google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק הצרפתי

קורות חייו

נולד לרבי שלמה] והתגורר בעיר וורמס ולמרינה שבאשכנז, ולאחר מכן עבר להתגורר בעיר קריווש (טרואה) בצרפת. על פי האגדה, היו רבי יצחק ורעייתו חשוכי פרי בטן שנים רבות, ועניים מרודים. פעם אחת מצא רבי יצחק אבן טובה גדולה, שיכולה הייתה לספק צורכי פרנסתו בנחת כל ימי חייו, ובאותו הזמן הייתה חסרה לבני עירו עבור העבודה הזרה שלהם אבן מעין האבן שמצא. וכשאנסוהו לבוא עימם לכנסייה, עלה עמם לאניה, ובמהלך המסע סיכן את חייו והשליך את האבן הטובה, ועימה את ההבטחה לעושר רב - מעבר לסיפון האניה, כדי שלא לסייע לעבודה זרה, והראה עצמו כבוכה על אובדנה. ובני עירו פטרו אותו על המעשה הזה, על פי האגדה, ובזמן הזה נשמעה בת קול בבית מדרשו של ר' יצחק ואמרה: "הנה לך בן מאיר אל כל ישראל". ואכן נולד להם לעת זקנותם בן שהאיר את עיני ישראל והוא רש"י, בעקבות מעשה זה בהיות רש"י בן 33 שנה יצא לגלות בת שבע שנים כדי לכפר על עון הצער שקבל אביו על האבן שזרק אפילו שאביו קידש ה' בזריקה, עם כל זאת היה לו צער, ובאותן שנים שנדד רש"י סיים את פירושו על התורה ורוב הש"ס. מסופר שלאחר מעשה זה הרתה אשתו של רבי יצחק והלכה ברחוב בוורמייזא, ונוצרי שדהר על מרכבה כמעט פגע בה.
האשה פנתה אל הקיר שבשולי הרחוב ונלחצה אליו, ובקיר נוצר שקע, ובו הסתתרה. ישנה מסורת עתיקה המראה כיום את מיקום השקע בקיר, בוורמייזא. יש אומרים שלאחר מכן חשש רבי יצחק פן יאשימו את אשתו במעשה כשפים, ועבר להתגורר בטרואה.
בנו מעיד באחד מפירושיו למסכת עבודה זרה (פרק חמישי דף ע"ה) שאביו היה מלומד גדול. החיד"א כותב בספרו 'שם הגדולים': "רש"י, והוא כינוי לרבינו שלמה יצחקי, והוא כינוי לרבינו יצחק. ובמס' עבודה זרה מזכיר רש"י מפירושי אביו, ודלא כמי שכתב דרבי יצחק אביו לא הוה בר אוריין". אולם ישנו ספק אם פירוש זה נכתב על ידי רש"י עצמו ויש הסוברים] שהרשב"ם כתב אותו והתייחס לאביו ר' מאיר בן שמואל.
אחרית ימיו לא ידועה, אך בכתב יד שנכתב בשנת ה'ס"ו נכתב: "נשבה ארון האלוקים קדש קדשים הרב הגדול רבנו שלמה זצ"ל בן הקדוש ר' יצחק הצרפתי זצ"ל...". כיון שהוזכר בתור "קדוש", ייתכן שנהרג על קידוש השם במסעי הצלב.] וכנראה נקבר בצרפת.

מקרא

      - גיס
היררכיה

היררכיה חברתית

ארגונים אנושיים רבים, כגון עסקים, כנסיות נוצריות, צבאות ותנועות פוליטיות מובנים באופן היררכי, לפחות מבחינה רשמית; בדרך כלל לאנשים העליונים יש יותר כוח מאשר הכפופים להם. לפיכך, היחס האסימטרי הוא "יש כוח על" (אמנם, יש אנליסטים שאינם בטוחים בכך שכוח באמת פועל כפי שתרשימי הארגון המסורתיים מציעים). 
ביקורת חברתית רבה כוללת טענות כנגד המדרג החברתי, שנטען כי אינו צודק. הפמיניזם, לדוגמה, עוסק פעמים רבות בהיררכיה של המגדר, שבו התרבות רואה את הגברים או את התכונות הגבריות כטובות יותר מנשים או התכונות הנשיות. האנרכיזם מתנגד לעצם קיומה של היררכיה חברתית, ותומך בביזור הכוח בצורה שוויונית וביצירת מנגנונים שימנעו הצטברות של כוח בידי מיעוט.
היררכיה חברתית נפוצה גם בטבע בחבורות של שימפנזים, צבועים, זאבים ועוד. הפרטים הבכירים לוקחים חלק גדול יותר במזון ובשלל ומורשים להזדווג עם הנקבות הטובות כשהזוטרים מפנים להם את הדרך.

מינוחי היררכיה באמנויות ובמדעים

מדרוג חשוב לקטגוריזציה ולארגון של כמויות גדולות של דברים. טקסונומיות, לדוגמה, כגון טקסונומיות ביולוגיות, בנויות על מדרג. מדרוג משמשת לעיתים גם כאמצעי לשליטה בעניינים מורכבים במבצעים הנדסיים. לדוגמה, מכשירים אלקטרוניים גדולים כגון מחשבים בדרך כלל מורכבים מחלקים שונים, שהם עצמם מורכבים מחלקים קטנים יותר, שגם הם מאורגנים באופן מודרג. 
גם במדעי המחשב ובתאוריית המידע נעשה שימוש במדרגים, למשל באחסון קבצים בתיקיות ברוב מערכות ההפעלה. באינטרנט, כתובות הIP מסודרות בזמן האחרון במדרג על פי הנתבים, כך שהמערכת תמשיך לפעול גם כשהאינטרנט יגדל.
במוזיקה, מאורגנים גובה הצליל והתבנית של מוזיקה בהיררכיה שבה כל הגבהים מקבלים את משמעותם מיחסם למפתח הטונאלי, ונושאים שניוניים במפתחות אחרים חוזרים למפתח הראשון כששבים לנושא הראשוני.
בית הספר לשירת מקהלה

בית הספר לשירת מקהלה על שם גארי ברתיני נוסד בשנת 1987, ביוזמתם של המנצחים אבנר איתי, סטנלי ספרבר ומיכאל שני, שלושתם מנצחי מקהלות עתירי ניסיון וידועי שם בישראל. בית הספר, היחיד במינו בארץ, בא לענות על הצורך בזמרי מקהלה מיומנים, שנוצר עם העלייה במספר המקהלות, הקונצרטים והפסטיבלים למוזיקה ווקאלית בישראל. 
בית הספר לשירת מקהלה פעל במכללת לווינסקי בתל אביב, לצד המדרשה למוזיקה. בוגריו השתלבו במקהלות השונות בארץ. רבים מהם ממשיכים בלימודים אקדמיים בתחום המוזיקה והזמרה ויש בהם גם המפתחים קריירה כזמרי סולו מקצועיים או כמנצחי מקהלות.
המוסד נסגר בשנת 2013 מחוסר תקציב.
אנציקלופדיה

אֶנְצִיקְלוֹפֶּדְיָה (באנגלית: encyclopaedia או encyclopedia) היא מאגר כתוב של הידע האנושי הקיים, בתחום מסוים או בכל תחומי הידע, שנאסף כדי להנחיל אותו לאחרים ולדורות הבאים.

אטימולוגיה

הפילוסוף היווני הִיפְּיָאס איש אֶלִיס טבע את המונח εγκυκλοπαιδεια (אֶנְקִיקְלוֹפָּאידִיָה, ובגרסה לטינית מאוחרת "אנציקלופדיה"), ביוונית עתיקה: εγκύκλιος (בתעתיק לטיני enkyklios) - עגול, מקיף, וπαιδεία (בתעתיק לטיני paideia) - חינוך, הדרכה. מכאן שεγκύκλιος παιδεία פירושו "חינוך מקיף".
נסיונות למציאת מונח עברי מקביל לא צלחו, והשמות "יען", "מכלל" (ששמשה בימי הביניים כמילה העברית לאנציקלופדיה, והיה שמה של אנציקלופדיה פופולרית לילדים בארץ בעבר) ודומיהם אינם משמשים כיום, ואף האקדמיה ללשון העברית מבכרת את הכינוי "אנציקלופדיה".
אוגטסו מונוגטרי

אטימולוגיה

ביפנית "או״ פירושו גשם, ״גצו״ פירושו ירח, ״מונוגטרי״ פירושו סיפור (מסוגה גבוהה). בתרגום חופשי מאנגלית: "מעשיות לאור הירח והגשם". שני האלמנטים, ירח וגשם קשורים במסורת היפנית לאווירת מסתורין).

עלילה

אוגצו הוא סיפור רוחות, שבו חייו של איכר אומן בימי הביניים של יפן נהרסים מחמת תאוות הבצע שלו. באופן האופייני לסרטיו של מיזוגוצ'י העוסקים רבות באפליה ובסבל של נשים בחברה, ועל רקע התנהגותם האנוכית של גברים. הסרט מציג תפאורה מדהימה ביופיה וקטעים ארוכים ועשויים בקפדנות, כמו גם מרכיבים היוצרים בלבול כמו ערפל ודממה.
אוגצו זכה בפרס אריה הכסף עבור הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1953. הסרט הופיע פעמים רבות בכתב העת "Sight and Sound" במשאל שבו מופיעים עשרת הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם ומתפרסם פעם בעשור. בשנת 2000 העיתון "The Village Voice" מיקם את אוגצו במקום ה-29 ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של המאה העשרים.

הפצה

ב-2005 נעשה הסרט זמין בפעם הראשונה ב-DVD בסדרת Region 1 כש-Criterion Collection הפיצו מהדורה של דיסק כפול, של הסרט הכוללת סרט תיעודי בן 150 דקות על מיזוגושי שביים קנטו שינדו. המארז כולל גם עלון עם מסה ושלושה סיפורים קצרים שמהם שאב הסרט את השראתו: The House in the Thickest ו"תאוותנותו של הנחש" מאת אקינארי אודה, ועל "כיצד הוא השיג את ליגיון הכבוד" מאת גי דה מופאסאן.
הר חזקיהו

הר חזקיהו הוא הר ברכס הרי אילת וגובהו נאמד ב-838 מטר. במפות הישנות סומן ההר כנקודת גובה 833, אך מדידות חדשות הראו אחרת.
ההר נקרא על שמו של חזקיהו מלך ממלכת יהודה, אשר דיכא את מרד האדומים במקום והחזיר לממלכת יהודה את גבולה עד מפרץ אילת כפי שהיה בעבר, עוד מימי שלמה המלך.

תצפית מהר חזקיהו

מהר חזקיהו רואים בקעות גבוהות מגובה 400 מ' (שזפון), בקעת הירח, מהבקעות להרי אילת. קיימת תלילות גבוהה מאוד (הר שחורת וכו'), הערבה – מרזב שטוח תוצאה של בקע הסורי אפריקני הנוף שטוח כי בעבר התנקז לים התיכון. הנחלים היו מתונים וגדולים. מערבה נחל פארן, ואדי אל-עריש. קיימים אגנים שנסתמים בגלל התמתנות שלהם ובחוסר ניקוז החוצה.

הגבול עם מצרים

הגבול נקבע בתקופה העות'מאנית ב- 1906 בין הבריטים ששלטו במצרים לבין הטורקים, ששלטו בארץ ישראל. הבריטים מתחזקים והטורקים נחלשים ומתקבלת החלטה באימפריה הבריטית היכן יעבור הגבול . למעשה מי שקבע שהגבול יעבור פה סופית היה קצין טורקי שקבע שהגבול יעבור מטאבה לאל עריש. כמו כן ניתן לציין שמקורות המים באזור היו באימפריה הבריטית. פלס מתכת – סימון לגבול ישן שהיה בעבר מעמוד עץ שנלקח לבעירה על ידי הבדווים. מאוחר יותר הוחלף לפלס מתכת ובשלב מאוחר יותר סומן הגבול באבני מייל יצוקים בבטון. לאחר הסכם השלום עם מצרים ב-1981 חזרו לגבול הישן מ-1906, רק הוסיפו לו עמודי גבול חדשים.

חיים גורי על המקום והתצפית

"כאן נתגלה הנוף הקרוי בפי הסיירים בשם המסתורין והיפעה: "בקעת הירח". האנשים ישבו וצפו. הנוף חרג מממשות החושים, טיפס נטרף ובלתי נתפס בסולמות הדמיון, הגיע נשגב מבינתנו לתחום ההזיה; רכסי גרניט שחורים-סגולים, המקיפים בקעה, המאכלסת בתוכה קונוסים של אבן שחם אפילה כמותם. משחק גוונים כהה, פני קרקע קדמונית. דומה, זה עתה יצאו מתחת ידי הבורא. תיגע בהם- תשיב ידך נחרד ; עדיין לוהטים הם. חתימת שיח או אילן בבל ייראו. נוף צחיח, עקר. נוף המכסה על עצמו, הבז לבני-אדם. מיליוני שנים התבזבז יופי זה מבלי שאיש כינהו בשמו, מבלי שהעיר עליו משורר בסערת מילים נפתלות וגדולות. בקעת הירח, נוף הסהר הרחוק, ארץ הכתמים האפלים. כאן חבויים האוצרות הגנוזים. כאן מצויים העושר וההפתעה. כאן, קילומטרים אחדים צפונה מהים.צוקי השחם, בני האנרכיה הנשגבת ביותר שעלול ליצור דמיונו המתעתע של האלוהים, היוו מכשול עצום לתחבורה ולסיורים".
קארל אופצ'נסקי

השתתפות באולימפיאדות

אופצ'נסקי שיחק בנבחרת השחמט של צ'כיה ארבע פעמים:
באולימפיאדת השחמט 1931, אולימפיאדת השחמט הרביעית שהתקיימה בפראג שיחק בלוח הרביעי בתוצאה +7 –2 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) בין היתר ניצח את מסימיליאנו רומי ואת קורנל האוושי. באולימפיאדה זו זכה במדליית ארד קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1933, אולימפיאדת השחמט החמישית שהתקיימה בפולקסטון שיחק בלוח הרביעי בתוצאה +10 –0 =3 בין היתר ניצח את ביורן נילסן, וולפגנג הזנפוס, אריק לונדין ואת קזימש מקרצ'וק. על השגו זה קיבל מדליית זהב אישית ובנוסף מדליית כסף קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שהתקיימה בוורשה שיחק בלוח השני בתוצאה +5 –4 =6 בין היתר ניצח את רודולף שפילמן ויצחק ויסטנייצקי.
באולימפיאדת השחמט 1939, אולימפיאדת השחמט השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס שיחק בלוח הראשון בתוצאה +8 –5 =4 בין היתר ניצח את אוקטביו טרומפובסקי, קונל יו אודונל אלכסנדר, אריך אליסקסיס, תיאו ואן שלטינגה ומריאנו קסטילו.
כאשר מלחמת העולם השנייה פרצה, אופצ'נסקי שיחק כנציג הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה ובחר לחזור לצ'כיה בשעה שחבריו לנבחרת ייז'י פליקאן וקארל סקליצ'קה בחרו להישאר בדרום אמריקה.
בשנת 1940 אופצ'נסקי הגיע למקום השני בתחרות רקובניק (אליפות בוהמיה ומורביה, ניצח יאן פולטיס). בשנת 1941 סיים בתיקו דו-קרב עם יאן פולטיס בתוצאה +4 –4 =4 והגיע למקום השביעי בתחרות טפליצה (ניצח: יאן פולטיס), באותה שנה סיים במקום ה-13 בתחרות מינכן (אליפות אירופה, ניצח: יסטה סטולץ). בשנת 1942 חלק מקום 4–5 בתחרות פראג (ניצחו אלכסנדר אלכין וקלאוס יונגה). בשנת 1943 הגיע אופצ'נסקי למקום השלישי בתחרות פראג (אליפות בוהמיה ומורביה, ניצח זיטה). בשנת 1944 ניצח בתחרות ברון (אליפות בוהמיה ומורביה).
לאחר המלחמה השתתף אופצ'נסקי במספר תחרויות מקומיות ובינלאומיות. בשנת 1945 חלק מקום 2–3 בתחרות פראג (ניצח: אמיל ריכטר). בשנת 1946 הגיע למקום הרביעי בתחרות אוסטרבה (אליפות צ'כיה, ניצח: לודק פאכמן). באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות לונדון, וחלק מקום ראשון עם דניאל ינופסקי ולודק פאכמן בתחרות ארבון. בשנת 1947 הגיע למקום הרביעי בתחרות וינה. בשנת 1949 חלק מקום 3–6 בתחרות וינה, וחלק מקום 4–5 בתחרות ארבון. בשנת 1956 הגיע למקום השלישי בתחרות בודהברדי (אליפות צ'כיה, ניצח: לדיסלב אלסטר).
בשנים 1951 ו-1954 שימש אופצ'נסקי כשופט הראשי בדו-קרבות לאליפות העולם בשחמט שהתקיימו במוסקבה, וכן באולימפיאדת השחמט 1952, אולימפיאדת השחמט העשירית שהתקיימה בהלסינקי ובתחרויות המועמדים לאליפות העולם שהתקיימו בציריך בשנת 1953.
בשנת 1950 הוענקה לאופצ'נסקי על ידי פיד"ה דרגת אמן בינלאומי, ובשנת 1951 דרגת שופט שחמט בינלאומי.
עדות ק. צטניק במשפט אייכמן

רקע

מטרת עדותו של ק. צטניק, כמו של עדים נוספים, הייתה להמחיש את זוועותיה של השואה, ולאו דווקא להתייחס לאייכמן אישית.
אם כי הוא התוודע במהלך השואה לאדולף אייכמן, לעיתונאי וההיסטוריון תום שגב, סיפר כי מכר שלו הצליח לסדר לו דרכון של הונדורס, שהועבר לו באמצעות שגרירות שווייץ בברלין ומפקדת הגסטפו בקטוביץ. בעקבות זאת, הוא הובא אל לשכת מפקד הגסטפו בעיר, אלפרד דראייר. בעודו בלשכה, נכנס לחדר קצין בדרגה גבוהה יותר. הוא עיין בניירות, קרע אותם והשליך אותם לפח. רק מאוחר יותר נודע לדי-נור שהקצין הזה היה אדולף אייכמן.
ב-7 ביוני 1961 נאות די-נור לשמש עד במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן שנערך בירושלים, כיוון שהיה בין המעטים שפגשו את אייכמן בתקופת השואה ונותרו בחיים. אייכמן נכח באחת משתי הפעמים שבהן נחקר בחדר העינויים של הגסטאפו,

העדות

מיד בתחילת מתן עדותו במשפט, לאחר כשמונה דקות במהלכן התבקש למסור את פרטיו האישיים ולהזדהות, קם די-נור מכסאו שעל דוכן העדים והתמוטט על רצפת האולם. השופטים נאלצו להפסיק את הישיבה ודי-נור הוצא מהאולם על אלונקה ופונה לבית החולים, שם שהה כשישה חודשים לאחר מכן. די-נור נדרש במשפט להזדהות בפעם הראשונה בשמו האמיתי.
בתחילת עדותו במשפט אייכמן, התייחס די-נור אל אושוויץ כ"פלנטה" אחרת. עדותו, שבמהלכה התעלף, הייתה קצרה, ונותרה חרותה בזיכרון הקולקטיבי כאחד מסמלי הטראומה של השואה. די-נור סיפר לתום שגב סיפר כי הזדהותו בשמו האמיתי הייתה הסיבה לכך שהתעלף.

וזו לשון עדותו, שבאה בעקבות שאלתו של התובע "מה הסיבה שבגללה חסית בשם הספרותי ק. צטניק?"
אין זה שם ספרותי. אינני רואה את עצמי כסופר הכותב דברי ספרות. זו כרוניקה מתוך הפלנטה אושוויץ. הייתי שם בערך שנתיים. אין הזמן שם כפי שהוא כאן, על-פני כדור הארץ. כל שבר רגע הולך שם על גלגל זמן אחר. ולתושבי פלנטה זו לא היו שֵמות. לא היו להם הורים ולא היו להם ילדים. הם לא לבשו כדרך שלובשים כאן. הם לא נולדו שם ולא הולידו... הם לא חיו לפי החוקים של העולם כאן ולא מתו. השם שלהם היה המספר ק. צטניק.
המשורר דן פגיס אשר נמנע מלהעיד במשפט אייכמן, התעמת בשירו "עדות" עם הגדרת אושוויץ כ"פלנטה אחרת" וכתב: "לֹא לֹא / הֵם בְּהֶחְלֵט / הָיוּ בְּנֵי-אָדָם: מַדִּים, מַגָּפַיִם. / אֵיךְ לְהַסְבִּיר. הֵם נִבְרְאוּ בְּצֶלֶם...".

רושם

לטענת שגב, התעלפותו הייתה "הרגע הדרמטי ביותר במהלך המשפט" ואף "אחד הרגעים הדרמטיים בתולדות המדינה". העדות והאירוע שהתרחש בבית המשפט, ובעיקר העובדה שזו הייתה הפעם הראשונה בה נחשפה זהותו ונודע לקהל בארץ ובעולם מיהו האיש העומד מאחורי השם ק. צטניק, הפכו לאחד מסמליו המובהקים של משפט אייכמן, ששב ומאפיין את הזיכרון בימי השואה. אולם לאחר המשפט, אסר די-נור על המוציאים לאור לפרסם את תמונתו, סירב להתראיין ולא דיבר בציבור.
סטיבן קובצביץ'

חייו

סטיבן קובצביץ' נולד בלוס אנג'לס לאב קרואטי ולאם אמריקאית. כשאמו נישאה בשנית, שונה שמו לסטיבן בישופ, השם שבו הופיע בראשית הקריירה. בהמשך התברר לו, שלעיתים קרובות מבלבלים בינו לבין הזמר והגיטריסט סטיבן בישופ. כדי למנוע בלבול, החל להופיע בשם סטיבן בישופ-קובצביץ' ואחר פשוט כסטיבן קובצביץ'.
הוא הופיע לראשונה בקונצרט בגיל 11; בגיל 18 עבר ללונדון ללמוד במלגה אצל מיירה הס ומאז הוא תושב לונדון, המתגורר בהמפסטד. ב-1961 הגיש הופעת בכורה אירופאית סנסציונית בויגמור הול, הנגינת סונאטה לפסנתר של אלבן ברג, שלושה פרלודים ופוגות של באך וווריאציות דיאבלי של בטהובן. הוא יצא גם למסע קונצרטים בבריטניה עם ז'קלין די פרה.
משנת 1961 עד 1967 היה קובצביץ' נשוי לסופרת והפסיכותרפיסטית ברנרדין בישופ, לשעבר וול, שמתה בשנת 2013. נולדו להם שני בנים, מאט בישופ (מנהל בצוות פורמולה 1 של מקלארן ופוף בישופ, (כבאי).
ב-1967 הופיע קובצביץ' לראשונה בניו יורק ומאז סייר באירופה, ארצות הברית, המזרח הרחוק, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אמריקה.
כסולן ומנצח, הוא מרבה לבצע ולהקליט יצירות מאת מוצרט, בטהובן, שוברט, ברהמס, בארטוק ואחרים. הוא מופיע גם בנגינת מוזיקה קאמרית, ובין שותפיו לנגינה היו ז'קלין די פרה, מרתה ארחריץ', סטיבן איסרליס, נייג'ל קנדי, לין הארל, שרה צ'אנג, גוטייה קאפוסון, רנו קאפוסון ועמנואל פאהוד.
במשך שנים רבות הגיש כיתות אמן בקורס הקיץ הבינלאומי בדארטינגטון.
סטיבן קובצביץ' היה בעלה השלישי של מרתה ארחריץ'; בתם, סטפאני ארחריץ', היא צלמת מקצועית.
דיכוי מח עצם

דיכוי מח עצם הוא הירידה בייצור תאי דם האחראים על הובלת החמצן בגוף (תא דם אדום), תאים הפועלים כחלק ממערכת החיסון (תא דם לבן) ותאים המשתתפים בקרישת הדם (טסית דם). דיכוי מח העצם נגרם בעיקר כתוצאה מסרטן (מחלה), הקרנות, כימותרפיה ותרופות כגון אזתיופרין.
עקב הירידה בייצור תאי הדם, סימני התופעה הם של אנמיה, לויקופניה ותרומבוציטופניה.

סרטן

סרטנים הפוגעים בדם כגון לוקמיה או אשר מעורבת בהם פגיעה של מח העצם עלולים להוות גורם לדיכוי מח העצם.

כימותרפיה

טיפול כימותרפי לסוגיו, עלול לפגוע ברקמות במח העצם אשר יוצרות את תאי הדם השונים ובכך לגרום לדיכוי מח עצם.

רדיותרפיה

טיפול באמצעות קרינה עלול לגרום לדיכוי מח עצם אצל המטופל, ובעיקר שמדובר על הקרנות בעצמות גדולות כגון עצמות האגן אשר מכילות כמות גדולה של מח עצם.

ניתוחים

נמצא כי ישנו קשר בין ניתוחים גדולים לבין דיכוי מח עצם. קשר זה אינו מובן במלואו אך נחשד כי התופעה נגרמת כתוצאה מהיחלשות מערכת החיסון בעקבות הניתוח או בעקבות ההרדמה.

תרופות

תרופות המדכאות את מערכת החיסון כגון אזתיופרין (המשמשת בין השאר למניעת דחיית איברים מושתלים בגוף) עלולות לגרום לדיכוי של מח העצם אצל המטופל. בנוסף נמצא גם שתרופות אחרות כגון אנטיביוטיקה NSAIDs עלולות לגרום לדיכוי של מח העצם.

תסמינים

בדיכוי מח עצם ישנה ירידה בייצור של תאי הדם השונים ולכן תסמיני המחלה יהיו של ירידה בכמות תאי הדם האדומים, ירידה בכמות תאי הגם הלבנים וירידה בכמות טסיות הדם.

טיפול

הטיפול בדיכוי מח עצם משתנה בהתאם לגורם. אם תרופות הן הגורם לדיכוי מח העצם ניתן לשקול שינוי של סוג התרופה (לדוגמה החלפת התרופה אזתיופרין המשמשת בדיכוי מערכת החיסון לאחר ניתוח השתלת איברים בתרופה Mycophenolate). בדיכוי מח העצם הנגרם כתוצאה מסרטן קשה יותר לטפל ופעמים רבות ניתנת המלצה למטופל להימנע מפעילות העלולות לגרום לו לדימומים כגון: פעילות ספורטיבית, גילוח, אכילת ירקות חיים או אכילת מזונות קשים. כדי למנוע זיהומים, מומלץ על המטופלים לשמור על היגיינה, לשטוף שריטות וחתכים, להימנע מאכילת ירקות ופירות חתוכים העלולים להכיל חיידקים ולהימנע מלהימצא באזורים העלי צפיפות אנשים גבוהה. במידת הצורך מטופלים הסובלים מדיכוי מח עצם מאושפזים.
זלמן ינובסקי

קורות חיים

ינובסקי נולד בטורונטו שבקנדה, בנו של הקריקטוריסט אברום ינובסקי. לתקופה קצרה התגורר בקיבוץ דגניה ב בישראל, שם התארח אצל משפחת דודו זלמן ינאי, ולאחר מכן שב לקנדה. בעת שהותו בישראל התפרנס לעיתים כנגן רחוב.
ניגן בגיטרה ושר בלהקת הכפיות המאוהבות (Lovin' Spoonful), שהקים בשנת 1964 עם ג'ון סבסטיאן.
הוציא אלבום בשם Alive and Well In Argentina שיצא בשתי גרסאות שונות, ב-1968 וב-1971.
היה נשוי לשחקנית ג'קי בורוז, ממנה נולדה לו בתו. לאחר סיום הקריירה המוזיקלית שלו הפך למסעדן. נפטר ב-2002 בקינגסטון, קנדה.
דיפ פורסט

היסטוריה

סנשה ומוקה, שניהם מחבל נור-פה דה קאלה, יצרו יחד את הפרויקט המוזיקלי דיפ פורסט בעקבות החלטה לנסות לערבל צלילי דיבור של שבטים פיגמאים מקמרון וגבון, אותם שמעו בהקלטות, עם מוזיקה מודרנית מערבית. השיר "Sweet Lullaby" ("שיר ערש מתוק") מתוך התקליט הראשון שהוציאו ב-1992, הפך ללהיט ענק. האלבום, "Deep Forest", נטה לעיבודי דאנס דיגיטליים עמוקים של קולות היער האותנטיים. האלבום השני, "Boheme" ‏(1994), סימן את פנייתו של ההרכב אל עבר הצלילים של מזרח אירופה, והביא נעימות ומזמורים הונגריים, רומניים וצועניים נידחים ועצובים אך יחד עם זאת קצביים.
בין שיתופי הפעולה של ההרכב בשנים 1994-1996 בלטו האמנים יוסו נ'דור וננה צ'רי, ג'ון אנדרסון, סזריה אבורה ופיטר גבריאל.
כל אחד מאלבומיהם הבאים שאב גם הוא את השראתו ממחוז אחר על פני כדור הארץ.
גסטלוגאצ'ה

אטימולוגיה

המילה "גסטלוגאצ'ה" נובעת מהמילה הבסקית gaztelu = "טירה", "מבצר" ו gaitz = "קשה", "עצום", ויצרו את השילוב גסטלו גצה (המבצר הקשוח).

היסטוריה

מיקומו האסטרטגי של האתר הקנה לו תפקיד חשוב באירועים היסטוריים. היה זה אחד המקומות שבהם מושל ביסקאיה, סאן חואן דה לארה, התעמת עם אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, בשנת 1334.
ב-1594 המקום הותקף על ידי הוגנוטים של לה רושל, אשר בזזו אותו. במאה ה-18 המקום הותקף על ידי חיילים אנגלים, ובמלחמת האזרחים הספרדית התקיים קרב "קייפ מצ'יצ'אקו" בקרבת מקום.

גאוגרפיה

החוף הבסקי סוער באזור זה. הים שוחק את סלעי החוף ללא הרף ויוצר מנהרות, קשתות ומערות. האי גסטלוגאצ'ה נמצא במרכז חלק זה של החוף ליד אי קטן, אקץ, המשמש מפלט לציפורים.

המנזר

למנזר יש גישה בשביל צר החוצה גשר עשוי אבן מוצקה, ולאחר מכן ישנה עלייה של 231 מדרגות (מקורות אחרים מצטטים את המספר 229 או 237). על פי האגדה, לאחר העלייה המאומצת אל ראש הצוק, על המטפס לצלצל בפעמון שלוש פעמים ולהביע משאלה.
המנזר מכיל גם מנחות מן המלחים ששרדו ספינות טרופות.

הכנסייה

הכנסייה הקטנה, 80 מטר מעל פני הים, מתוארכת למאה העשירית. בשנת 1053 היא נתרמה על ידי דון איניגו לופז, מושל ביסקאיה, למנזר סן חואן דה לה פנייה ליד חאקה בהואסקה. קברים מימי הביניים מהמאה התשיעית והשתים-עשרה נמצאו על הטיילת ובתוך הכנסייה.
ב-1593 המקום הותקף ונבזז על ידי פרנסיס דרייק. בין שאר האירועים, המקום עלה באש מספר פעמים. ב-10 בנובמבר 1978, המקום נהרס בשריפה. שנתיים מאוחר יותר, ב-24 ביוני 1980, המקום נחנך מחדש. הכנסייה שייכת לקהילה של סאן פלאיו בעיירה באקיו.

אתר צילום

HBO צילם סצינות בעונה השביעית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" באי הזעיר. גסטלוגאצ'ה שימש כאתר הצילום לדרגונסטון. את הטירה הוסיפו באופן דיגיטלי.
מריאן אנדרסון

חייה

מריאן אנדרסון נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה. היא הצטרפה למקהלת הילדים של הכנסייה בגיל שש והגישה בקשה להתקבל לבית ספר למוזיקה ללבנים בלבד אחרי סיום לימודיה, בשנת 1921, אבל נדחתה משום שהייתה שחורה. הממונה על טופסי ההרשמה ענתה, "איננו מקבלים צבעונים". כתוצאה מכך, מריאן אנדרסון המשיכה בלימודי השירה באופן פרטי.
הופעת הבכורה שלה התקיימה בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ב-26 באוגוסט 1925 ונחלה הצלחה מיידית, גם בקרב המבקרים. בשנת 1928 שרה בפעם הראשונה בקרנגי הול. המוניטין שלה זכו לקידום נוסף בזכות ממסע קונצרטים שערכה באירופה בראשית שנות ה-30'. המלחין הפיני יאן סיבליוס הקדיש לה את שירו "בדידות". בשנת 1935 קיבל עליו האמרגן סול יורוק את ניהול עסקיה וייצג אותה למשך שאר הקריירה שלה.
ב-9 באפריל 1939  יום א' של פסחא, הופיעה בקונצרט פתוח על מדרגות על מדרגות אנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה. את הקונצרט,  אותו ארגנו הגברת הראשונה אלינור רוזוולט ושר הפנים הרולד אייקס אחרי שארגון "בנות המהפכה האמריקאית" סיכלו את הזמנתה של מריאן לשיר ב"אולם החוקה" שלהן בשל גזעה. להופעה באו למעלה מ-75,000 איש, והיא הועברה בשידור רדיו ישיר ברחבי ארצות הברית. כתוצאה מן הסערה שחולל סירובן של בנות המהפכה להתיר לאנדרסון לשיר שם, פרשו אלפי חברות, ובכללן אלינור רוזוולט, מן הארגון וכעבור ארבע שנים בסך הכול הזמינו בנות המהפכה את אנדרסון לשיר באירוע צדקה לטובת הצלב האדום האמריקאי.
ב-7 בינואר 1955 ניפצה אנדרסון את מחסום הצבע כשהייתה לאפריקאית-אמריקאית הראשונה שהופיעה עם המטרופוליטן אופרה בניו יורק. בהזדמנות זו שרה בתפקיד אולריקה ב"נשף המסכות" של ג'וזפה ורדי. במתיקות האירוע הזה ניסכה מרירות הואיל ואנדרסון, בגיל 58, כבר לא הייתה במיטבה מבחינה ווקאלית. 
בשנת 1958 הוכרזה רשמית כנציגה באומות המאוחדות, גושפנקא רשמית לתפקיד של "שגרירת רצון טוב" מטעם ארצות הברית שמילאה כבר בעבר, ובשנת 1972 הוענק לה פרס השלום של האו"ם. 
אחרי מסע פרידה מקיף, בכללו הופיעה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, פרשה מן השירה בשנת 1965. עם זאת, המשיכה להופיע בציבור, בקריינות ל"דיוקן לינקולן" של קופלנד, כולל הופעה עם תזמורת פילדלפיה בסרטוגה ספרינגס בשנת 1976, בניצוח המלחין. מאמציה קיבלו הכרה והוקרה בפרסים רבים, ביניהם פרס מרכז קנדי ופרס גראמי למפעל חיים בשנת 1991.
בשנת 1993 מתה אנדרסון בגיל 96 בפורטלנד, אורגון, בבית אחיינה, המנצח ג'יימס דהפריסט. היא קבורה בבית הקברות עדן בפילדלפיה.
הסרט התיעודי משנת 1939, "מריאן אנדרסון: קונצרט יד לינקולן", נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. 
ב-1963 העניק לה הנשיא ג'ון קנדי את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1977 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס, שני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
ב-27 בינואר 2005 הוצא בול זיכרון של ארצות הברית לכבוד מריאן אנדרסון ועליו תמונתה. הבול הוא בערך של 37 סנט והוא חלק מסדרת "המורשת השחורה".
מריאן אנדרסון קיבלה את אות הבאפאלו הכסוף, אות הכבוד הגבוה ביותר למבוגרים שמעניקה תנועת הצופים של אמריקה.
קיבלה

קִיבְּלָה (ערבית: قبلة) היא כיוון התפילה באסלאם. הקיבלה היא הכיוון הפונה אל העיר מכה, וביתר דיוק אל אבן הכעבה, שאליה חייב המוסלמי לפנות בעת התפילה (צלאה). במוסדות דת ולימוד מוסלמיים, בקיר הקיבלה קבועה גומחת התפילה, המִחראב.
אבן אסחאק, הביוגרף המובהק של מוחמד, מביא מסורת לפיה בראשית ימי האסלאם, עוד בהיותו במכה, לפני שעבר למדינה, הנהיג מוחמד קיבלה לכיוון ירושלים והחזיק במנהג זה במשך שנה וחצי. קודם להיג'רה (העזיבה לאל-מדינה), יכול היה לפנות גם לכיוון הכעבה וגם לכיוון ירושלים כיוון שהיה דרום-מזרחית לשני המקומות הקדושים. למרות שלאחר ההיג'רה כיוון התפילה היה לירושלים, כעבור זמן קצר החליט מוחמד שהכעבה משמעותית יותר עבור המוסלמים ושינה את כיוון התפילה (יש האומרים שעשה זאת בין היתר כדי לבדל את האומה החדשה ממנהגי היהודים). ירושלים נקראת באסלאם גם "כיוון התפילה הראשון" ("אולא אל-קבלתיין" أولى القبلتين). 
כיוון התפילה מצווה בקוראן (עם תוספות בסוגריים לפי פרשנות אורי רובין):
השוטים שבאנשים (כלומר היהודים) יגידו, מה היטה אותם מכיוון התפילה אשר החזיקו בו? אמור, לאלוהים המזרח והמערב והוא ינחה את אשר יחפוץ אל אורח מישרים... קבענו את כיוון התפילה אשר החזקת בו לפנים (כלומר לכיוון ירושלים), רק למען נדע מי הולך בעקבות השליח ... והנה עתה (לאחר שברור מי הוא מוסלמי אמיתי) ניתן לך כיוון תפילה אשר ישביע את רצונך: הטה פניך לעבר המסגד הקדוש (כלומר מכה). באשר תהיו, שם הטו את פניכם לעברו. אלה אשר ניתן להם הספר יודעים כי זוהי האמת מעם ריבונם.
— הקוראן. סורה 2, איאת 142-145. מהדורה עברית: אורי רובין, אוניברסיטת תל אביב 2005

לקריאה נוספת

* Abdallah Marouf Omar, "Praying Towards Al-Aqsa Mosque: A Study On Muslim Classical Sources", Journal of al-Tamaddun, 2-12 (December 2017) pp. 101-113
פלאביה פנטה

קריירה

פנטה זכתה ב-17 תוארי יחידות (10 WTA ו-7 ITF) וב-23 תוארי זוגות (14 WTA ו-9 ITF).
הישג השיא של פנטה, הוא זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה (גראנד סלאם) בשנת 2015, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בת ארצה רוברטה וינצ'י (43 בעולם), 7–6(7–4), 6–2. בעקבות זכייה זו היא זינקה מהמקום ה-26 בעולם למקום שמיני בעולם, דרוג השיא שלה. היא הודיעה שתפרוש בסיום העונה לאחר שקבעה את הישג השיא שלה.
פנטה שיחקה בנבחרת איטליה בין השנים 2003 ו-2011. מאזנה עומד על 21 ניצחונות (20 במשחקי יחידות ו-1 במשחקי זוגות) ו-4 הפסדים (כולם במשחקי יחידות). פנטה הייתה שותפה לזכייה של נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2006, 2009 ו-2010. בשנת 2006 גברה הנבחרת האיטלקית על נבחרת בלגיה, ובשנים 2009 ו-2010 ניצחו האיטלקיות את נבחרת ארצות הברית.