google/wiki40b huggingface dataset:
ניסים סרוסי

ביוגרפיה

משפחת סרוסי עלתה לישראל מספאקס, תוניסיה, בה נולד, בשנת 1962 והתגוררה ברחובות. כנער החל סרוסי את דרכו המוזיקלית בלהקות קצב ("הנמרים", "הגולדפינגרז").
בשנת 1967 התגייס סרוסי לצה"ל לחטיבת גולני והיה מופיע בסופי שבוע כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
לאחר מספר שנים בהן הופיע במועדונים יחד עם להקות בהרכבים שונים, פצח בשנת 1973 בקריירת הסולו משלו, עת הוציא את השיר שכתב והלחין בעקבות אהבה נכזבת שחווה - "איני יכול" שהפך לימים ללהיט גדול. העיבוד של ירון גרשובסקי היה בסגנון של פסטיבל סן רמו וסרוסי שראה כי טוב, הוציא אלבום בכורה "מצעד הפזמונים של ניסים סרוסי" בהפקה עצמית, ובעיבודים של גרשובסקי שהתאפיינו בצליל הצרפתי-איטלקי של שנות השישים. להיטים נוספים באלבום אותם הלחין היו "אשליות" (למילותיו של דוד חלפון) ו"אמא" (למילותיו של יוסי בכר).
בשנת 1974 השתתף סרוסי בסרטו של הבמאי ג'ורג' עובדיה, "יום הדין", והלחין את פסקול הסרט, שיצא על גבי תקליט, ונחשב לאלבומו השני. בין שירי האלבום, שעיבד בני נגרי, בלטו: “אם סיסרא", “הלילה הזה", “אשת החלומות", ו"לברוח מהעצב".  
בינואר 1975 התראיין סרוסי לתוכנית הטלוויזיה "טנדו", בהנחיית ירון לונדון, אשר הציג שאלות לסרוסי באופן שנתפס על ידי רבים כמתנשא ומזלזל. הריאיון הפך סמל לקיפוח בני עדות המזרח והזלזול במוזיקה המזרחית בישראל ועורר סערה רבה. הקלטות הריאיון עצמו לא שרדו. התקרית הולידה שתי פארודיות: מערכון בביצועו של דובי גל בתוכנית "ניקוי ראש", וסצנה בהשתתפותו של לונדון עצמו בסרט "שלאגר" (1979). ביום העצמאות באותה שנה, השתתף גם בפסטיבל הזמר 1975 שהחליף את פסטיבל הזמר והפזמון וזכה במקום הראשון עם השיר "שיר פרטי" אותו הלחין למילותיו של אילן גולדהירש ולעיבוד של מרטין מוסקוביץ'. בהמשך השנה השתתף בפסטיבל טוקיו עם השיר "טוב לי טוב לי" והוציא בהשראת ביקורו שם את תקליטו השלישי "מטוקיו באהבה" שכלל בין השאר את "יש לנו תינוק חדש" (מילים: יוסי בכר), “איש עם אוטו אוטומטי" (מילים: אילן גולדהירש), “מהים אל האגם" (מילים: זלמן שזר) וגם "הגשר הסנדלים", שכתב ירון לונדון. בהקלטות האלבום השתתפו בין היתר: דודי רוזנטל בפסנתר, ויוסי אטיאס בתופים. 
בשנת 1976 עבר סרוסי לצרפת והחל להופיע בפני יהודים בפריז.
בשנת 1977 הוציא סרוסי את אלבומו הרביעי "ירושלים", שחלקו הוקלט בישראל, וחלקו בצרפת. בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא, "מקום אחר", "נדודים" ו"מורנה". עיבודי האלבום התחלקו בין ניקוס לברנוס, יגאל חרד ולוסיאן לבוט.
סרוסי היה שותף להפקה "זמרים שרים זוהר" שהועלתה בשנת 1997 לציון 10 שנים למותו של זוהר ארגוב, שם הוא שר את להיטו של ארגוב "ים של דמעות".
סרוסי מתגורר כיום בצרפת ומבקר בישראל בכל מספר חודשים.
ברשותו חברת הפצת דיסקים ישראלים בפריז בשם Ness Music.
מלכוד 22

תקציר העלילה

הספר מתאר את קורותיו של קצין אמריקאי בשם ג'ון (אראם) יוסאריאן, מטילן פצצות המצהיר שהוא אשורי, בטייסת הפצצה של חיל האוויר האמריקני המוצבת באי פיאנוזה שמדרום לאי האיטלקי אלבה, בים הטירני במהלך מלחמת העולם השנייה. בחלקו הראשון נעה עלילת הספר בין הדמויות הקשורות בסיפור, תוך שהיא מתארת את השקפת עולמו של יוסאריאן, דאגתו הכרונית מפני המוות, שנינותו, תיסכולו וההומור האבסורדי שלו. העלילה מזגזגת בזמן בין האירועים השונים שעברו על יוסאריאן במהלך המלחמה, הנצרפים למכלול הזוי. הלר שאב את האווירה האבסורדית האופפת את הספר מניסיונו הצבאי ומספרו של ירוסלב האשק, החייל האמיץ שוויק. עלילת הספר רצופה במלכודים מעגליים כמוטיב. לפי העיקרי שבהם (הוא מלכוד 22) ניתן להשתחרר מהצבא בנימוק של אי שפיות, אך לשם כך יש למלא טופס בקשה. המלכוד הוא שמילוי טופס הבקשה גורם לסיווג החייל שמילא את הטופס כשפוי, וממילא הבקשה תידחה.
עלילה המזגזגת בזמן מופיעה גם בספרים אחרים של הלר, כגון "אלוהים יודע", אך הם לא זכו להצלחה הגדולה שלה זכה ספר ביכוריו, מלכוד 22. בשנת 1994 פרסם הלר את ספר ההמשך ל"מלכוד 22", "זמן סגירה".

המלכוד

שם הספר נגזר ממספרו של סעיף בדיוני בחוק השירות הצבאי האמריקני, שעל פיו רק משוגעים יכולים להשתחרר משירות בצבא. המלכוד נובע מן המסקנה כי חייל המבקש להשתחרר מהצבא בטענה כי הוא מפחד מן הסכנות הכרוכות בשירות, סביר להניח שאינו משוגע, ולכן לא יזכה לשחרור. גרסאות שונות של המלכוד הבסיסי מופיעות לאורך כל הספר באופנים משעשעים. לדוגמה, אור יספר למה בצעירותו הוא שם תפוחים בפיו רק אם יתירו לו לשים אגוזים בפיו - אלא שברגע ששם את האגוזים בפיו, הסבריו לא מובנים כי פיו מלא באגוזים. כך מוסבר המלכוד בספר:
"היה רק מלכוד אחד, מלכוד 22, שציין במפורש כי דאגה לביטחון האישי אל מול סכנות ברורות ומיידיות היא תהליך של חשיבה הגיונית." 
"אור היה משוגע והיה אפשר לקרקע אותו. כל מה שהוא היה צריך לעשות זה לבקש. וברגע שהיה עושה את זה, הוא כבר לא היה משוגע והיה צריך לטוס למשימות נוספות. אור היה משוגע כשטס למשימות נוספות, ושפוי כשלא טס, אבל אם הוא היה שפוי הוא היה צריך לטוס. אם הוא טס הוא היה משוגע ולא היה צריך לטוס. אבל אם הוא לא רצה לטוס הוא היה שפוי והיה חייב לטוס." 
בעקבות הצלחת הספר קיבל הביטוי "מלכוד-22" משמעות של מצב אבסורדי בו נדרש לבצע שתי פעולות, כאשר ביצוע הפעולה הראשונה מוביל לתוצרי ביצוע הפעולה השנייה. למשל, אם פעולה אחת תהיה הכרזה על עצמך כמשוגע (פעולה) לשם שחרור מוקדם מהצבא (תוצר) - תוביל פעולה זו דווקא לתוצר של הפעולה השנייה (המשך שירות בצבא) שהיא הכרזה על אי-רצון לשחרור מוקדם, במלכוד 22 התוצר שהיה אמור להתקבל בפעולה השנייה חייב להיות מנוגד לתוצר שהיה אמור להתקבל בפעולה הראשונה - וזאת לשם השגת מעגל לוגי סגור - וזאת לשם יצירת המצב אבסורדי-אירוני שמתאר המלכוד.

תרגום לעברית

תרגום לעברית של הספר, מאת בני לנדאו ובני הדר, יצא לאור בשנת 1971 בהוצאת ביתן, וזכה להצלחה רבה. אילן רונן עיבד את הספר וביים את המחזה, בהצגה בתיאטרון החאן בסוף שנות ה-70. 
בספטמבר 2008 יצא לאור תרגום חדש לעברית, מאת ירון בן עמי, בהוצאת ידיעות אחרונות, והפך מיד לרב-מכר.

עיבודים

בשנת 1970 הופק על פי הספר סרט קולנוע בשם "מלכוד 22". את הסרט ביים מייק ניקולס, לפי תסריט כתב באק הנרי (Buck Henry). את יוסאריאן גילם אלן ארקין.
בשנת 2017 החלה הפקתה של סדרת טלוויזיה בת שישה פרקים על פי הספר שתשודר ברשת Hulu במאי 2019. את יוסאריאן מגלם השחקן כריסטופר אבוט. מפיק הסדרה, שאף ביים חלק מפרקיה הוא ג'ורג' קלוני, המגלם בה את קולונל שייסקופף.
ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה

ביוגרפיה

ייז'י נולד ב-23 באפריל 1420 בטירת בודבראדי, לויקטורין מקונשטאט ופודבראדי שהשתייך לאצילים ההוסיטים, ולאנה מווארטנברג, בתם של יוהאן מווארטנברג, רוזן העיר קלאדסקו ואנה מוולהארטיצה. בשנת 1434 השתתף ייז'י בקרב ליפאני, שבו גברו ההוסיטים על הקתולים. בשנת 1438 הביס ייז'י את כוחותיו של אלברכט השני, מלך גרמניה, שירש את חותנו זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוהמיה. עד מהרה הפך ייז'י לאחד המנהיגים הבולטים של ההוסיטים, ולאחר מותו של הינצה פטאצ'ק מפירקשטיין בשנת 1444 הפך למנהיג התנועה.
לאחר שניסה ייז'י כמה פעמים להתפייס עם הקתולים והם סירבו, צעד יירז'י בשנת 1448 בראש צבא חזק מאזור בוהמיה הצפון מזרחית, וכבש כמעט ללא התנגדות את פראג. בעקבות כך פרצה מלחמת אזרחים בבוהמיה, אולם יירז'י הביס את הכוחות הקתולים.
בשנת 1451 מונה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעוצרו של לסלו החמישי, מלך הונגריה, ובאותה השנה בחרו אצילי בוהמיה בייז'י כעוצר של לסלו בבוהמיה. בשנת 1457 מת לסלו החמישי, מלך הונגריה, וב-3 במרץ 1458 נבחר ייז'י למלך בוהמיה, תוך שהוא זוכה לתמיכה אפילו מאצילים קתולים, בשל אופיו המתון ואי הרצון לבחור בשליט זר.
ייז'י שלט בצורה מתונה, ובשל כך זכה לתמיכת חלק גדול מהאצילים הקתולים, אולם על אף כל מאמציו התנגד לו האפיפיור פיוס השני. במאמציו להגיע לידי פיוס עם האפיפיור העלה ייז'י הצעה, אשר הרבה רואים בה כחזון להקים את האיחוד האירופי, ולפיה יתאחדו כל הממלכות הנוצריות באירופה, יקימו פרלמנט משותף ומוסדות משפיים משותפים, ויתחייבו לפתור את כל הסכסוכים ביניהם בדרכי שלום. תוכניתו של ייז'י לא התקבלה, וכן נכשלה תוכניתו של פיוס השני לנסע צלב נגד בוהמיה. בשנת 1464 מת פיוס השני, ובמקומו נבחר פאולוס השני, אשר גם הוא התנגד לייז'י בכל תוקף.
בסוף 1466 הטיל האפיפיור פאולוס השני נידוי על ייז'י, וקרא לאצילים הבוהמיים להדיחו. האצילים הבוהמיים פנו למתיאש הראשון, מלך הונגריה לעזרה, ובמרץ 1468 פלש מתיאש למורביה. ייז'י פנה לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, והציע לו להכיר בבנו ולדיסלב כיורשו, בעד לתמיכתו נגד מתיאש הוניאדי. בתחילת 1469 הכריח ייז'י את מתיאש הוניאדי לחתום על הסכם שלום, אולם בתגובה הכתירו האצילים הבוהמיים את מתיאש למלך בוהמיה. ייז'י חזר על הצעתו לקז'ימייז' הרביעי, והוא פתח בדיונים על כך עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם ב-22 במרץ 1471 מת לפתע ייז'י בפראג.
לאחר מותו נבחר ולדיסלב מפולין למלך בוהמיה, אולם מתיאש הראשון, מלך הונגריה טען אף הוא לזכותו על הכתר, והמלחמה ביניהם נמשכה עד לשנת 1478.
עוצבת קלע דוד

היסטוריה

העוצבה מבוססת על יחידת מורן שהוקמה בשנת 1983 לצורך קליטת מערכת הנשק "תמוז". הטיל פותח בעקבות התמודדות כוחות השריון הישראלי עם מסות כוחות שריון מצריות וסוריות במלחמת יום כיפור.
רעיון הלחימה נגד טנקי אויב, פותח על ידי בני (בנגה) בית אור, מהנדס אשר שירת בצנחנים ובהמשך בשריון, שגויס מהמילואים לריכוז פיתוח אמצעי לחימה מתקדמים לחי"ר והנדסה קרבית. לאחר חיפוש פתרונות בתעשיות הביטחוניות, נבחר הפתרון שהציעה רפא"ל והוצג על ידי ד"ר פאול כץ. פיתוח המערכת נעשה בקצב מהיר והפרויקט אושר כפרויקט חירום. בנגה לחץ להקים יחידה מיוחדת לנושא ובעקבות כך הוחלט להקים את יחידת "מורן", עליה פיקד ישראל גל בעברו מפקד פלנ"ט צנחנים עם המשך ההצטיידות במערכות נוספות, הציע בנגה למטה הכללי להקים עוצבה שתקים את היחידות (סדירות ומילואים), תגבש ותכתוב תורות לחימה, תכין תוכניות מבצעיות משולבות בלחימת האוגדות, תבנה מסלולי הכשרה ללוחמים וקורסי פיקוד. ההצעה אושרה ובנגה התבקש לאחר שסיים את תפקיד ראש מחלקת אמל"ח יבשה להקים את העוצבה. עוצבת "קלע דוד", לה נתן את שמה, הוקמה ב-10 במאי 1986 וכללה את יחידת מורן ואת יחידת מגלן.
היחידה לא שויכה לאף חיל על מנת לאפשר למפקדיה חופש מהכתבות ומסורות חיליות מחד ומאידך לא להיות מושפעים מסדרי עדיפויות חיליות. הלוחמים הראשונים שגויסו היו בוגרי קורס מ"כים מגולני וצנחנים ובהמשך גויסו לוחמים באופן עצמאי בבקו"ם. מפקדים מחילות שונים שולבו בתפקידי פיקוד ותו"ל, על מנת להפיק ניסיון תורתי גם מהשריון, מהחי"ר ומהחת"ם. סיווגה הגבוה של היחידה נבע מסיווגם של אמצעי הלחימה הייחודיים בהם השתמשה.
ב-1987 הוקמה יחידת מיתר וכן גדוד "מנור", גדוד המילואים הראשון של האגד. בשנת 1992 הוקמו גדודי המילואים "מעוף" ו"מצוק". בשנת 1993, הוכפפה העוצבה לחיל התותחנים. ב-1996 הוקם גדוד המילואים "מורג".
ב-2010 הוכפפה לעוצבה יחידת רוכב שמיים.
ב-2019 במסגרת התוכנית הרב שנתית הוכפפה עוצבת קלע דוד לעוצבת האש.
פרח לב הזהב

פֶּרַח לֵב הַזָּהָב הוא סיפור ילדים עברי שהתפרסם לראשונה בשנת 1930 בקובץ "101 מעשיות, אגדות וסיפורי עם", מפרי עטו של סופר הילדים שלמה זלמן אריאל. הסיפור כולל מוטיבים מסיפורי עם שונים ומאגדות הנס כריסטיאן אנדרסן. הסיפור זכה לגרסאות שונות, בהן משל אוריאל אופק, רפאל ספורטה, תלמה אליגון-רוז, בינה אופק, שלמה זלמן אריאל ויעקב מיטלמן.

עלילה

במרכז הסיפור ילד שאמו נופלת למשכב ואיש אינו יודע כיצד לרפאה. אולם רק רופא זקן מסביר לילד כי הדרך היחידה להצילה היא על ידי מציאת פרח אדום ולו לב זהב הנמצא בהרים הרחוקים. לאחר שהאם תריח אותו, היא תבריא. 
בגרסאות שונות של הסיפור, הילד הוא הקטן משלושה בנים, כאשר הם נדרשים לצאת למסע אחר הפרח, הגדול אומר כי הוא אינו יכול כיוון שעליו להשאר ולהאכיל את אמו, האמצעי גם כן אינו יכול כיוון שהוא נדרש להשאר ולנקות, וכך נותר הילד הצעיר שיוצא למסע.
במסעו אחר פרח לב הזהב הילד מגיע ליער ותועה בדרך ומתחיל לבכות. תחילה שומע אותו עורב, ופונה אליו, הנער מספר לו את סיפורו והעורב מציע לסייע לו תמורת מעט מהאוכל שלקח לדרך. הילד נותן לו את האוכל והעורב מראה לו את הדרך עד שהם מגיעים לקיר גבוה אותו הוא אינו מסוגל לעבור, והוא מתיישב ובוכה. כבשה ששומעת את בכיו פונה אליו, והוא מספר לה את סיפורו, היא מציעה להראות לו היכן ישנו פתח בקיר בתמורה לכובע שלו, והוא נותן לה את הכובע וגם את המעיל והיא מראה לו את הדרך.
הילד ממשיך במסע ומגיע לנהר גדול אותו הוא לא יכול לעבור, והוא מתיישב ובוכה. מגיעה אווזה (בחלק מהגרסאות: ברבור) והוא מספר לה את סיפורו, היא מציעה להעבירו לצדו השני של הנהר ובתמורה היא מבקשת שייתן לה את הנעליים שלו. הילד נותן לה את נעליו וגרביו ויחד הם עוברים לצידו השני של הנהר.
על שפת הנהר הוא רואה את הפרח וממהר לקטוף אותו ולשוב הביתה. הילד מגיע פצוע, יחף ורעב ומעניק לאמו את הפרח, לאחר שהאם מריחה אותו היא מיד מבריאה. בסוף הסיפור האם מחבקת ומנשקת את הילד וכל פצעיו מתרפאים.
טים פולנטי

ביוגרפיה

פולנטי נולד בסיינט פול, הצעיר מחמישה אחים, לאב נהג משאית ואם עקרת בית שמתה ממחלת הסרטן בהיותו בן 16. בנעוריו עבד פולנטי במשרות שונות על מנת לחסוך ללימודים באוניברסיטה והיה היחיד מבני משפחתו שסיים תואר ראשון, כאשר ב-1983 קיבל את התואר במדע המדינה מאוניברסיטת מינסוטה. הוא המשיך ללימודים מתקדמים בבית הספר למשפטים של המוסד, והחל לעבוד בחברת עורכי דין בה גם המשיך להיות מועסק לאחר שהוסמך בעצמו לעריכת דין.
אשתו של פולנטי, מרי, אותה הכיר בזמן לימודיו, הייתה מספר שנים שופטת, ולאחר מכן מגשרת בחברות פרטיות. לזוג שתי בנות.

קריירה ציבורית

פולנטי החל את תפקידיו הציבוריים ב-1988, כשהתמנה לחבר במועצת התכנון של העיר בה התגורר, איגן, פרבר של סיינט פול. ב-1989 נבחר למועצת העיר וב-1992 לבית הנבחרים של מינסוטה, תפקיד בו כיהן עוד חמש קדנציות כולל כמנהיג הרוב הרפובליקני. בשנת 2002 התמודד לראשונה על משרת מושל המדינה, וניצח בבחירות לאחר שזכה ב-44.4% מהקולות לעומת 37.2% ליריבו העיקרי.
בתקופת כהונתו הראשונה פעל פולנטי לאזן את התקציב הגרעוני של המדינה, שסבלה מגרעון של יותר מ-4 מיליארד דולר, תוך קיום הבטחת הבחירות שלו: "ללא מיסים חדשים", באמצעות קיצוצים נרחבים בהעברות לחינוך, בריאות, ופרויקטים נוספים.
פולנטי פעל למען אישור בניית אצטדיון חדש לקבוצת הבייסבול המקומית, מינסוטה טווינס. עלות האצטדיון, שנפתח בינואר 2010, מוערכת בסך של כ-522 מיליון דולר וממומנת ברובה על ידי כספי המדינה שמקורם בהעלאת מס הקנייה על טבק ומשקאות חריפים.
בבחירות שנערכו ב-2006, נבחר פולנטי לקדנציה שנייה לאחר שניצח ברוב דחוק של 46.7% לעומת 45.7% את יריבו מהמפלגה הדמוקרטית.
פולנטי כיהן כיושב ראש איגוד מושלי המדינות, והיה מראשוני התומכים בסנאטור ג'ון מקיין לתפקיד מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2008. הוא נחשב לאחד המועמדים המובילים לרוץ לצידו של מקיין כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, אך לבסוף נבחרה לתפקיד שרה פיילין.
פולנטי החליט שלא להתמודד על קדנציה שלישית כמושל וסיים את כהונתו בינואר 2011. לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, הכריז במרץ 2011, על הקמת ועדת גישוש ובמאי השיק את קמפיין הבחירות שלו.
ב-13 באוגוסט 2011 הגיע פולנטי למקום השלישי (13.6%) במשאל שהתקיים באיווה בקרב הרפובליקנים, אחרי מישל בקמן (28.6%) ורון פול (27.7%). יום למחרת הודיע פולנטי כי הוא מסיר את מועמדותו מרשימת המתמודדים בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012.
המשרד לתמיכה צבאית של צבא ארצות הברית

היסטוריה

לצורך תמיכה מודיעינית בפעילות כוח דלתא ב"מבצע טופר העיט" הוקם ב-1980 כוח משימה משותף לזרועות השונות בשם "Field Operation Group". על בסיס כוח זה הוקמה ב-29 בינואר 1981 היחידה תחת השם "פעילות התמיכה במודיעין של הצבא" שפעלה תחת פיקוד המודיעין והאבטחה של צבא ארצות הברית. ליחידה גויסו מתנדבים לאחר סינון קפדני ומבחנים מהקשים במערכת הצבאית. המשרתים ביחידה מגיעים משלושה מקורות מרכזיים: אנשי הכוחות המיוחדים, אנשי מודיעין אנושי ואנשי מודיעין אותות. היחידה שמה דגש על גיוס מועמדים שמוצאם ממדינות זרות ויכולים להיטמע באוכלוסייה מקומית בארצות היעד, וחלקם אף מחזיקים בדרכונים בעלי תוקף ממדינות מוצאם.
בתקופת כהונתו השנייה של דונלד רמספלד כמזכיר ההגנה של ארצות הברית הועברה היחידה לפיקוד המבצעים המיוחדים, והיא מופעלת על ידי פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
פעילות היחידה מסווגת ומחלקת ההגנה של ארצות הברית ממעטת לפרסם פרטים עליה ולא מדווחת כלל על עיסוקיה. לאורך השנים זוהתה היחידה בכינויים רבים בהם: "שועל אפור" (Gray Fox), "כוח משימה כתום" (Task Force Orange), "טורן ויקטור" (Torn Victor), "פעילות התמיכה במודיעין של הצבא" (Intelligence Support Activity), "הפעילות" (The Activity), "צבא וירג'יניה (Army of Virginia) ו"סנטרה ספייק" (Centra Spike).
בין הפעולות בהן הייתה מעורבת: המצוד אחר פבלו אסקובר בקולומביה, מלחמות האזרחים באל סלוודור ובהונדורס, פעילות בסוריה, בקרן אפריקה וסומליה, פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית, פעילות משותפת עם הכורדים, מבצע חירות מתמשכת, מלחמת עיראק.

משימות

משימות היחידה כוללות בין היתר: איסוף מודיעין, איתור אישים מבוקשים, הגנה על מנהיגים זרים (בהם משפחת המלוכה הסעודי ונשיא סודאן ג'עפר נומיירי מפני התנקשות של לוב), הערכת מודיעין, אימון כוחות זרים, חילוץ בני ערובה ותפיסת מערכות כלי נשק זרות. היחידה מיועדת לספק מענה מיידי בכל רחבי העולם. היחידה התמחתה בין השאר בחדירה סמויה לשטח עוין באמצעות צניחה מגובה רב, במודיעין אותות באמצעות כוחות קרקעיים וכוחות מוטסים.

מפקדים

בין מפקדי היחידה: ג'רי קינג (מפקדה הראשון 1981–1984), הווארד פלויד (1984–1986), ג'ון טוני לקי (1986–1989) קונרד טרואטמן, מייקל נגאטה (2005–2008), בריאן פנטון.
נחום בוך

ביוגרפיה

נחום בוך התאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד. 
בתחרות פתיחת העונה בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" שברמת גן באוגוסט 1948 זכה בוך במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:11.4 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה בוך במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם איתן פרויד, ישעיהו אלבאום וארנון טורין בתוצאה של 10:07.6 דקות, לפני אוסטריה והודו. נוסף על כך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.1 דקות, שני מבין השחיינים הישראלים. טורין סיים ראשון מבין השחיינים הישראלים ורביעי כללי בתוצאה של 1:06.0 דקות.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים בוך במקום ה-59 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.6 דקות. 
בתחרות שחייה פנימית של קבוצת ברית מכבים עתיד שנערכה בחולון בספטמבר 1954 קבע בוך שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.7 דקות, שיפור לשיאו של שלמה תנשמת ממכבי חיפה שעמד על 1:03 דקות והושג 16 שנים קודם לכן בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון.
באוקטובר 1958 יצא בוך ללימודים בבית הספר הגבוה לספורט בקלן שבגרמניה ולמכון הספורט שליד אוניברסיטת ייל שבניו הייבן, ארצות הברית למשך 20 חודשים. לאחר מכן, אימן את קבוצת השחייה שבה שחה, ברית מכבים עתיד. הוא שימש כמאמן הלאומי בתחרויות השחייה של המכביה ה-8 שנערכו בשנת 1969. בין השחיינים הבולטים שאימן, נמנים השחיינים האולימפיים שושנה ריבנר, עמירם טראובר ואמנון קראוס, וכן אלופי ישראל דורית זלץ, חנה מרון, גבריאל נסט, דוד ויסמן, דני קרפן ועוד. 
בשנות פעילותו כשחיין ואף לאחר מכן, בשנות ה-60 עת עסק באימון, היה בוך גם שחקן כדורמים ואף השתתף במדי נבחרת ישראל בכדורמים במכביה החמישית ב-1957.
בנובמבר 1974 עזב בוך את ישראל ונסע לאוסטרליה, בה הוא מתגורר כיום, במלבורן (נכון ל-2016).
נטווייבס

נטווייבס הוא לוח מחוונים אינטרנטי, מעין דף בית מותאם אישית למשתמש, כדוגמת iGoogle, המאפשר שימוש בווידג'טים של יצרנים שונים. לוח המחוונים מבצע פעולות שונות ובהן: קישור לחשבונות ברשתות חברתיות מקוונות, מעקב אחר חדשות ובלוגים, הצגת לוחות שנה, כניסה לדואר אלקטרוני, רשימות מועדפים, הזנות RSS, קישורים למנועי חיפוש ועוד. 
משתמש יכול לייצר לעצמו לוחות מחוונים בתחומים שונים באופן עצמאי וגם לקבל לוחות אוטומטיים. כל לוח מחוונים יכול להכיל מספר דפיות. 
לדוגמה: אדם הרוצה לתכנן טיול לניו יורק יכול לייצר לוח מחוונים שמציג מידע מסוגים שונים על העיר ניו יורק: מקבץ חדשות, רשימת בלוגים, סרטים, תמונות, לוחות אירועים ועוד.
נטווייבס הוא כלי חינמי למשתמש הפרטי וניתן לרכישה על ידי חברות מסחריות, לצורך ניטור ומעקב.
בפברואר 2014 דירוג האתר באלקסה היה 1,734.
קראטה קיד 2

הפקה

סצנת הפתיחה של הסרט מתרחשת מיד לאחר סיום הסרט הראשון ובאופן זה יוצרת קשר בין שני הסרטים בצורה חלקה.

מיקומי הצילומים

מיקום הצילום העיקרי של הסרט היה באזור הצפוני-מזרחי של האי אואהו שבהוואי. האזור הכפרי באוקינווה המודרנית השתנה בצורה דרסטית בשל נוכחותם של בסיסי הצבא האמריקאי, ובשל כך נאלצה ההפקה של הסרט למצוא מיקומים חלופיים לצילומי הסרט. יוצרי הסרט בחרו לצלם באזור באי אואהו שבהוואי שנמצא בבעלות פרטית של רופא מקומי. על מנת ליצור את הכפר אוקינאווה נבנו בסט הצילומים שבעה העתקים אותנטיים של בתים מאוקינאווה, ובנוסף לכך ננטעו מעל לשלושה דונם של גידולים שונים. 50 מתושבי הוואי, אשר במקור הם ילידי אוקינאווה, גויסו גם הם כתסריטאים. הצילומים החלו ב-23 בספטמבר 1985 והסתיימו ב-20 בדצמבר 1985.
צבי הירש דכוביץ

תולדות חייו

נולד בשמחת תורה תרמ"ו לר' שלמה זלמן וגוטא בעיר סוקולי שבפולין. לפי מסורת משפחתית אביו היה מצאצאי הגאון ר' יעקב טיקטינר.
בגיל צעיר למד אצל הרב פנחס משה גורדון בביאליסטוק, ובמשך ארבע שנים בישיבת ראדין אצל החפץ חיים. אחר כך למד בקריניק אצל ר' שלמה זלמן סנדר שפירא, בישיבת עץ חיים בסלוצק, ולאחר מכן אצל ר' איסר זלמן מלצר, שאף העניק לו סמיכה לרבנות. לאחר מכן הוסמך לרבנות גם בוולוז'ין אצל הרב רפאל שפירא, הרב משה בצלאל לוריא, רבה של סובאלק, והרב אבא יעקב בורוכוב מווילקאוויסק.
בשנת 1907 התחתן עם לאה דבורה, בתם של ר' אליה משה וצרנה שכטר מאולקניקי. אחר נישואיו מונה על ידי הרב חיים עוזר גרודזינסקי, למורה הוראה ודיין בנובוגרוד. בשנת 1913 התמנה לכהן כרב בעיירה ווארניאן, ושם שירת ברבנות עד 1922, אז היגר עם משפחתו לארצות הברית, בעידוד רבו ה"חפץ חיים".

בארצות הברית

הרב דכוביץ התקבל כרב בבית הכנסת 'אגודת אחים אנשי ליובאוויטש' בשכונת בראונזוויל בניו יורק. הוא התמנה לרבנות כשבע שנים אחר פטירת רב הקהילה הקודם, הרב מנחם מנדל רובין. במשרה זו כיהן עד פטירתו בשנת 1953 בגיל 68.
מהר מאד לאחר שהגיע לארצות הברית נהיה אחד ממנהיגיה של הקהילה האורתודוקסית בניו יורק ובארצות הברית. הוא היה פעיל בכנסת הרבנים, נבחר לסגן נשיא של אגודת הרבנים, נבחר ליושב ראש "ועד הרבנים דניו יורק רבתי" (Rabbinical Board of Greater New York), והיה פעיל בעזרת תורה.
בנובמבר 1925, הצטרף למשלחת מטעם כנסת הרבנים שנסעה לוושינגטון להיפגש עם נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' להודות לו על נאומו "הסובלנות והליברליזם" מאוקטובר 1924, וגם לבקש הקלות על מכסות הגירת יהודי אירופה לארצות הברית. הרב דכוביץ השתתף גם בצעדת 400 הרבנים לוושינגטון ב-6 באוקטובר 1943, כפנייה לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט שיפעל להצלת יהודי אירופה.
הרב דכוביץ היה דרשן מחונן שמשך בנאומיו קהל גדול מכל רחבי ניו יורק. הוא היה: פוסק שכתב שאלות ותשובות, מסדר גיטין, קידושין (ואף היתרי מאה רבנים), פיקח על כשרות ובר סמכא להתייעצויות בנושאים הלכתיים. מעל הכל היה בעל חסד שאסף כספי צדקה למגוון צרכים, ובמיוחד לתמיכה בתלמידי חכמים וישיבות ולהצלת יהודים מאירופה בזמן השואה.
הוא היה בקשר הדוק עם גדולי הדור בארצות הברית ומחוצה לה. עמיתיו בארגוני הרבנים היו הרב אליעזר סילבר, הרב יוסף קונביץ והרב גבריאל מרגליות. הוא היה בקשר והתכתב רבות עם הרב יעקב יצחק רודרמן, הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, הרב פתחיה מנקין.
לרב דכוביץ היה קשר הדוק עם רבי יוסף יצחק שניאורסון, ועם חסידות חב"ד בכלל. בית הכנסת שלו, 'אגודת אחים אנשי ליובאוויטש' אירח את הרבי ואת חסידיו לימים נוראים בשנת תר"צ בעת ביקורו הראשון בארצות הברית. היה נואם קבוע בכנסים של חסידי ליובאוויטש, העביר שיעורים קבועים בישיבת תומכי תמימים, וגייס כספים עבור מוסדות חב"ד, ועבור הצלת תלמידי הישיבות באירופה בעת מלחמת העולם השנייה.

פטירתו

בתש"ח עבר התקף לב. לאחר החלמתו, חברי בית הכנסת 'אגודת אחים אנשי ליובאוויטש' ערכו דינר לכבוד 25 שנות הנהגתו. יום לפני פטירתו הספיד את החזון איש. בי' בכסלו, תשי"ד עבר התקף לב נוסף שגרם לפטירתו בו ביום, ונקבר בבית הקברות "בית דוד" באלמונט, ניו יורק.

משפחתו

לרב ורבנית דכוביץ נולדו ששה בנים ושלש בנות. שנים מבניו כהנו כרבנים: הרב אהרן דוב (רב ביה"כ תפארת תורה בבנסונהרסט ויושב ראש ועד הנהלת אגודת הרבנים), והרב פנחס (רב בית כנסת בפלטבוש). גם שנים מחתניו כיהנו כרבנים: בתו אסתר נישאה לרב יחזקאל קושיצקי (רב ביהכנ"ס באגודת אחים אנשי ליובאוויטש), ובתו מלכה נישאה לרב אברהם שלמה בלומנקרנץ (רב קהילת תלמוד תורה בברוקלין).
יחסי וייטנאם–קטר

סקירה כללית

לקטר יש מערכת יחסים ידידותית עם וייטנאם, כמו כל מדינות העולם הערבי. במקרה הקטרי הקשר נוצר כתוצאה מקשרים חזקים של קטר עם מספר מדינות מ-ASEAN. בעקבות הרפורמה הכלכלית שקטר עברה ב-1986, וייטנאם הפכה ליעד מרכזי חדש למשקיעים הקטריים. שלא כמו ההשקעות של איחוד האמירויות הערביות, המשקיע הערבי הגדול ביותר בוייטנאם, ההשקעות הקטריות בוייטנאם מתמקדות בחקלאות, באנרגיה, ובייצוא וייבוא סחורות ממדינה אחת לשנייה. הסחר בין שתי המדינות תואר כמשמעותי בידי השגריר הקטרי בוייטנאם.
יותר מ-10,000 אזרחי וייטנאם מתגוררים בקטר.
בית החולים של המיסיון האנגלי

בית החולים של המיסיון האנגלי (באנגלית: English Mission Hospital) נוסד ונוהל על ידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים ופעל בירושלים בין השנים 1844–1948. בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 בבניינים שנבנו ברחוב הנביאים 82.

המבנה בעיר העתיקה

בית החולים של המיסיון נחנך בשנת 1844 בשולי הרובע היהודי, צמוד למתחם הפרוטסטנטי של כנסיית המשיח. הוא נקרא בתחילה "בית החולים היהודי" במטרה מוצהרת לשמש חולים יהודים בלבד כדי לנצרם. פתיחתו עוררה התנגדות עזה בקרב היישוב הישן ואף גרמה להכרזה על חרם על כל מי שיעז להיכנס אליו. על אף החרם, היו לא מעט יהודים שביכרו את הטיפול הרפואי האיכותי שניתן בבית החולים של המיסיון על פני הרפואה הפרימיטיבית שסופקה במוסדות רפואיים (או סמי-רפואיים) אחרים בירושלים.
בתגובה לבית החולים של המיסיון הוקם עוד באותה שנה בית חולים יהודי קטן ברובע היהודי על ידי ועד הפקידים והאמרכלים בשיתוף עם משה מונטיפיורי. גם משפחת רוטשילד התגייסה למלחמה בבית החולים של המיסיון והקימה בשנת 1854 את בית החולים רוטשילד ברובע היהודי.

הבניינים ברחוב הנביאים

הבניינים ברחוב הנביאים נבנו בשנים 1895–1896 על פי תכנונו של האדריכל הבריטי ברספורד פייט (Beresford Pite), ונחנכו ב-13 באפריל 1897. הבנייה היא בסגנון קולוניאלי בריטי. במרכז: מבנה מרכזי מפואר הקרוי אגף קנוויי (Kennaway) ששימש את המינהלה, ומצידיו ארבעה ביתנים עבור מחלקות החולים, מחוברים באמצעות מעבר מקורה בצורת חצי עיגול. שני מבנים דו קומתיים נוספים עם כיפות אבן. האחד שימש למרפאה ולבית המרקחת והשני את בית הרופא.
בסמוך לבית החולים שכן בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני - ברחוב הנביאים פינת רחוב פינס, אשר נבנה על ידי אותה אגודה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, בתכנונו של האדריכל קונרד שיק. בניין זה נודע לאחר מכן כ"בית הדגל".
במלחמת העצמאות, עם הפיכת הר הצופים למובלעת בשטח ממלכת ירדן, עבר בית החולים הדסה אל בנייני בית החולים האנגלי ואל בניין בית הספר לבנות הסמוך לו. בשנת 1963 עבר בית החולים הדסה למשכנו בעין כרם, והמבנים של בית החולים הוחזרו לבעליהם המקוריים. מאז שוכן במקום בית הספר האנגליקני (The Anglican School) שהוא בית ספר פרטי, ולומדים בו בעיקר ילדי דיפלומטים ואנשי או"ם. בית הספר לבנות, לעומת זאת נהרס, ובמקומו הוקם מלון.

גלריית תמונות

‪‬