילומים ובהם הסתיר או "צנזר" דימויים טלווזיונים או דמויות של מנהיגים ישראלים. סדרת עבודות ידועה נוספת היא סדרת ההדפסים "אדון זאב" (1980), שנוצרה בשיתוף עם חנוך לוין. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 חזר לעסוק בציור מסורתי, תוך אימוץ סגנון מופשט.
שירות חשאי מאוד

עלילה

בשנת 1960, אנדרה מרלו בן ה-23 מצטרף לשירות המודיעין של צרפת כמתלמד. על מרלו ללמוד כיצד לשרת ולהגן על צרפת. שלושה פקידים אחראים על אימוניו ולביצוע פעולות לעיתים מגוחכות: מוליניה (ראש אזור אפריקה), אקאד (אלג'יריה הצרפתית) וקאלו (גוש המזרח). אנדרה לומד את ענייני הממשל בעיצומן של תקריות דיפלומטיות חוזרות ונשנות. במהלך עבודתו יהיה על אנדרה להתמודד עם אויבים מחוץ ומבית.

הפקה

הסדרה נוצרה על ידי ז'אן-פרנסואה הלין התסריטאי של OSS 117, והיא תוכננה בתחילה לערוץ +Canal אולם לבסוף היא הועברה לערוץ ארטה בשל אי-הסכמות.
צילומי הסדרה התקיימו בין אוקטובר 2014 לפברואר 2015 באיל-דה-פראנס ובמרוקו.
ב-24 ביוני 2016 אושרה לשידור העונה השנייה של הסדרה, וב-8 במאי 2018 החל ערוץ ארטה בשידורה.

נתוני צפייה

ארבעת הפרקים הראשונים של הסדרה משכו 1.1.8 מיליון צופים (4.4% רייטינג), והסדרה התמקמה במקום השישי ברשימת התוכניות הפופולריות. לאחר מכן בארבעת הפרקים הבאים ירד הנתון ל-619 אלף צופים (2.4%), וארבעת הפרקים האחרונים התייצבו עם 660 אלף צופים (2.6%).

ביקורת

הסדרה זכתה לביקורות אוהדות. במגזין TV Magazine נכתב כי הסדרה "מסודרת ובעלת שיק ריאליסטי" עם תככים ועובדות היסטוריות מכריעות, וכי הדמויות "צבעוניות, עם תווים מצוירים היטב". על הדיאלוגים בסדרה נכתב כי "הם כל כך לא תקינים פוליטית עד כדי כך שהם מאושרים לשידור".
במגזין טלרמה נכתב כי הסדרה מציגה "אירוניה היסטורית מענגת" ומשחקת עם הימורים גאופוליטיים כל הזמן. הדמויות "חסרות הבחנה וחסינות תקלות בשל היוהרה" וכי כותב הביקורת מחבב את הכנות שלהן.
בעיתון לה מונד נכתב כי הסדרה היא פרודיה ויש לה קווי דמיון רבים ל-OSS 117. הכותבים "משחקים במיומנות אמיתית עם הנוסטלגיה שממשיכה לעורר השראה מהעבר" וכי הם אינם מהססים "ללעוג ולהפוך את הסמכות הישנה ולהפוך את הממשל לאחראי על האינרציה הלאומית שלנו". עוד נכתב כי כוחה של התוכנית היא הירידה לפרטים הקטנים וכי העובדה גם מדאיגה וגם מתגרה.
צפק

חלקי הצפק

לחלקיו השונים של הצפק ניתנו שמות. החלוקה הראשונה היא לחלל העיקרי של הצפק ולחלל נוסף המכונה אַמְתַּח הַפֶּדֶר (Bursa omentalis) הקשורים ביניהם בפתח בשם נקב הפדר (Foramen omentale; Foramen epiploicum).
בחלק הקדמי של הבטן בולט הפֶּדֶר הגדול (Omentum majus) – מבנה המורכב משתי שכבות של צפק כפול (למעשה ארבע שכבות של צפק) היורד כסינר מחלקה התחתון של הקיבה, המכונה עקם הקיבה הגדול ועולה בחזרה עד למעי הגס הרוחבי, לסרעפת ולטחול. הפדר הגדול מגיע עד לאגן ומכסה את החלק הקדמי של המעי. מהחלק העליון של הקיבה, עקם הקיבה הקטן, עולה הפדר הקטן (Omentum minus) עד לכבד.
איברים תוך-צפקיים מעוגנים לדופנות הבטן בשכבה כפולה של צפק המכילה את כלי הדם ואת העצבים שלהם. מלבד כלי דם ועצבים, בין שכבות הצפק נמצאים מבנים חוץ-צפקיים נוספים ברקמת חיבור רפה המכילה רקמת שומן וקשריות לימפה. לשכבות כפולות אלו שמות בהתאם לאיברים המחוברים אליהם. כך למשל מתלה המעי (Mesenterium) הוא קרום הצפק הכפול המעגן את המעי הדק (למעט התריסריון שהוא מאחורי הצפק) ומתלה המעי הגס הרוחבי (Mesocolon transversum) הוא קרום הצפק הכפול המעגן את המעי הגס הרוחבי. לאיברים עם מצע יש יכולת תנועה בחלל הבטן.

חלוקות משניות

חלוקות משניות של חלקי הצפק מאפשרות ציון מדויק יותר של חלקיו. צפק כפול המחבר בין איבר לאיבר או בין איבר לדופנות הבטן מכונה רצועה; למשל רצועת הקיבה והטחול (Ligamentum gastrosplenicum; Ligamentum gastrolienale), רצועת הקיבה והמעי הגס (Ligamentum gastrocolicum) ורצועת הקיבה והסרעפת (Ligamentum gastrophrenicum), שהן כולן בעצם חלקיו של הפדר הגדול.
קפלים בצפק שיוצרים אזורים סגורים הפתוחים לחלל הצפק או אזורים עיוורים מכונים נְסַגוֹת (Recessus; ביחיד: נִסְגָּה). אמתח הפדר הוא דוגמה לנִסְגָּה כזו. קמטים (plicae) בצפק נוצרים בדרך כלל במקומות שבהם מכסה הצפק צינור כלשהו או שאריות מבנה עוברי; למשל, קמט הטבור האמצעי (Plica umbilicalis mediana), המכסה שארית ממבנה עוברי שהתנוון.
סמל קולומביה הבריטית

סמלה של קולוביה הבריטית הוא שלט אצולה הנקרא באופן רשמי "מגן הוד מלכותה בשל שלטונה בפרובינציית קולומביה הבריטית" ("The Arms of Her Majesty in Right of the Province of British Columbia").
הסמל, בצורתו הנוכחית, ניתן לקולומביה הבריטית ב-31 במרץ 1906 על ידי מלך בריטניה אדוארד השביעי.

תיאור שלט האצולה

במרכז הסמל נמצא מגן שבראשו דגל בריטניה ובמרכז הדגל כתר. מתחת לדגל על גבי השלט מתוארת שמש השוקעת אל תוך הים - דבר המסמל את מיקומה של הפרובינציה לחוף האוקיינוס השקט.
מוטו הפרובינציה, המופיע על הסמל: "זוהר מבלי בלאי" ("Splendor sine occasu")
משמעו למעשה "זוהר מבלי שקיעה" - ומתייחס לשמש השוקעת לאוקיינוס.
ב-15 באוקטובר 1987 התירה המלכה אליזבת הוספת הסמל המלכותי לסמל הפרובינציה - הכולל אריה מוזהב שכתר מלכותי לראשו העומד על כתר בראש מגן האבירים, פרח המורן (dogwood) מתחת לסמל (הפרח הוא פרח הפרובינציה) וכן כבש דאלי ואייל קנדי משני צדדי הסמל - המסמלים את איחוד שתי המושבות בשנת 1866 למושבה אחת. הכבש מסמל את היבשה, והאייל מסמל את האי ונקובר.

היסטוריה

כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 השתמשו באריה העומד על כתר כסמל המושבה - נוהג שהיה מקובל בכל המושבות הבריטיות.
המגן עוצב על ידי ארת'ור בינלנד ואומץ על ידי מועצת הפרובינציה ב-19 ביולי 1895. בסמל זה הייתה השמש השוקעת מעל דגל בריטניה.
כיוון שהמועצה המקומית יכולה לבחור סמל, אולם שלט אצולה יכול להיות מוענק רק על ידי המלך, פנתה הפרובינציה בשנת 1897 לקולג' האבירים בלונדון, אולם הם סירבו לאשר את הסמל בשל מיקומו הנחות של דגל בריטניה, רק לאחר שהוחלף הסדר הסכים קולג' האבירים להגיש את הסמל לאישורו של המלך - אישור שניתן בשנת 1906.
ספרות המוסר

ספרות המוסר היא ענף של הספרות התורנית הכולל ספרים שנכתבו החל מימי הביניים שעיקרם חיזוק האמונה, חיי הרוח ותיקון המידות. לדברי משה הלברטל, מטרתו של ספר המוסר היא להציב דמות של טיפוס אנושי אידיאלי, שעל האדם לשאוף להידמות לו. ניתן לחלק את ספרות המוסר לשתי חטיבות כרונולוגיות: ספרות המוסר של ימי הביניים, שעיקרה ספרות פילוסופיה ומשלים, וספרות המוסר שנכתבה החל מן המאה ה-16 בקרב חוג מקובלי צפת ומגמתה תיקון עצמי-דתי. יורשי ספרות זו החל מהמאה ה-18 הגיעו בעיקר (אך לא רק) מזרם המתנגדים (לחסידות) .

ספרות המוסר בימי הביניים

ספרי המוסר הראשונים נכתבו בערבית יהודית והתאפיינו בכתיבה פילוסופית. הבולטים שבהם הם חובות הלבבות לר' בחיי אבן פקודה, הגיון הנפש (או ספר המוסר) לר' אברהם בר חייא. ספרי המוסר הראשונים שנכתבו בעברית היו ספר מורא של אברהם אבן עזרא וספר המדע: הלכות יסודי התורה לרמב"ם. עוד בסוגה זו ניתן למנות את "אבן בחן" לר' קלונימוס בן קלונימוס ואת מסילת ישרים לרמח"ל, שאף שראה אור ב-1740, הוא משתייך לאותה מסורת פילוסופית.
סוגה נוספת של ספרי מוסר שהיו נפוצים בימי הביניים הם קובצי דרשות, משלים וסיפורי מוסר כגון ספר "בחינת עולם" לידעיה הפניני, ספר "נופת צופים" ליהודה מסר לאון, דרשות מהר"ל מפראג, "ספר המוסר" לר' זכריה אלצ'אהרי, שערי תשובה לר' יונה גירונדי ועוד. צורה נפוצה נוספת להצגת התוכן היא כצוואה של מנהיג תורני או כאיגרותיו (למשל איגרת הרמב"ן).
תת-סוגה נוספת של ספרות המוסר היא פירושים לספרים משלי (בתנ"ך) ופרקי אבות (במשנה; כגון שמונה פרקים לרמב"ם), המספקים קרקע נרחבת להנחיות מוסריות לקוראים.
חסידי אשכנז יצרו במאה ה-13 ספרות מוסר יוצאת דופן, המושפעת מרעיונות מאגיים ומיסטיים, החשוב שבהם הוא ספר חסידים וכן צוואת רבי יהודה החסיד.

ספרות המוסר במאה ה-18

במאה ה-18 יצרו חכמים מקרב המתנגדים לחסידות ("ליטאים") ספרות מוסר עשירה בכמותה ובביטוייה החריפים "שיצאה בביקורת קשה על העשירים ובעלי השררה, על מעשי עוול של מנהיגי הקהילה ועל מצבם הקשה של המוני העם, ואף תבעה את תיקון המצב"
אחד הספרים הראשונים בסוגה זו הוא קב הישר מאת ר' צבי הירש קאיידנובר (1706) שראה אור עוד לפני פרוץ החסידות. ספר חשוב ומאוחר יחסית בסוגה זו הוא "שמירת הלשון" של ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים").
ספרו של אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא, יסוד ושורש העבודה (1782) מקשר בין המידות הראויות: היראה, האהבה לה', התשובה, ההקפדה על קדושה וטהרה והענווה והכוונה בתפילה; לבין הקבלה.
בהאימפריה העות'מאנית נדפסו החל מן המאה ה-18 ספרי מוסד רחבי תפוצה כגון פלא יועץ של ר' אליעזר פאפו ושבט מוסר של ר'אליהו הכהן שראה אור בלדינו ב-1722 שעיקרו תיאורים רבים ומפחידים של הגיהנום הצפוי לחוטאים.
השריר מתוויך האגודל

תיאור

השריר מתוויך האגודל מורכב משני ראשים, הראש המלוכסן (Caput obliquum musclusadductoris pollicis) והראש הרוחבי (Caput transversum musclusadductoris pollicis). בין שני הראשים עובר עורק החישור.
תחילתו של הראש המלוכסן בעצם הפיקן, בבסיס עצמות המסרק השנייה והשלישית ובעצמות שורש כף יד נוספות סמוכות. תחילתו של הראש הרוחבי בחלקו הקדמי של גוף עצם המסרק השלישית. שני הראשים נאחזים בחלק התיכון של בסיס הגליל המקורב של האגודל.

עצבוב

השריר מתוויך האגודל מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף העמוק של עצב הגומד.
אליסאבטה, מלכת רומניה

ביוגרפיה

אליזבת נולדה בארמון מונרפוס שבנויוויד, בדוכסות נסאו, להרמן, נסיך ויד ולמריה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן. בשנת 1869 הכירה אליזבת בקלן את קרול, נסיך רומניה וב-15 בנובמבר אותה שנה התחתנו השניים
. לבני הזוג נולדה בת - מריה, נסיכת רומניה, אולם היא מתה בגיל צעיר ממחלת השנית.
הזיווג המלכותי לא היה מוצלח, היו הבדלים גדולים בין האופי הקפדן והקר של המלך ובין האופי הרומנטי והחולמני של המלכה ולאחר מות בתם ניהל הזוג חיים מקבילים, אם כי, לקראת סוף חייהם, שבו ומצאו שפה משותפת והיו לידידים.
בתקופת מלחמת העצמאות של רומניה אליסאבטה ייסדה בתי חולים ושירותי אמבולנס ודאגה לאספקה של תרופות עבור הפצועים. הודות לפעילות זו זכתה לכינוי "אם הפצועים". בשנת 1893 ייסדה את "חברת המלכה אליסאבטה", מוסד צדקה שנתן טיפול ללא תשלום לכ-17,000 חולים כל שנה וסיפק תרופות בחינם.
ב-10 במאי 1881 הוכרזה רומניה כמונרכיה, וקרול ואליסאבטה הוכתרו כמלכי רומניה.
על יחסה של אליסאבטה ליהודים אפשר ללמוד מכך שהיהודי הרומני מאוריצ'יו ברוצ'ינר שימש כשליש שלה.

הסופרת כרמן סילבה

אליסאבטה הקדישה את מרבית חייה לפיתוח הרוחניות וליצירתה הספרותית שנכתבה בשם העט כרמן סילבה, שפירושו בלטינית:"שירת היער". היא כתבה באופן שוטף וברמה גבוהה בגרמנית, בצרפתית, באנגלית וברומנית וידעה היטב לטינית ויוונית. בכתיבתה היא שיתפה פעולה עם אחת מנשות החצר שלה, מיטה קרמניץ, שהייתה תקופה מסוימת אהובתו של מיכאי אמינסקו.
את עיקר יצירתה כתבה בגרמנית וגדולי הסופרים והמשוררים של התקופה תרגמו לרומנית. היא כתבה יותר מאלף שירים, תשעים נובלות שכונסו בארבעה כרכים, שלושים יצירות דרמטיות וארבעה רומנים.

אליסאבטה והמוזיקה

אליסאבטה אהבה מוזיקה מנעוריה. למדה נגינת פסנתר ועוגב, בין השאר אצל אנטון רובינשטיין בסנט פטרבורג. התלהבה מאוד מנגינתה של קלרה שומן אותה שמעה והכירה בבירת רוסיה. חלק משיריה הולחנו על ידי מלחינים כמו איוואר הלסטרם, אוגוסט בונגרט, ינה הובאי.
נגן העוגב והמלחין המקומי יוסיף פאשיל הלחין אופרה בשם "מריוארה" לפי לברית שלה. במרץ 1898 הכירה המלכה את הנער המחונן ג'ורג'ה אנסקו, לימים גדול מלחיניה של רומניה וכנר ומורה מפורסם, ובמהלך השנים תמכה בקריירה שלו. בין השנים 1898-1914 אנסקו ניגן בכל קיץ בחצר המלכותית הרומנית בבוקרשט ובסינאיה. הוא הלחין באותה תקופה 20 יצירות בהשראתה, לרוב לידר לפי מילותיה, אך גם "אנדנטה רליגיוזו" לעוגב ושני צ'לי. אליסאבטה עודדה גם כשרונות צעירים נוספים כמו למשל, את הפסנתרנית אורליה צ'ונקה. כמנגנת עוגב בעצמה, היא עודדה את הפצת המוזיקה לכלי זה בבוקרשט, ובמיוחד של יצירותיו של באך.

פרשת אלנה וקרסקו

אליסאבטה התענינה בעבודתם של אמנים יוצרים וגם הושיטה להם סיוע. בין היתר היא הזמינה אל החצר המלכותית כותבת צעירה, אלנה וקרסקו, בת למשפחת בויארים רומנים שכבר יצאו ממנה אינטלקטואלים בולטים. לאחר מות בתה הפנתה המלכה רגשות אמהיים אל אלנה שהפכה לאחת מבאי ביתה. בהיות הזוג המלכותי חשוך ילדים, המלך קרול אימץ את אחיינו, פרדיננד וקבע אותו כיורש העצר. בין פרדיננד ובין אלנה וקרסקו התחיל להתפתח סיפור אהבה שזכה לעידוד מהמלכה אליסאבטה. פרדיננד הביע את רצונו לשאת את אלנה וזה גרם למשבר מדיני. על פי החוזה שקבע את עצמאות רומניה ואת השלטון המלכותי, המלך ורעיתו חייבים היו להיות משושלות לא רומניות וזאת כדי שלא יהיו מעורבים בתככים פנימיים של קבוצות מקומיות. המלך קרול הגלה את אלנה לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס והתחתן לבסוף עם מריה מאדינבורו, מלכת רומניה.
טורוס סטנפורד

מקור

סטנפורד טורוס הוצע במסגרת נאס"א לחקר קיץ בשנת 1975, שנערך באוניברסיטת סטנפורד, במטרה השערות בקשר עיצובים עבור מושבות בחלל בעתיד. הטורוס סטנפורד מתייחס רק לגרסה מסוימת זו של עיצוב, כיוון שהתפישה של תחנת חלל דמוי טבעת סיבובית הוצע בעבר על ידי פון בראון ורנר הרמן פוטוצ'ניק.

תיאור

טורוס סטנפורד מורכב בצורת טורוס בקוטר של 1.8 קילומטר (שיספיק עבור כ־10,000 אנשים). הטורוס מסתובב במהירות של סיבוב לדקה ומספק כוח כבידה מלאכותי של בין 0.9 ל־1.0 g באמצעות כוח צנטריפוגלי.
אור השמש מסופק בתוך הטורוס ידי מערכת של מראות. הטבעת מחוברת דרך "חישורים" המשמשים כמוליכים לאנשים וחומרים. ציר הסיבוב הוא במרכז התחנה, יש לו את כוח המשיכה המלאכותית הנמוכה ביותר והוא המקום הבטוח ביותר עבור מרחב ביטחון בספינה.
החלל הפנימי ישמש לחיות, יהיה גדול מספיק עבור סביבה טבעית יכול להיות מדומה; החלל הפנימי יהיה כמו עמק קרחוני צר, ארוך והישר שאת קצותיו עקומים עולים ולבסוף מצאו על גבי להשלים מעגל. צפיפות האוכלוסייה תהיה דומה פרור צפוף, עם חלק של הטבעת המוקדשת לחקלאות ברמות מרובות ובחלקו בתים.
אור שמש חודר לתוך הטורוס ידי מערכת של מראות גבוהות.

בנייה

במשקל של 10 מיליון טון, בנייתו תוכננה תוך שימוש בחומרי גלם המופקים בירח ונשלח לחלל באמצעות נהג המוני, ועל שיקום במיכלים בנקודת L2 באמצעות מסה לוכדה, ולאחר מכן מועברת אל נקודת L5 איפה שאפשר יהיה מעובד במפעל תעשייתי ולהתחיל בבנייה, רק חומרים אשר לא ניתן היה לקבל על הירח יהיו מיובאים מכדור הארץ. בנוסף גם כריית אסטרואידים יכול להיות עוד אפשרות.
Angry Birds (משחק וידאו)

משחקיות

במשחק זה, השחקן שולט על עדר של ציפורים צבעוניות שמנסות להחזיר את הביצים שלהן, אשר נגנבו על ידי קבוצה של חזירים ירוקים רעבים. בכל שלב של המשחק, החזירים מוגנים על ידי מבנים מחומרים שונים (כגון עץ, זכוכית או סלעים). מטרת המשחק היא לחסל את כל החזירים. באמצעות קלע, השחקן משגר קבוצה מוגבלת של ציפורים במטרה לפגוע בחזירים ישירות או לפגוע במבנים הסובבים להם, לגרום לאבנים להתמוטט ולמחוץ את החזירים. בשלבים אחרים במשחק, ניתן להשתמש באובייקטים נוספים (לדוגמה TNT ותוספות מיוחדות) כדי לשפר את הכוח של הציפורים במהלך המשחק.
ישנם מספר סוגים של ציפורים במשחק, מכובד על ידי צבע וצורה. ברמות הראשונות, רד, ציפור בצבע אדום, הוא הציפור היחידה במשחק. ככל שהשחקן מתקדם, סוגים נוספים של ציפורים הופכים לזמינים. כמה ציפורים יעילות נגד חומרים מסוימים, ולחלקן יש יכולות מיוחדות שיופעלו על ידי השחקן בעוד הציפור מוטסת. לדוגמה, כשמשגרים את צ'אק, הציפור הצהובה במשחק, הוא הופך למהיר יותר, כשמשגרים את הבלוז, הציפורים הכחולות, הן מתפצלות לשלושה, וכך הלאה. החזירים גם יכולים להשתנות, עם קשיחות יחסית לגודל שלהם. חזירים קטנים חלשים יותר והם מובסים בקלות, בעוד שחזירים גדולים יותר מסוגלים לעמוד בפני נזק נוסף. בנוסף, כמה חזירים לובשים כובע או שריון, מה שהופך אותם אפילו יותר עמידים לנזק.
כל רמה מתחילה עם כמות, סוגים, וסדר של הציפורים שנקבעו מראש. אם כל החזירים ימחצו לאחר הציפור האחרונה ששוגרה, השלב הושלם והשלב הבא נפתח. אם כל הציפורים נגמרות והחזירים לא נהרגו, יש לחזור על הרמה. נקודות נקבעות עבור כל חזיר שנהרג וכן עבור נזק שנגרם למבנים, או נקודות בונוס המוענקות עבור כל הציפורים שלא היו בשימוש. עם השלמת הרמה, השחקן מקבל אחד, שניים, או שלושה כוכבים בהתאם לציון שהתקבל.
במהלך השלבים מוחבאות ביצי זהב אשר פותחות שלבי בונוס מיוחדים. בשלבים אלה ניתן להשיג רק כוכב אחד.

קבלה וביקורות

המשחק זכה לביקורות חיוביות. כריס הולט מ-Macworld כינה את המשחק "חידה ממכרת, חכמה ומאתגרת".
מאז המשחק הראשון, יצאו מספר משחקי המשך, כגון Angry Birds Seasons, Angry Birds Rio, Angry Birds Space, Angry Birds Star Wars, Angry Birds Star Wars II וכן הלאה.
בנוסף, יצאו מספר סדרות אנימציה וסרט קולנוע העונה לאותו השם. סרט המשך לאותו סרט קולנוע עתיד לצאת ב-2019.
ניב שולמן

ביוגרפיה

שולמן נולד למשפחה יהודית בניו יורק. לאחר שלמד ריקוד במשך חמש שנים, החל לעסוק בצילום. בשנת 2004 החל לצלם ריקוד והתערה עם קהילת הבלט העכשווית בניו יורק. 
שולמן הוא חבר מייסד של ועדת המנהיגות הצעירה של ארגון הנוער "שחרר את האלימות" (בתרגום חופשי).
בשנת 2010 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "קאטפיש", המתאר מערכת יחסים רומנטית שניהל שולמן באמצעות אתר הרשת החברתית המקוונת פייסבוק. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים בסאנדנס 2010 וזכה לביקורות חיוביות, לצד תהיות באשר לאמינותו. 
שולמן מנחה תוכנית בערוץ MTV העוסקת במערכות יחסים מקוונות.
BNT 1

היסטוריה

השידור הראשון של טלוויזיה בבולגריה בוצע ב-7 בנובמבר 1959 והוא היה שידור ישיר של הפגנת 7 בנובמבר. השידור הרשמי בוצע ב-26 בדצמבר אותה שנה מסופיה. בשנת 1964 הוקם ארגון "הרדיו והטלוויזיה הבולגרית", ובשנת 1971 הופרדו שני הארגונים. 
החל מ-1 ביוני 2016 הערוץ החל לשדר בפורמט שידור של HDTV.

שיטת שידור

שידורי הערוץ מבוצעים על ידי 20 משדרים עיקריים ברחבי המדינה. הוא משודר דרך כל רשתות הטלוויזיה בכבלים ומשודר גם דרך הלוויין ברחבי אירופה, ורבות מהתוכניות ניתן למצוא באתר ארגון "הטלוויזיה הלאומית הבולגרית". 
בקיץ 2005 הערוץ החל בשידורים ניסיוניים בפורמט דיגיטלי של DVB-T.
המשחקים הנמאיים

המשחקים הנמאיים היו תחרויות ספורט שנערכו מדי שנתיים בנמאה שביוון העתיקה כחלק מארבעת המשחקים הפאן הלניים.
משחקים אלה נערכו החל משנת 573 לפנה"ס באותה שנה בה נערכו המשחקים האיסתמיים - שנה לפני ושנה לאחר המשחקים האולימפיים ושנה לפני ושנה לאחר המשחקים הפיתיים, כחלק ממחזור התחרויות הארבע שנתי ביוון העתיקה (האולימפיאד).
משחקים אלה, בדומה למשחקים האולימפיים, נערכו לכבודו של זאוס.
על פי האמונה היוונית, משחקים אלה נוסדו על ידי הרקולס לאחר שהביס את האריה הנימאי. לפי אמונה אחרת, המשחקים החלו כחלק משחקים שנערכו להנציח את מותו של אופלטס, בנו של מלך נמאה, ליקורגוס.
ההיסטוריונים משערים שהמשחקים החלו להיערך החל מהמאה השישית לפנה"ס. 
המנצחים במשחקים אלה קיבלו זר של עלי סלרי מהעיר ארגוס.
ג'ק לו

ביוגרפיה

לו נולד וגדל בניו יורק למשפחה יהודית, והוא שומר מצוות. סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1978, ולימודי משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1983.
הוא החל את הקריירה שלו בוושינגטון ב-1973 כעוזר פרלמנטרי של חבר בית הנבחרים ג'ו מוקאלי עד 1975. משנת 1979 עד 1987 היה יועץ ראשי לענייני מדיניות פנים ליושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, טיפ אוניל. הוא כיהן גם בוועדת המדיניות וההיגוי של המפלגה הדמוקרטית, תחילה כסגן יו"ר ולאחר מכן עמד בראשה. שימש עוזרו של יו"ר הוועדה למנהל ותקציבים בבית הנבחרים.
לו עבד כמשפטן כחמש שנים בחברת עורכי הדין "ואן נס, פלדמן וקורטיס". כמשפטן, עסק בעיקר בדיני ייצור חשמל. כמו כן, עבד בעבר במרכז למחקר המזרח התיכון. שימש כמנהל תחום של הוועד הדמוקרטי הלאומי עבור הקמפיין של הוועד ב-1988, וכסגן מנהל במשרד לניתוח תוכניות של משרד העיר בוסטון למנהל ותקציבים.
מפברואר 1993 עד 1994 כיהן כיועץ מיוחד לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון. היה אחראי על פיתוח מדיניות ועל היוזמה לשירות לאומי - "אמריקור" (Americorps), וכן על החקיקה לרפורמת ביטוח בריאות. באוקטובר 1994 עזב את הבית הלבן כדי לשמש מנהל ביצועי לענייני חקיקה במשרד למנהל ותקציבים בקונגרס האמריקאי. מאוגוסט 1995 עד יולי 1998 כיהן לו כסגן מנהל המשרד למנהל ותקציבים בקונגרס. בתפקיד זה שימש מנהל תפעול ראשי, הממונה על צוות של 500 אנשי צוות, והיה ממונה על תחום רחב סמכויות בנושאי תיאום המאמץ של ממשל קלינטון בנושאי תקציבים והקצאות ממשל. לא פעם שימש בצוות הממשל למשא ומתן בנושא חוק איזון התקציב של שנת 1997, כשהוא רוכש לעצמו מוניטין של איש משא ומתן סבלני ואפקטיבי.
הנשיא קלינטון מינה אותו לראש המשרד למנהל ותקציבים בקונגרס, והסנאט האמריקני אישר את מינויו ב-31 ביולי 1998. בתפקיד זה כיהן עד תום כהונת ממשל קלינטון בשנת 2001. כראש המשרד למנהל ותקציבים היה אחראי על מדיניות ממשל קלינטון לנושאי תקציב, מנהל ונושאי הקצאות שונות. כחבר קבינט וחבר בכיר של הצוות הכלכלי בממשל, הוא ייעץ לנשיא בנושאים רחבים הנוגעים למדיניות חוץ ופנים זו. הוא ייצג את ממשל קלינטון במשא ומתן התקציבי עם הקונגרס וכיהן כחבר במועצה לביטחון לאומי.
בתום כהונת ממשל קלינטון שימש לו סגן נשיא באוניברסיטת ניו יורק ופרופסור בבית הספר לשירות הציבורי באוניברסיטה. ביוני 2006 מונה למנהל בחברת הפיננסים סיטיגרופ. עם היבחרו של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית מונה על ידי הנשיא הנבחר, כבר בתקופת המעבר, כסגן מזכירת המדינה הילרי קלינטון עם אחריות לתחום התקציבים והמנהל, כאשר מקבילו ג'יימס סטיינברג מונה כאחראי לתחום המדיניות . ביולי 2010 הודיע אובמה כי בחר בלו להחליף את ראש משרד הניהול והתקצוב בבית הלבן, פיטר אורסג, ומינויו אושר בסנאט בנובמבר.
תפקידים נוספים שמילא הם חבר במועצה ליחסי חוץ, בוועד המייעץ למכון ברוקינגס והאקדמיה הלאומית לביטוח לאומי. בנוסף הוא חבר בארגון המשפטנים של וושינגטון די. סי. ומסצ'וסטס. הוא מתגורר בשכונת ריברדייל ברובע הברונקס שבניו יורק.
ב-10 בינואר 2013 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה שבכוונתו למנות את לו למזכיר האוצר. ב-27 בפברואר אישר הסנאט את המינוי, ולמחרת הושבע לו והחל את כהונתו.
ביוני 2014, נבחר לו על ידי "ג'רוזלם פוסט" כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
אחמד אויחיא

חיים מוקדמים

אויחיא נולד בכפר איבודררן באלג'יריה  ב-2 ביולי 1952. את לימודיו בבית ספר יסודי עשה באלג'יר ואת השכלתו התיכונית למד בבית ספר תיכון אל-אידריס. בשנת 1972, אויחיא הצטרף לבית הספר ללימודי דיפלומטיה באלג'יר והתמחה בדיפלומטיה.  בשנת 1976 עזב את ההתמחות בדיפלומטיה על מנת לשרת בצבא אלג'יריה בין השנים 1978-1976.

קריירה

בשנת 1979 הוא הצטרף למשרד חוץ האלג'יראי. במהלך כהונתו במשרד, הוטל עליו ניהול המחלקה לענייני אפריקה. ב-1980 הוא מונה להיות היועץ לענייני חוץ של שגריר של אלג'יריה בחוף השנהב, כיהן בתפקיד זה עד 1982. בשנת 1982 הוא מונה להיות היועץ לענייני חוץ של ראש משלחת אלג'יריה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק. הוא היה יועצו של שר החוץ של אלג'יריה מ-1990 עד 1991.
בסוף 1995 היה המועמד המוביל לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה וניצח בבחירות. עם בחירתו של עבד אל-עזיז בותפליקה לנשיאות אלג'יריה ב-1998 התפטר מתפקידו כראש הממשלה. המצב הכלכלי הקשה שאלג'יריה הייתה שקועה בו מאז מלחמת האזרחים האלג'יראית הוביל לפופולריותו בקרב הציבור האלג'יראי. בשנת 2003 חזר לתפקיד וכיהן בתפקיד עד שנת 2006.
אחרי שהיה מעורב בפגישות דיפלומטיות בינלאומיות בשנת 2008, נקרא אויחיא לשוב תפקיד ראש הממשלה על ידי הנשיא בותפליקה. בהשבעתו השלישית והאחרונה, הוא התחייב "להמשיך ליישם את תוכנית המדיניות של נשיא הרפובליקה".
העיתונות הזרה והמקומית הגיבה על היחסים הסוערים שבין אויחיא ובותפליקה, הרי שניהם לא מאותה מפלגה ודעותיהם חלוקות בנושאים רבים.
כהונתו של אויחיא הסתיימה ב-3 בספטמבר 2012, והוא הוחלף על ידי עבד אל-מאלכ סלאל. ב-16 באוגוסט 2017 חזר לכהן כראש הממשלה, אך הוחלף שוב ב-12 במרץ 2019 על ידי נור א-דין בדווי.