google/wiki40b huggingface dataset:
פנקיסטיסקופ

פנקיסטיסקופ (Phenakistiscope), "מראֶה מטעה" בתרגום מילולי, הוא מכשיר אופטי ליצירת אשליה של תנועה, שפותח בראשית שנות השלושים של המאה ה-19 על ידי המדען הבלגי ז'וזף פלטו (Joseph Plateau).
בגרסתו הפשוטה ביותר, המכשיר בנוי מדיסק אחד המחולק לשמונה או שישה-עשר מקטעים, כשבכל מקטע פעור חריץ צר ולצדו דמות המצויה בתנוחה אחת מתוך רצף של תנועה (למשל, דמות קופצת בחבל, בועטת בכדור וכיוצא בזה). הצד עליו מצוירות הדמויות הופנה כלפי מראָה בעוד הצופה במתקן ניצב ללא ניע מן הצד השני של הדיסק, כשעינו צמודה לאחד החריצים. כאשר הדיסק הסתובב במהירות, בכל פעם שמפתח החריץ חלף בסמוך לעין הצופה, ניתן היה לראות להרף-עין את אחת הדמויות המצוירות מצדו השני של הדיסק (משום שהשתקפו במראה). הרושם שמתקבל על הרשתית הוא של דמות יחידה בתנועה.
פלטו, שחקר את התמדת רישומי האור על רשתית העין, הבין שהדימוי שנחשף לרגע מותיר את רושמו על הרשתית גם אחרי שנעלם: "אם מספר אובייקטים הנבדלים באופן רציף בצורתם ובתנוחתם מוצגים לעין בזה אחר זה במקטעים מהירים וסמוכים, הרשמים שהם מפיקים על הרשתית יתערבבו יחדיו כך שניתן יהיה להאמין שאובייקט יחיד משנה את צורתו ואת תנוחתו."

מארה ומייברידג'

המדען וחוקר התנועה אטיין ז'ול מארה היה אחד הראשונים להבין את חשיבותו של המתקן לחקר התנועה:
כולם מכירים את המכשיר האופטי הגאוני שהמציא פלטו, הקרוי "פנקיסטיסקופ". מכשיר זה, המכונה גם "זואוטרופ" (Zootrope), מציג לעין סדרה של דימויים עוקבים של אנשים או חיות המתוארים במגוון תנוחות. כאשר תנוחות אלו מתואמות כך שהן מעלות לפני העין את כל שלבי התנועה, האשליה מושלמת; נדמה לנו שאנו רואים אנשים חיים זזים בכיוונים שונים. מכשיר זה, המשמש על-פי רוב לשעשוע ילדים, מראה לעתים קרובות דמויות גרוטסקיות הנעות באופנים מגוחכים. אך התחוור לנו, שעל ידי תיאור מוקפד של דמויות על מנגנון זה, וייצוג נאמן של התנוחות העוקבות של הגוף במהלך צעידתו, ריצתו וכדומה, נוכל לשעתק את מראה סוגי התנועה השונים של האדם
הצלם האנגלו-אמריקאי אדוארד מייברידג' והמיליונר לילנד סטנפורד, במסגרת ניסוייהם בצילום תנועה, הבינו ש"תיאור מוקפד" ו"ייצוג נאמן" יכולה לספק המצלמה. הם החליפו את איורי הפנקיסטיסקופ בתצלומים, שנתפסו כאמינים ומדויקים יותר, ובעלי זיקה הדוקה יותר ל"אמת" ריאליסטית כלשהי, ובנו על סמך התצלומים תאוריית תנועה. מארי הסתייג מההיבט האשלייתי שיוצרים תצלומיו של מייברידג', אך המשיך להיעזר בצילום ובמכשיר הפנקיסטיסקופ במחקרי התנועה שלו.
יחסי גרמניה–מצרים

היסטוריה

בדצמבר 1953, החלו לראשונה יחסים בין גרמניה המערבית למצרים בפרויקטים של שיתוף פעולה טכני, הכולל פרויקט של הבראה מקצועית, מחקרים משותפים על ברזל גולמי ועוד.

יחסים כלכליים

מצרים מדורגת במקום השלישי ברשימת הסחר של גרמניה במזרח התיכון.
נכון ל-2007, הייצוא הגרמני למצרים הסתכם בכ-2.1 מיליארד אירו. הייצוא המצרי לגרמניה הסתכם באותה שנה בכ-804 מיליון אירו.

יחסים דיפלומטיים

לגרמניה יש שגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה. מצרים מחזיקה בשגרירות בברלין וקונסוליות בפרנקפורט ובהמבורג.
איונה בראון

ביוגרפיה

ברון נולדה למשפחה מוזיקלית; הוריה היו מוזיקאים; אחיה טימותי הוא קרנן ראשי בתזמורת רשות השידור הבריטי; אח אחר, איאן, הוא פסנתרן ואחותה, סאלי, מנגת ויולה בתזמורת בורנמות.
משנת 1963 עד 1966, הייתה בראון חברה בתזמורת פילהרמוניה. בשנת 1964 הצטרפה לאקדמיה של סנט מרטין אין דה פילדס ושם התקדמה עד להיותה לסולנית בשנת 1974.
בשנת 1981 התמנתה בראון למנהלת אמנותית של התזמורת הקאמרית הנורווגית. ב-1987 קיבלה משרה דומה 
בתזמורת הקאמרית של לוס אנג'לס. משנת 1985 עד 1989 הייתה מנהלת אורחת של התזמורת הסימפונית של ברמינגהם.
בשנים האחרונות, עד מותה, הייתה מנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של דרום יוטלנד, דנמרק.
בראון מתה במחלת הסרטן בגיל 63, בביתה בסולסברי, דרום אנגליה.
קרון בילום

קרון בילום (באנגלית: Caboose באמריקה הצפונית, Brake Van בממלכה המאוחדת) הוא קרון רכבת הנגרר בסופה של רכבת משא ומשמש בין היתר למגורי עובדי הרכבת. עד לשנות ה-80 של המאה ה-20 נדרשה כל רכבת משא בצפון אמריקה לגרור במאסף קרון בילום. עם פיתוח קרונות המשא ואמצעי האיתות וההתרעה במסילות הרכבת ושכלולם, פחת השימוש בקרונות בילום ובתחילת המאה ה-21 הם נעשו למחזה נדיר על המסילות.

היסטוריה

קרון הבילום מספק לצוות הרכבת מקלט מפגעי מזג האוויר בקצה האחורי של רכבת משא. מן הקרון היה הצוות יוצא לעבודות עיתוק וכן לשמירה על הרכבת בשעה שעצרה. הקרון איפשר אף תצפית קבועה על הרכבת לצורך זיהוי תקלות שונות במשך הנסיעה: מטענים שחרגו ממקומם, ציוד הנגרר על המסילה וצירי גלגלים שנשחקו והתלהטו. לפקח הרכבת היה משרד בקרון הבילום, שבו היו נשמרים רישומי המטען של הרכבת. ברכבות משא לטווחים ארוכים היה קרון בילום שבו תנאי מגורים מינימליים לצוות, כולל מיטות ומטבח. 
קרונות בילום ראשונים היו מורכבים מקרון שטוח שעליו הוקם ביתן קטן, או מקרון משא סגור. משך תקופה ארוכה היו קרונות הבילום מצוידים בדלת צדית, דוגמת קרונות משא סגורים, עד אשר הדבר נאסר בחוק בגלל הסיכון הבטיחותי שבמבנה זה. קרונות בילום מאוחרים יותר מתאפיינים במרפסת קטנה בכל אחד מקצותיהם, אשר מצידיה יכול איש הצוות לרדת מן הרכבת אף בעת תנועתה. קרון הבילום צויד בפנסים אדומים כדי לציין את סופה של הרכבת. רבים מקרונות הבילום נצבעו באופן מסורתי בצבעים בוהקים, חלקם באדום וחלקם בצבעי הקטר.

סוף עידן קרון הבילום

התקנת בלמים נפרדים בכל קרון משא, המופעלים בלחץ אוויר, הורידה משמעותית את הצורך בקרון בילום אשר יסייע לבלימת הרכבת בצוותא עם הקטר.
החל משנות השמונים פותחו בצפון אמריקה מתקנים אלקטרוניים שאותם ניתן להצמיד לאחורי הקרון המאסף ברכבות משא, הממלאים את רוב הפעולות אותן מילא הפקח אשר אייש את קרון הבילום. המתקן, המכונה בארצות הברית FRED/EOT (ראשי תיבות של "מתקן אחורי מבזיק/מתקן מאסף הרכבת"), מנטר את לחץ האוויר במערכת הבלמים של הרכבת ומשדר אות אלחוטי על כל תקלה לקטר. המתקן אף מנטר את תנועת הקרון המאסף ומשדר זאת לקטר, כך יכול נהג הקטר לדעת כי בתחילת נסיעה "נמתחה" הרכבת לכל אורכה ולא נותר "חופש" במצמדים שבין הקרונות, ועתה ניתן להגביר את מהירות הנסיעה. מידע זה חשוב במיוחד ברכבות משא ארוכות המגיעות לעיתים לאורך של קילומטרים אחדים. המתקן אף מכיל פנס מהבהב באור אדום כך שניתן להבחין באחוריה של רכבת משא ארוכה. עם תחילת השימוש במתקן FRED/EOT הלך ודעך השימוש בקרונות בילום. היום קיימים בארצות הברית קרונות בילום בודדים בלבד, המופעלים על ידי חברות רכבות קטנות.
רכבת ישראל הפסיקה את השימוש בקרונות בילום ברכבות המשא שלה בסוף שנות ה-60, עם התקנת מערכות בלימה בכל קרונות המשא. במוזיאון רכבת ישראל מוצגים שני קרונות בילום, האחד של הרכבת המנדטורית ואילו השני קרון בילום מצרי, כנראה שלל מלחמה.
ורוור לייקינג

רקע

לייקינג נולדה בשנת 1950 בבונדה, שבקמרון, בת לקבוצה האתנית הבאסה. היא גדלה אצל סביה מצד אביה, בסביבה מסורתית. בשנת 1977 למדה אמנויות מסורתיות במאלי, וב-1978 עברה לגור בחוף השנהב. היא החלה בגיל צעיר לעסוק במגוון תחומי אמנות, בעיקר באופן אוטודידקטי, כולל תיאטרון, ספרות, קולנוע, וציור. עבודותיה נוטות להרחיק לכת מן המציאות, אך בה בעת להיות מחוברות לרגעים משמעותיים בחייה. היא עבדה כחוקרת במכון לספרות ואסתטיקה שחורה באוניברסיטת אבידג'אן בין 1979 ל-1985. הקריירה הספרותית שלה מבוססת בתנועת קי-יי מבוק, אותה הקימה, ואשר לייקינג מתארת כ"תנועה למען הלידה מחדש של האמנויות האפריקאיות, והולדתה של תרבות פאן-אפריקאית עכשווית ולמען התחברות, והכרה, בתרבויות של העולם השחור". היא סופרת פורה, וכתבה בכמעט כל סוגה מוכרת, אך המוניטין הבינלאומי שלה הוא בעיקר בשל עבודתה בתיאטרון ובהקמת כפר האמנות קי-יי, אשר תומך בבני נוער מרקעים נחשלים ומלמד אותם אמנויות. הכפר פועל כקואופרטיב, ומשתכנים בו אמנים ממגוון מסורות ורקעים, ביניהם אמני תיאטרון בובות, רקדנים, שחקנים, מוזיקאים, פסלים, ציירים, מעצבי תלבושות, טכנאי אור וקול, ועוד.
Sender Policy Framework

Sender Policy Framework‏ (SPF) היא מערכת פשוטה לאימות דואר אלקטרוני שעוצבה כדי לזהות זיוף והתחזות לגורמים אחרים. היא עושה זאת בעזרת מנגנון שמאפשר לשרתי קבלת הדואר לבדוק שהודעות המגיעות משם מתחם מסוים מקורן במארח שהוסמך לכך על ידי בעל שם המתחם. 
הרשימה של המארחים שמורשים לשלוח הודעות תחת שם המתחם הזה מפורסמים ברשומות ה־Domain Name System שלו, בצורה מוגדרת מראש כרשומות TXT. דואר זבל אלקטרוני ומתקפות דיוג לרוב משתמשים בכתובות מזויפות לשליחת הודעות הדואר האלקטרוני, כך שפרסום ובדיקה של רשומות SPF יכול להחשב כדרך להלחם בדואר זבל אלקטרוני.
RFC 7208 שפורסם על ידי IETF מגדיר מה זה Sender Policy Framework.
ירי שמחה

ירי שמחה הוא ירי בנשק קל, כגון רובה או אקדח, כלפי מעלה אל השמים לשם הבעת שמחה. ירי שמחה נהוג בחבל הבלקן, במדינות ואוכלוסיות ערביות, בחלקים מצפון הודו, בפקיסטן, באפגניסטן, בפיליפינים, בחלק ממדינות מרכז אמריקה ובקהילות היספניות גדולות בדרום בארצות הברית. הירי מבוצע בעיקר במהלך חגים או שמחות משפחתיות ולעיתים בתהלוכות ואירועים אחרים. הירי מבוצע, בדרך כלל, בזווית תלולה, כאשר הנשק מונף מעל ראשי המתקהלים ללא כוונון. לעיתים הירי מבוצע במצב אוטומטי, מרובי סער ובכך מועצמת עוצמת הרעש.

סיכונים ומפגעים בירי שמחה

ישנם דיווחים על תאונות ירי בחתונות‏ ובסילבסטר. חלק מהתאונות הן בשל פליטת כדור בתוך קהל צפוף וחלק בשל תכונותיו של הירי תלול המסלול שבו מהירות הקליע הנופל אל הקרקע קרובה למהירותו הגבולית.
במקרים שבהם הירי מבוצע מזווית ישרה כלפי מעלה עשויים להיפגע החוגגים עצמם שמצויים בצפיפות רבה בסביבתו של היורה מפגיעות הקליעים.
לעיתים הירי נעשה כשהיורה מוסח ומופרע על ידי החוגגים שסביבו ומבלי שהוא מכוון ואף אינו מביט בנשק במהלך הירי. במקרים מסוימים הירי מבוצע בנשק אוטומאטי ביד אחת מבלי שיד האחרת תומכת במתפסים ובכך עלול להיפגע מהירי חוגג אחר שבקרבת היורה.
מלבד תאונות הירי, ירי שמחה מהווה זיהום רעש. קולות הירי הם חזקים מאוד ומפריעים את שנתם ומנוחתם של המתגוררים בסביבה אף ביישובים סמוכים.

חוקיות ירי שמחה

בישראל ירי השמחה מנוגד לחוק, שכן השימוש בנשק אישי מוגבל למטרות מסוימות שהן ציד, הגנה עצמית או אימוני ירי להגנה עצמית במקום ובמתכונת שאושרו או ירי ספורטיבי במקום ובמתכונת שאושרו. בשנת 2005 תוקן חוק העונשין, ונקבעה בו נסיבה מחמירה לעבירה של שימוש בכלי נשק בדרך נמהרת או רשלנית שיש בה כדי לסכן חיי אדם או לגרום לו חבלה, כך שכאשר הדבר נעשה בחגיגה או בטקס, העונש יעמוד על ארבע שנות מאסר ולא שלוש. בנוסף לכך ברוב המקרים מבוצע הירי בנשק בלתי חוקי (ללא רישוי).
במשטרת ישראל מתקבלות מדי שנה תלונות רבות של אזרחים בדבר ירי שמחה מיישובים ערביים, שמהווה מטרד רעש ומקור סיכון. בשנת 2011 הוגשו כמאה ושבעים כתבי אישום נגד חשודים בירי שמחה. בניסיון לצמצם היקף התופעה דורשת לעיתים המשטרה להחתים את יוזמי האירוע על התחייבות שאיש מהאורחים לא ישתמש במהלכו בנשק.
ויקטור ז'דנוביץ'

ביוגרפיה

ז'דנוביץ' נולד בלנינגרד. הוא החל להתאמן בסייף בגיל 15. בשנת 1963 הוא סיים את לימודיו במכון לספורט בלנינגרד והוסמך למאמן. לאחר סיום ההופעות ז'דנוביץ' היה מאמן ראשי בסיף של אגודת ספורט "דינמו" ובשנים 1977-1987 היה ראש נבחרת ברית המועצות ברומח.

אולימפיאדות

בשנת 1956 ויקטור ז'דנוביץ' נכלל בנבחרת האולימפית של ברית המועצות השתתפה במשחקי מלבורן. בחצי גמר הנבחרת הפסידה לנבחרת הונגריה ולכן חזרה ללא מדליות.
בשנת 1959 התגבשה נבחרת ברית המועצות בה בנוסף לז'דנוביץ' היו מארק מידלר, יורי סיסיקין, הרמן סבשניקוב ויורי רודוב. נבחרת זו זכתה באותה שנה אליפות העולם (זכתה עוד מספר פעמים עד לשנת 1963). בשנת 1960 היא הגיעה לאולימפיאדת רומא וזכתה בתחרות הקבוצתית. בנוסף לכך, ז'דנוביץ' זכה בתחרות אישית וקיבל מדליית זהב נוספת. ז'דנוביץ' היה סייף סובייטי ראשון שזכה במדליית זהב אישית בתחרות עולמית.
גם באולימפיאדת טוקיו הנבחרת בהרכב דומה זכתה בתחרות קבוצתית. בתחרות אישית ז'דנוביץ' הפסיד בחצי גמר.
אלכסנדר יאקובלב

חייו

יאקובלב למד באקדמיית חיל האוויר של הצבא האדום ע"ש ז'וקובסקי, בשנת 1931 החל לעבוד כמהנדס במפעל למטוסים. שנה לאחר מכן הוא כבר ייסד משרד תכנון למטוסים קלים, ועד שנת 1984 היה המתכנן הראשי במשרד זה, שנקרא "יאקובלב" על שמו.
יאקובלב היה גם סגן שר ("זמסטיטל נארקומה", במונח הסובייטי) של תעשיית התעופה לענייני מוצרים חדשים בשנים 1940-1946. בשנת 1946 היה מעורב בפרשת המשרד לתעשיית התעופה שבסיומה נשפטו ראשי המשרד לתקופות מאסר לצד מפקד חיל האוויר הסובייטי (כולם נוקו מכל אשמה בשנת 1953).
בשנת 1943 נבחר לחבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנו כ-40 אלף מטוסים פרי תכנונו.
הנסיכה הצפרדע

עלילה

הנסיכה אמרלדה, המכונה אמה, היא יורשת העצר של ממלכת גרינסוורד. המאפיין הבולט ביותר שלה הוא צחוקה הדומה לנעירת חמור. היחידה שמעריכה אותה היא דודתה גראסינה, המכשפה הירוקה הנוכחית. כאשר מאלצים אותה להתחתן, בורחת הנסיכה ופוגשת בנסיך אידריק ממונטה ויסטה העליונה, שקולל על ידי המכשפה מודין והפך לצפרדע. הנסיכה מנשקת אותו במטרה לנסות ולהפוך את הכישוף, אך הופכת בעצמה לצפרדע, והשניים יוצאים למסע הרפתקאות במטרה לנסות ולהפוך את הכישוף, כשאחריהם רודף כלב עקשן.
טומי אדונסי

ביוגרפיה

אדונסי נולדה ב-24 במאי 1987 במדינת אוגון שבניגריה. היא למדה באוניברסיטת לאגוס שבניגריה, וסיימה את לימודיה עם קבלת תואר בוגר (BA) בבלשנות של שפות אפריקאיות עם התמחות בפת היורובה. את הופעת הבכורה שלה ביצעה עם הסינגל "I Wan Blow", אותו ביצעה באפריל 2013 במלון Oriental Hotel.

מיזמים אחרים

אדונסי היא המנכל"ית והמייסדת של CGT מדיה בע"מ, חברת בידור ומדיה אפריקאית.
חיים לוי (מוזיקאי)

ביוגרפיה

חיים לוי נולד ב-1959 בחיפה, לאביו יעקב שעלה ממרוקו ולאמו בלהה, דור 12 בישראל. למד בבית הספר אליאנס בחיפה ובמשך שנות לימודיו הפיק מוזיקלית את כל אירועי התרבות בבית הספר.
שירת בצה"ל בחטיבת גולני בגדוד 13 כלוחם והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.

קריירה

מגיל 12 למד בחיפה אצל אפרי אליפז ולאחר השחרור מהצבא למד אצל חיים אסולין באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. את השכלתו כמעבד השלים אצל מורים פרטיים לתזמור ולכן עסק בנגינת פלמנקו במשך תקופה מסוימת. בירושלים הכיר את הזמרת רוחמה רז ושימש כמלווה שלה כחמש שנים
ב-1985 הקים עם שותפים חברת הפקות ועבר לתל אביב.
בין השנים 1989 – 1995 עבד עם הזמרת רונית אופיר והמפיק אמנון ברנזון והפיק עבורם את האלבומים "צריך לחזור" (משירי נתן יהונתן), "3000 לירושלים", "על יפי נערים" (אלבום שירי זיכרון לחללי מערכות ישראל), "שירים ממיטב הזמר העברי א'" וקלטת וידאו מצליחה – "שיר ארץ".
ב-1990 הפיק לזמרת רומי הלחמי אלבום מקורי ומיוחד בשם "בערך בגובה רב" שזכה לביקורות מצוינות. מלבד ההפקה המוזיקלית הלחין את כל שירי האלבום. השירים הזכורים: שיר דרך, בערך בגובה רב, יש לפעמים ועוד.
ב-1992 הפיק דיסקים רבים של שירי ילדים.
ב-1993 הקים יחד עם מירן אפשטיין, נגן כלי נשיפה את "צמד נגטיב" שהופיע בהצלחה רבה בישראל ומחוצה לה, וכן הוציא מספר סינגלים לרשתות הרדיו.
בין השנים 1997 – 2005 עבד עם המפיק, זמר ומספר הסיפורים, דודו אלהרר וביחד הופיעו בתיאטרון הבימה עם המופע "אלף שירים ושיר" משירי נעמי שמר ובתיאטרון הקאמרי במופע שירים וסיפורים.
משנת 2000 עוסק חיים לוי בניהול מוזיקלי של להקות זמר נוער ובוגרים וכן בהופעות ושירה בציבור במועדוני זמר.

חיים אישיים

התגורר שנים רבות בראשון לציון ומאז 2018 מתגורר בבאר יעקב.
נשוי לאורית ולהם שלושה בנים.
שרה בלצ'ר

ביוגרפיה

במקור מדרום אפריקה, בלצ'ר ומשפחתה עברו לניו יורק כשהיא הייתה בת 12. משפחתה ממוצא יהודי-ליטאי, דבר המשתקף גם בעבודתה. זמן אחרי תקופה קצרה באוניברסיטת ג'ורג'טאון, בוושינגטון די. סי., בלצ'ר עברה לגור בפריז במשך שנה, ובחזרתה לארצות הברית, נרשמה ללימודי קולנוע בניו יורק. בשנת 1992, זמן קצר לאחר סיום לימודיה בחוג לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק, היא חזרה לדרום אפריקה. היא עבדה בתור עיתונאית עבור תאגיד השידור של דרום אפריקה (SABC), והחלה ליצור ולביים סדרות, יחד עם אמה, הילרי בלצ'ר, במסגרת חברת ההפקה שהקימה בצ'ר, CINGA Productions.
בלצ'ר ביימה את הסרטים התיעודיים Surfing Soweto ו-Kobus And Dumile. היא הייתה מועמדת לפרס הבימוי הטוב ביותר בפרסי פרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק"  של 2013, עבור הסרט העלילתי הראשון שלה Otelo Burning, המספר את סיפורו של אוטלו בוטלז בן ה-16, וכיצד הוא לומד לגלוש בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה. הסרט זכה ב-17 פרסים ברחבי העולם. הסרט הוא בזולו, עם כתוביות באנגלית, ומככבים בו ג'אפטה ממבולו, תומאס גומדה, וטשפאנג מוהולמי. בעקבות ההצלחה של Otelo Burning, בלצ'ר זכתה למימון מהקרן הלאומית לקולנוע וווידאו (NFVF) של דרום אפריקה, להפקת מספר סרטים מתוכננים.
בכורת סרטה השני, "איינדה, התקיימה ב-10 באוקטובר בפסטיבל הסרטים של לונדון, וזכה בכיבודים בינלאומיים בפסטיבל הקולנוע של לוס אנג'לס ב-2015.
 ביולי 2018, יצא סרטה Mayfair. בכורת הסרט התקיימה בדרבן, ב-21 ביולי. הסרט הוא מעין סרט גנגסטרים, מהז'אנר של "הסנדק", אך על פי מבקרים, הוא חורג ומתעלה על הז'אנר בכך שמביא רבדים נוספים, ביניהם מבט נשי על עולם זה, וההקשרים הייחודיים של דרום אפריקה, מהגרים, והשפעת העוני והתערבות ארגונים והפוליטיקה שלהם.
נכון לסוף שנת 2018, סרטה הבא, Barry, הוא בשלבי קדם הפקה.
בלצ'ר היא חברה מייסדת בארגון Sisters Working in Film and Television ‏(SWIFT), ארגון שנוסד בדרום אפריקה לשם העצמת נשים בתעשיית הקולנוע, קידום שוויון מגדרי, והכרה בהצטלביות שבחוויותיהן של נשים בתחומים שלפני ומאחורי המצלמה, בתעשייה שבכל ההיסטוריה שלה בשליטה גברית, ובמיוחד של קולנועניות של צבע בתעשייה שבעיקרה לבנה.
בלצ'ר רואה בהיותה אישה שמייצרת קולנוע אחריות, וגם כאשר עיקר הסיפור הוא בין אב לבין, כדוגמת סרטה האחרון, היא סבורה שהאופן שבו האלימות שבסרט מוצגת, וכן קשרים קהילתיים ונושאים אחרים. לדבריה, ההשפעה על הסרט הייתה רבה: "מה שמתחיל כקרב יריות סטנדרטי, הופך להיות המסע הרגשי של הגיבור... אני חושבת שזה המבט הנשי".
Mayfair יצא באותו השבוע שבו תעשיית הקולנוע בדרום אפריקה הורעשה בשל סדרת האשמות של הטרדה מינית נגד בכיר התעשייה קאלו מטבנה. במסגרת SWIFT, בלצ'ר, היו"ר הנוכחית של SWIFT, הייתה חלק מקמפיין #ThatsNotOK נגד הטרדה מינית, ואומרת שהיא מרגישה שיש שינוי תודעתי היום בתעשייה לעומת העבר. הארגון הפיק סרטון קצר על הטרדה מינית במקום העבודה שהוקרן לפני כל סרט בפסטיבל דרבן בה הייתה בכורת הסרט שלה.

חיים אישיים

בלצ'ר נשואה ויש לה שלושה ילדים.
סבך הפרי האדום

עלילה

הרומן מתמקד במולי בורג, בת מאומצת למשפחה ענייה מפנסילבניה אשר ניחנה ביופי יוצא דופן ואשר מודעת לנטייתה המינית הלסבית מגיל מוקדם. היא מתוארת כנערה דעתנית ובעלת ביטחון עצמי רב. למולי יחסים רעועים עם אמהּ קארי, וזו מודיעה לה כבר בגיל צעיר שהיא אינה אמה הביולוגית ושהיא למעשה "ממזרה". מולי מתנסה ביחסים חד-מיניים כבר בכיתה ו' עם חברתה לורטה בי ביסלנד, ולאחר מכן שוב בבית ספרה בפלורידה, שם היא מקיימת יחסים עם חברה בשם קרוליין סימפסון, המעודדת המובילה בבית הספר. סימפסון מקיימת עם מולי יחסים ברצון, אך מסרבת למונח "לסבית".
מולי מתנסה גם ביחסים עם גברים, בהם גם עם בן-דודהּ, כאשר השניים היו צעירים. אביה, קארל, מת כאשר הייתה בשנותיה הראשונות בבית הספר היסודי. שילוב של אופייה החזק והבוז שהיא חשה לאמהּ מביאים אותה להצטיין בלימודיה ולקבל מלגה מלאה לאוניברסיטת פלורידה. שלא כמו קארי, קארל תמיד תמך בשאיפותיה של מולי ובלימודיה. יחד עם זאת, כאשר מתגלה מערכת היחסים של מולי עם שותפתה האלכוהוליסטית למעונות, נדחית בקשתה לחידוש המלגה. כשברשותה רק סכום כסף קטן, היא עוברת לניו יורק על מנת לרכוש השכלה כקולנוענית. כאשר היא מגיעה לעיר, מתבדים חלומותיה בנושא מערכות יחסים. הספר מסתיים בשנות ה-60, עם מהפכת ילדי הפרחים.
סינרגיה

סינרגיה (בעברית: אִגְבּוּר, והפועל מְאֻגְבָּר, לְאַגְבֵּר) או סינרגיזם (מיוונית: synergos לעבוד יחד) היא פעולה משותפת של שני גורמים או יותר הנותנת תוצאה טובה יותר מצירוף פעולות כל הגורמים בנפרד. שיתוף פעולה בין שתי קבוצות, פעולה משולבת.
תומכי הסינרגיה מעודדים שיתופי פעולה בין אישיים על בסיס התנדבותי בעיקר, כי לשיטתם רק כך תהיה התוצאה הסופית מיטבית. לתורת הסינרגיה משפטי מליצה רבים כמו "השלם גדול מסך כל חלקיו" ומשפטים אחרים המדגישים ששלמות של דבר תגיע משיתוף פעולה נכון ומעבודת צוות, ולא מחלקים נפרדים אשר יבצעו את עבודתם בנפרד למען אותה תוצאה סופית.
מיזם ויקיפדיה הוא דוגמה לכך.
יש שאיחוד כוחות אינו מועיל. להמשלת הדבר נטבעה בתלמוד המימרה הארמית "קדרא דבי שותפי לא קרירא ולא חמימא" – ופירושה: קדֵרה של שותפים אינה קרה ואינה חמה, ובעברית מודרנית "יותר מדי טבחים מקדיחים את התבשיל" כלומר השותפות לא תמיד יעילה, שכן פעמים זה סומך על זה, או זה פועל בניגוד לזה – ונמצא העסק מפסיד.
אגבור הוא ההיפוך של חוק התפוקה השולית הפוחתת.

סינרגיה ארגונית

גישה משלימה למושג הסינרגיה בתוך ארגונים מוצגת על ידי ד"ר רמי בן-ישי ומדגישה את משמעותה של סינרגיה כשינוי בפרדיגמה הניהולית, מתחרות לשיתופי פעולה. על פי גישה זו, הסינרגיה הארגונית מתארת איך ארגון יכול לייצר תפוקות שלא על ידי תוספת משאבים, אלא בעיקר על ידי שיפור יחסי הגומלין בין רכיבים בארגון. על פי תפישתו, העולם הווירטואלי והגלובלי דורש מארגונים לתפקד בשווקים שונים ומגוונים. להתאים את הפעולה שלו לתרבויות שונות ולייצר קשר איכותי עם הלקוחות שלו. כל אלה מחייבים סינרגיה ארגונית. המושג סינרגיה ארגונית מתייחס גם לקשר של הארגון עם הסביבה שלו, עם לקוחות, עם ספקים ועם מתחרים.
סינרגיה מבוססת על שונות בין הרכיבים. כך השונות בין גבר לאישה מאפשרת יצירת זוגיות, משפחה וילדים. שונות זו, בארגונים, מאפשרת השלמת המשימות הארגוניות על ידי מומחים בתחומים שונים. כך, לדוגמה, הנהלה של ארגון מורכבת ממומחה לכספים, לייצור, לשיווק, למשאבי אנוש וכו'.
על פי תפיסה זו, דפוס הסינרגיה הוא אחד מתוך שבעה דפוסים של יחסי גומלין אפשריים בארגון. המיוחד בדפוס הסינרגיה שהוא מאפשר בריאת מציאות חדשה על ידי שני צדדים שונים (או יותר), כאשר כל אחד מהם לא יכול לברוא אותה לבד. דוגמאות מובהקות לכך הן: מיזוגים ורכישות, שינוי בתרבות ארגונית והטמעת טכנולוגיה חדשה.
עדו בהט

ביוגרפיה

עדו בהט הוא דור שני בישראל; סבו, שלום בהט, היה מזכיר מועצת פועלי חיפה. אביו, בנימין בהט, עבד ב-IBM ואמו, עליזה בהט, הייתה ארכיטקטית.
עדו בהט נולד בתל אביב, הצעיר מבין שני אחים. בגילאים 5 עד 13 עבר להתגורר עם משפחתו בירושלים, לאחר מכן שבו לתל אביב. הוא בוגר תיכון חדש תל אביב.
בשנים 1979–1982 שירת ביחידת ההסרטה המרכזית של חילות היבשה. למד תלמוד ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בתום שירותו הצבאי החל לעבוד כעורך, הפרויקט הגדול הראשון שלו היה עריכת תשדירי מערכת הבחירות של המערך בשנת 1984 בהפקת דן שילון.
בשלהי שנות השמונים וראשית שנות התשעים שימש כעורכם של מאות סרטי תדמית, תשדירי שירות ופרסומות; ביניהם עבור מפעל הפיס, מקורות, חברת החשמל, משרד החינוך, כור והמועצה לענף הלול.
במלחמת המפרץ הראשונה (1990 - 1991) ערך תשדירי חדשות לרשתות שידור מכל רחבי תבל בהפקת JSC, אולפני הבירה ירושלים.
בשנת 1993 התחיל לביים ולהפיק סרטי וסדרות תעודה.
ביים, כתב תסריט וערך את קלטת הילדים "מעשה בחמישה בלונים", שזכתה לתפוצה רחבה מאוד, בכיכובם של ירון לונדון ונורית גלרון, בהפקת ים הפקות, הקלטת מבוססת על ספריה של הסופרת מרים רוֹת.
בהט ערך סרטים רבים ליום הזיכרון ויום השואה המשודרים בכל הערוצים.
הרבה לעבוד עם הבמאים דוד אופק, ציפי ביידר ונעם דמסקי ועם המפיקות שולה שפיגל ודנה עדן.
עדו בהט גרוש, אב לשני ילדים והוא מתגורר בגבעתיים.
עמיחי גרוס

ביוגרפיה

בילדותו למד גרוס נגינה בכינור ובגיל 11 עבר לויולה. הוא למד אצל דוד חן וחיים טאוב והשתלם אצל טביאה צימרמן בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש האנס אייזלר בברלין. גרוס בוגר יחידת הנגנים הצעירים של המרכז למוזיקה ירושלים. את שירותו הצבאי עשה כמוזיקאי מצטיין. בשנת 1996 זכה בתחרות בראון־רוג'ר זיגל לוויולנים. בשנת 2007 זכה בפרס גוטסמן לוויולנים בתחרויות האביב במוזיאון תל אביב לאמנות. גרוס היה חבר מייסד בהרכב הקאמרי הרביעייה הירושלמית, שזכה להכרה בינלאומית. לרביעייה הירושלמית ניתן מראשית דרכה חוזה הקלטות אקסקלוסיבי עם חברת ההקלטות "הרמוניה מונדי" והקלטותיהן זכו לפרסים שונים, ביניהם פרס הקאמרי של המגזין המוזיקלי של ה-BBC וכן פרס מטעם ECHO לשנת 2009.
בפברואר 2009 התמודד גרוס על משרת הויולן הראשי של התזמורת הפילהרמונית של ברלין והתקבל כויולן הראשי של התזמורת בשנת 2010. יחד עם נגן הבסון מור בירון והכנר גיא בראונשטיין, גרוס הוא הנגן הישראלי השלישי שצורף לתזמורת של ברלין. לאחר תקופת מבחן משרה זו הוענקה לו באורח קבע, כמינוי ללא הגבלת זמן. גרוס הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית ירושלים תזמורת הפסטיבל לודוויגסבורג, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הממלכתית של ברלין, והתזמורת הקאמרית של מינכן. ניגן בהרכבים קאמריים עם מרתה ארגריך, מיצוקו אושידה, דניאל בארנבוים, יפים ברונפמן, אייזק שטרן, איתמר גולן ורביעיות ורמר וגוארנרי. עמיחי מנגן בוויולה של גספר דה סולו מן המאה ה־16., כלי נדיר זה הוענק לו באופן פרמננטי מאוסף פרטי, וזאת כהוקרה על הישגיו המוזיקליים. בשנת 2004 ביצע גרוס את הופעת הבכורה של יצירתו של עומר מאיר ולבר, קונצ'רטו לויולה.
עמיחי מרבה להופיע במסגרות קאמריות, סימפוניות וכן כנגן סולו עם תזמורות והרכבים שונים. לצד הפילהרמונית של ברלין, עמיחי שיתף פעולה עם תזמורת הקונצרטחבאו של אמסטרדם, עם בית האופרה של ולנסיה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. מדי שנה, גרוס מופיע בפסטיבלים ברולנסק, דלפט, אוטרכט, סלון דה פרובנס וכן הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים. גרוס ניגן גם במסגרת תזמורת דיוואן מזרח-מערב בניצוחו של דניאל בארנבוים. ב-2012 ניגן גרוס את יצירתו של לוצ'אנו בריו לויולה, "סקוונצות", על במת הפילהרמוני, אולם התזמורת הפילהרמונית של ברלין. המופע כלל קטע סולו וירטואוזי בן כ-15 דקות והביצוע זכה להכרה מקצועית רחבה. בשנת 2013 הופיע גרוס כסולן ביצירתו של הקטור ברליוז, "הרולד באיטליה" בניצוח עמנואל קריבין, וזאת במסגרת פסטיבל שהוקדש ליצירות ברליוז בצרפת.
משנת 2013 הוא בזוגיות עם זמרת האופרה אלמה מושונוב, ולהם בן שנולד ב-2015 ובת שנולדה ב-2016.
סימון החמישי דה מונפור

סימון החמישי דה מונפור (1208 - 4 באוגוסט 1265) היה הרוזן השישי של לסטר, חלוץ הייצוג הפרלמנטרי, בנו של סימון הרביעי דה מונפור, דמות מפתח במסע הצלב האלביגנזי.

ביוגרפיה

מוצאו ממשפחת אצילים צרפתית, הגיע לאנגליה בשנת 1229, כדי לקבל את התואר דוכס לסטר לו היה זכאי. הוא נהיה מקורב למלך הנרי השלישי ואף נשא את אחותו לאישה.

נוכח מדיניותו הכושלת והבזבזנית של הנרי השלישי הצטרף דה מונפור למאבק הברונים ועמד בראש התובעים לצמצם את סמכויותיו של המלך. 
לאחר ניצחונם של הברונים בקרב לואיס היה השלטון נתון להלכה בידי שלושה, אך למעשה שלט דה מונפור לבדו בשמו של המלך.
לפרלמנט שכינס בשנת 1265 הזמין לא רק את נציגי האצולה הקרקעית, אלא גם שני נציגים מכל עיר. נציגי הערים היו, רובם ככולם, מבני המעמדות הסוחרים. חבריו למעמד מתחו עליו ביקורת חריפה בשל פעולתו זו, אולם ברבות הימים כונה בזכותה בתואר המכובד "אבי הפרלמנט הבריטי".
4 באוגוסט 1265 נהרג דה מונפור על ידי כוחות הנאמנים למלך, שהנהיג הנסיך אדוארד, לימים אדוארד הראשון.
מנגנון לינדמן

הנחות

על מנת להשתמש במנגנון יש להניח הנחת מצב עמיד, היינו שמהירות היווצרות והעלמות תוצרי הביניים (A*) והזרז (M) זניחה כך שהריכוז שלהם קבוע בזמן ואינו משתנה במהלך התגובה (זהו מצב עמיד).