google/wiki40b huggingface dataset:
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (ארצות הברית)

היסטוריה

מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה הונפקה בהתחלה כסרט בלבד, ללא פארה. ב-1946 נטבעה גם פארה (מדליון מתכת) והונפקה לזכאים. האות מנציח שירות צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה והוענק לכל חייל ששירת בכוחות המזוינים האמריקניים בין ה-7 בדצמבר 1941 (המתקפה על פרל הארבור) ל-31 בדצמבר 1946, היום בו הנשיא הארי ס. טרומן הכריז רשמית על סיום מעשי האיבה. העיטור המקביל שהוענק בצבא ארצות הברית בסיום מלחמת העולם הראשונה הוא מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה.
המדליה מוענקת בגין שירות בצבא האמריקאי בין התאריכים 7 בדצמבר 1941 עד 31 בדצמבר 1946, ללא חובה של שירות בכל התקופה. היו דיווחים על חיילים שקיבלו את המדליה בגין שירות של ימים ספורים בתקופה זו. מאחר שמלחמת העולם השנייה הסתיימה רשמית ב-2 בספטמבר 1945 עם כניעתה של יפן, ישנם חיילים שהתגייסו לצבא רק בשנת 1946 וקיבלו את המדליה מבלי שבכלל לקחו חלק במערכה כלשהי של מלחמת העולם השנייה.
ב-8 באוגוסט 1946 הונפקה מדליה נפרדת למלחי צי הסוחר של ארצות הברית ששירתו במהלך מלחמת העולם השנייה, "מדליית הניצחון של צי הסוחר במלחמה העולם השנייה".
המדליה עשויה מברונזה, והיא בקוטר של שלושה וחצי ס"מ. על חלקה הקדמי מוטבעת דמות  המסמלת חירות, ראשה מוטה ימינה, מאחוריה עולה שחר של יום חדש והיא רומסת ברגל ימין את קסדת אל המלחמה. בידיה הימנית ניצב של חרב שבורה והלהב בידה השמאלית. מתחת למרכז המדליה, משני צידי הדמות מופיע הכיתוב "מלחמת העולם השנייה". על חלקה האחורי של המדליה הוטבעו ארבע החירויות (מנוסחות בשני משפטים): "חירות ממורא ומחסור" ו"חופש הביטוי והדת", מופרדים בכף תמר. בהיקף נחרטו המילים "ארצות הברית של אמריקה 1941-1945". רוחבו של סרט התלייה הוא כרוחב המדליה, באמצעו צבוע באדום ומשני צדדיו בצבעי הקשת, בהתבסס על סרט התלייה של מדלית הניצחון במלחמת העולם הראשונה.
דוריאן

הפרי

המחקר זיהה כ-30 מינים שונים של דוריאן, כולם מצויים באופן טבעי בדרום-מזרח אסיה, ותשעה מתוכם מניבים פרי ראוי למאכל. המין Durio zibethinus הוא היחיד המיוצא אל מחוץ לדרום מזרח אסיה ונמכר בשוק הבינלאומי; המינים האחרים נמכרים אך ורק בשווקים המקומיים. פרי הדוריאן יכול להגיע לאורך של 30 סנטימטרים, קוטרו יכול להגיע ל-15 סנטימטרים, ומשקלו נע בדרך-כלל בין קילוגרם אחד לשלושה קילוגרמים. צורתו משתנה בין צורה דמוית-מלבן לבין עיגול, צבע הקליפה נע בין חום לירוק וצבע בשר-הפרי נע בין צהוב-חיוור לאדום, תלוי במין הספציפי. הקליפה החיצונית הקשה מכוסה במעטה של קוצים חדים ודוקרניים, בעוד שבשר-הפרי, שלו מרקם דמוי רפרפת, מפיק ריח חזק מאוד וייחודי, שמרתיע אנשים רבים. בגלל ריחו, במקומות מסוימים באסיה חל איסור להכניסו לאוטובוסים, בתי מלון או אתרים ציבוריים אחרים. טעם בשר-הפרי מתואר לעיתים קרובות כ"אגוזי" או מתוק. לעומת זאת, לדעת אחרים, טעמו בלתי נסבל ויחד עם המרקם הצמיגי שלו, הוא מוגדר על ידם כדוחה. 
ביערות הגשם שבהם הוא מצוי באופן טבעי, הדוריאן נאכל על ידי מינים רבים של בעלי חיים. גם הדוריאן וגם בעלי החיים מרוויחים מכך, שכן החיות שאוכלות את פרותיו גם מפיצות את זרעיו ברחבי היער, ומסייעות לגדילת עצים חדשים באזורים שונים ביער. בין השאר, את הדוריאן מחבבים אורנגאוטנים - שלעיתים מתקשים בשבירת קליפתו הקוצנית של הפרי - ופילים אסייתים שמרסקים את הקליפה בעזרת רגליהם. לפרי הדוריאן תכולה גבוהה של סוכר, ויטמין C, אשלגן וטריפטופן, והוא מהווה מקור טוב לפחמימות, חלבונים ושומנים. הדוריאן יכול להיאכל חי, והוא משמש גם כמרכיב במאכלים מתוקים כגון ממתקים מלאים מסורתיים, סוג של מאכל דמוי קרטיב המקובל במלזיה, דודול (מאכל מזרח-אסייתי המופק מחלב קוקוס, סוכר דקלים וקמח אורז) וביסקוויטים מסורתיים. בנוסף, ניתן להכין מהדוריאן מיצים, מילקשייק, גלידה, עוגות וקפוצ'ינו.
פרי הדוריאן היה מוכר לילידי דרום מזרח אסיה כפרי מאכל עוד מהתקופה הפרהיסטורית, אולם העולם המערבי גילה את הפרי רק לפני 600 שנה בקירוב. ההתייחסות המתועדת הראשונה של אדם אירופאי לדוריאן נמצאת בכתביו של ניקולו קונטי שסייר בדרום-מזרח אסיה במאה ה-15. המין D. zibethinus הובא לציילון על ידי הפורטוגזים במאה ה-16. העץ נשתל גם בגנים בוטנים ביבשת אמריקה, אם כי הוא לא נשתל במטעים למטרות מסחריות. הכפריים בדרום-מזרח אסיה מגדלים את הדוריאן זה מאות שנים - כנראה החל מסוף המאה ה-18, אולם הוא גדל באופן מסחרי בדרום-מזרח אסיה רק החל מאמצע המאה ה-20.

תפוצה

הדוריאן מצוי באופן טבעי באינדונזיה, מלזיה וברוניי. קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם הדוריאן מצוי בפיליפינים באופן טבעי, או שהובא לשם על ידי האדם. הדוריאן גדל באופן טבעי באזורים בהם שורר אקלים טרופי, והוא מפסיק לגדול כאשר הטמפרטורה היומית הממוצעת יורדת מתחת ל-22 מעלות צלזיוס. אף-על-פי שהדוריאן איננו מצוי באופן טבעי בתאילנד, בשנות האלפיים מדינה זו היא מיצאניות הדוריאן הגדולות בעולם. עוד בשנת 1999 תאילנד הייתה אחראית ל-781,000 טונות (מתוכן יוצאו 111,000 טונות) מתוך היבול העולמי הכללי של הדוריאן, שעמד על 1,400,000 טונות. מלזיה ואינדונזיה הן יצואניות גדולות אף הן, וכל אחת מהן מגדלת כ-265,000 טונות. הדוריאן מגודל על-די האדם למטרות חקלאיות גם בקמבודיה, לאוס, וייטנאם, מיאנמר, הודו, סרי-לנקה, איי הודו המערבית, פלורידה, הוואי, פפואה ניו גיני, איי פולינזיה, מדגסקר, דרום סין וצפון אוסטרליה.
ננסי ברינקר

ננסי גודמן ברינקר (באנגלית: Nancy Goodman Brinker; נולדה ב-6 בדצמבר 1946) היא דיפלומטית יהודיה-אמריקאית שכיהנה כשגרירת ארצות הברית בהונגריה וראש הטקס במחלקת המדינה של ארצות הברית. ברינקר מכהנת כשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון הבריאות העולמי לנושא המאבק במחלת הסרטן והיא המייסדת של ארגון קומן "Komen" , הארגון הגדול ביותר בעולם למלחמה בסרטן. על פועלה עוטרה במדליית החירות הנשיאותית ונבחרה להיכל התהילה הלאומי לנשים.

ביוגרפיה

ברינקר, בתם של אלי ומרווין גודמן, נולדה בפאוריה שבאילינוי. ב-1980 נפטרה אחותה הגדולה סוזאן לאחר מאבק של שלוש שנים במחלת סרטן השד. ב-1981 נישאה לאיש העסקים נורמן ברינקר. בתמיכתו הקימה ב-1982 את הארגון שלימים יקרא " Susan G. Komen for the Cure" על שם אחותה, לסיוע לחקר סרטן השד, העלאת המודעות למחלה, תמיכה בחולים, ניצולים ובני משפחותיהם. היא עצמה חלתה במחלה ב-1983 ונאלצה לעבור כריתת שד כפולה.
ברינקר מונתה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לשגרירת ארצות הברית בהונגריה וכיהנה בתפקיד מספטמבר 2001 עד יוני 2003. בספטמבר 2007 מונתה לראש הטקס במחלקת המדינה של ארצות הברית ושימשה בתפקיד עד ינואר 2009.
ב-2008 נבחרה לרשימת טיים 100 כאחת מהאישים המשפיעים בעולם על פי מגזין טיים. ב-2009 העניק לה הנשיא ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית וב-2015 נבחרה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
ברינקר נישאה והתגרשה פעמיים. היא אם לבן מנישואיה הראשונים.
הקואליציה הישראלית לטראומה

היסטוריה

הקואליציה הוקמה בפברואר 2001  על ידי פדרציית ניו יורק - המגבית היהודית המאוחדת (UJA) והמרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה. לעבודת הקואליציה שותפים כ-65 ארגונים, עמותות ומשרדי ממשלה העוסקים בתחום. מועצת המנהלים של הקואליציה כוללת נציגים ממספר ארגונים מרכזיים השותפים לעבודתה, בהם משאבים, ער"ן, סל"ע, מרכז הערבות והתמודדות בחרום, נט"ל, בית לוינשטיין ועמך.

פעילות

הקואליציה מפתחת, יחד עם שותפים מהארץ ומהעולם, תוכניות לטיפול בזמן חירום ולאחריו, ולהכשרת אנשי מקצוע מתחומים שונים ומתנדבים - בהיערכות לשעת חירום, בעבודה בזמן חירום ובשיקום לאחר אירועי חירום. 
מאז הקמתה סייעו ארגוני הקואליציה בקרב האוכלוסייה במהלך אירועי חירום שונים שהתרחשו באינתיפאדה השנייה, מלחמת לבנון השנייה, תוכנית ההתנתקות, והירי המתמשך על שדרות ויישובי עוטף עזה.
הקואליציה מספקת שירותים לאוכלוסייה בתחום הטראומה: נותנת מענה ישיר בתחומי החוסן הקהילתי לאוכלוסיות חלשות (שירות פסיכו-סוציאלי נגיש בעת אירוע חירום ברמה אישית, משפחתית וקהילתית, תמיכה במהלך התקופה שלאחר האירוע, ואספקת מידע וחינוך לציבור כיצד להתמודד עם טראומה), מבצעת הכנות לקראת אירועי חירום (סדנאות, שיעורים ותרגול התמודדות עם מצבי חירום וטראומה בבתי ספר, מרכזים לקשישים ומוסדות קהילתיים אחרים), ומקיימת הכשרות והדרכות לצוותי התערבות בתחום.
הקואליציה פועלת  ברמת הפרט, המשפחה והקהילה. השירותים ניתנים באמצעות גורמים שונים במשרד החינוך, משרד הרווחה והשירותים החברתיים, משרד הבריאות וארגונים רבים, על פי הגישה וההכשרה שגובשו בקואליציה לטראומה. המרכז מפתח שיטה להתערבות במצבי חירום ולמניעת טראומה בקרב תלמידים, כולל פעילויות להעברה בכיתות, ומכשיר את אנשי השירות הפסיכולוגי הייעוצי ואת כלל המורים ברשויות המקומיות הרלוונטיות לבצע התערבויות אלו בכיתות.
הקואליציה פועלת בכל רחבי הארץ, ובמיוחד במחוז הצפון ובדרום ביישובי עוטף עזה. בדרום מפעילה הקואליציה חמישה מרכזי חוסן הנותנים מענה פסיכולוגי וסוציאלי לתושבים, בשדרות, חוף אשקלון, שדות נגב, שער הנגב ואשכול.

פעילות בינלאומית

הקואליציה מקיימת שיתופי פעולה עם ארגונים בינלאומיים העוסקים בתחום הסיוע והטראומה, בהם ארגוני האו"ם. במהלך שנות פעילות הקואליציה הושיטו ארגוניה סיוע במספר אירועי חירום בעולם, בהם אירועי הטרור בצ'צ'ניה ובבסלאן, אסונות הטבע בסרי לנקה, בנהר המיסיסיפי ובהאיטי, והפיגועים בטולוז ובוסטון.
קמפייטאי

קמפייטאי (ביפנית: 憲兵隊 - חיל חיילי החוק) הוא המשטרה הצבאית של קיסרות יפן שפעלה מ-1881 ועד 1945. בשיא כוחה ב-1945, כ-75,000 איש עבדו בארגון.
הארגון היה כפוף למשרד הפנים היפני, בעת ביצוע תפקידי אכיפה והיה כפוף למשרד המלחמה היפני, כשביצע תפקידים במדינות הכבושות.

היסטוריה

קמפייטאי הוקמה ב-4 בינואר 1881, על ידי הגנרל יאסומאסה פוקושימה שכיהן כנספח צבאי בכמה מדינות. הארגון הוקם תחת השם "קמפיי הארטילרית" (憲兵条例) כאשר הז'נדרמריה הצרפתית שימשה כדוגמה. ב-1898 הוגדרו תפקידיה המשטרתיים והמשפטיים של קמפייטאיי בחוק "קמפיי ריי", חוק שעבר 26 שינויים עד לפירוקה של המשטרה ב-1945.
בתחילה שירתו 349 שוטרים ועם הזמן הורחבו סמכויותיהם ולרבות תפקידי שיטור גם ביצעו תפקידי אכיפה בזרועות הצבא ולכן שיתפה פעולה עם משרד הצי, משרד המשפטים ומשרד הפנים היפני. נוסף לכך עסק הארגון גם בתפקידי ביטחון פנים ואיסוף מודיעין.
ב-1907 נשלחו לקוריאה כמה משוטרי קמפייטאי, תפקידם באזור הכבוש הוגדר כמשימת שמירת שלום, לצד הצבא היפני. הלכה למעשה, עסק הארגון בסיכול ריגול בתוככי הצבא ומניעת עריקות. קמייפטאי המשיכה לבסוף את תפקידי סיכול הריגול הצבאי גם לאחר הכיבוש היפני בקוריאה ב-1910.

מבנה

הקמפייטאי הוקמה כחלק מהכוחות המזוינים של יפן, והייתה כפופה לשר הצבא היפני בלבד. את הפיקוח על הארגון יכלו לנהל רק משרד הפנים ומשרד המשפטים.
רבים מאנשי הארגון היו מתנדבים מהצבא היפני וממשרד החוץ היפני, כאשר מתנדבי משרד החוץ היפני פעלו כמרגלים בארצות זרות. כל המתנדבים עברו הכשרה מיוחדת בבתי הספר של קמפייטאי ללימוד שפות זרות ושיטות ריגול.
ליפיצה (סז'נה)

ליפיצה (באיטלקית: Lipizza) הוא כפר ברשות המקומית סז'נה שבסלובניה, סמוך לגבולה עם איטליה. הכפר ליפיצה נחשב כיעד תיירות מרכזי בסלובניה, וידוע בחוות הרבעת הסוסים שנמצאת בו, בה פותח גזע הסוסים ליפיצן.
מקור השם של הכפר הוא מהמילה הסלובנית "lipa" שמשמעותו עץ הטיליה. מין של עץ זה נפוץ באזור, והוא סמל לאומי בסלובניה.

היסטוריה

מאז המאה ה-14 ועד ל-1947, ליפיצה הייתה משויכת מוניציפלית לרשות המקומית של טריאסטה, איטליה. כאשר קרל השני, ארכידוכס אוסטריה החליט לייסד חוות הרבעה חדשה במאה ה-16, סוסים מגזע ספרדי נחשבו לזן המשובח ביותר. קרל השני החליט בשנת 1578 לפתח גזע סוסים חדש במעון הקיץ הנטוש של הבישוף של טריאסטה. אזור הגידול נבחר מכיוון שרמת הקראסט דמתה בנופה ובאקלימה לאזור אנדלוסיה שבספרד. ב-1581 נרכשו 24 סוסות ו-6 סוס הרבעה.
תחת שלטונו של ההקיסר יוזף הראשון (1711 - 1705) נבנו בניינים חדשים בליפיצה, וביניהם אורווה לסוסים וקפלה. באותה תקופה נסללו דרכים וניטעו יערות.
ב-1802 ספגה החווה רעידת אדמה, נפגעו בה בניינים, וסוסים הדרים בה נהרגו. בעקבות הסכם השלום של שונברון ב-1809, סופחו לצרפת העיר טריאסטה ואזור קרניולה, צעד שאילץ את הקיסר להסיג עדר של 289 סוסים מליפיצה לפצקו שליד מזה-הגייש בהונגריה. הסוסים הגיעו לפצקו ב -27 ביוני 1809 ונשארו שם עד 1815.
מכרה פחם פעל ממזרח ליישוב משנת 1778 עד 1817. כריית פחם המשיכה במקום שוב בשנת 1857 ובמועדים מאוחרים יותר, אך נחשבה לא כלכלית ולכן הופסקה.
משנת 1991, עם הכרזת העצמאות של סלובניה, הכפר משתייך למדינה זו.

חוות הסוסים בליפיצה

בליפיצה נוצר גזע הסוסים ליפיצן. גזע סוסים זה פותח בימיה של המלכה מריה תרזה שבעלה פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, התעניין בגידול סוסים.
בתקופה שבין 1797 ל-1815 חוותה החווה קשיים רבים. ב-22 במארס 1797 נאלץ עדר של למעלה משלוש מאות סוסים לברוח בפעם הראשונה מהצבא של נפוליאון, שחדר דרך האזור הוונציאני לעבר קרניולה ושטיירסקה. העדר הועבר לסקשפהרוואר שבהונגריה. לאחר חתימת הסכם קמפו פורמיו ב-17 באוקטובר 1797 הוחזר העדר בשלום לליפיצה.
המלכה אליזבת ביקרה בחווה באוקטובר 2008. היה זה ביקורה הראשון בסלובניה. המלכה אליזבת קיבלה במתנה סוס ליפיצני, כמתנה מן העם הסלובני. הסוס הושאר בחווה לאור בקשה שיישאר בה ויטופל בשמה. החווה כוללת כעת גם מלון, כמו גם את מוזיאון ליפיקום המוקדש להיבטים שונים של הרבעה וגזע הליפיצן. בחווה מתקיימים כיום סיורים מודרכים ומופעי ראווה.
גיורא אבן אפשטיין

ביוגרפיה

אפשטיין גדל בקיבוץ נגבה, בנם של הלל וחיה שעלו מפולין בשנות השלושים. בילדותו צפה באימוני מטוסי חיל האוויר באזור הקיבוץ, קרא ספרים בנושאי טיסה וקרבות אוויר ושאף להיות טייס. בתיכון התנדב לגדנ"ע סיירים בקיבוץ גבעת ברנר. התגייס לצה"ל ב-18 באוגוסט 1956. הטירונות שעבר בבה"ד 4 נפסקה בשל פרוץ מבצע קדש, ובמהלך המבצע שימש כאיש חימוש בחיל האוויר. לאחר חודשים אחדים נודע לו שאף על פי שעבר בהצלחה את המיונים לקורס טיס, השתתפותו בקורס נדחתה מסיבה רפואיות של "אי-כשירות זמנית". אפשטיין פנה בבקשה לברר את הסיבה הבריאותית, אך הסיבה לא נמסרה לו, והוא החליט לבצע בדיקה חוזרת ולהצטרף לקורס הטיס הבא. גם בבדיקה החוזרת הוא נמצא "לא כשיר זמנית". לבסוף התנדב לצנחנים, ושובץ בפלוגתו של אהרון אשל בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר, ולאחר מכן שובץ לבקשתו כמדריך צניחה. בשנת 1959 השתחרר מצה"ל ושב לקיבוץ והשתלב בעבודות חקלאיות.
לאחר שלוש שנים בקיבוץ שב לשירות קבע במסגרת הקצאת בני קיבוצים ("אחוזים לקבע"). בתקופה זו שירת כמדריך צניחה, השתתף במשלחת הכשרת צנחנים באתיופיה, היה למדריך מדריכי צניחה ואחראי על תחום הצניחה החופשית בצה"ל. במסגרת זו השתתף במשלחת לתצוגה בצרפת, ובשל כך עיברת את שם משפחתו לאבן. במקביל לשירותו פעל לברר שוב את סיבת דחייתו הרפואית מקורס טיס. התברר לו כי סיבת דחייתו המקורית מהקורס נבעה מלב מוגדל ודופק נמוך כתוצאה מפעילות ספורטיבית. לאחר ערעור הוא הורשה להתגייס לקורס טיס כשבע שנים לאחר מועד גיוסו. את הקורס סיים בהצטיינות בשנת 1963. בסיום הקורס הוא שובץ בטייסת 124, טייסת מסוקים בשל אותה בעיה רפואית. אפשטיין התנגד לשיבוץ ומיאן לטוס בה. הוא נשלח לראיון אצל מפקד חיל האוויר האלוף עזר ויצמן והמשיך להתייצב אצלו עד שזה הורה להעבירו לשיבוץ כטייס קרב. ב-1964 עבר לטייסת 113, לטייסת הקא"מ (קורס אימון מתקדם, OTU) ולאחר מכן שירת בטייסת מטוסי סופר-מיסטר.
אבן היה טייס מצטיין בחיל האוויר הישראלי וניחן בראייה חדה שבזכותה זכה לכינוי "הוקאיי" ("עין הנץ" באנגלית). בדצמבר 1966 הוצב בטייסת הקרב הראשונה, שהפעילה מטוסי מיראז' 3. את ההפלה הראשונה שלו רשם ביום השני של מלחמת ששת הימים. במלחמת ההתשה שימש כסגן מפקד טייסת ורשם ארבע הפלות. ב-1973 מונה לראש מדור צילום בענף תקיפה שבמחלקת מבצעים של חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים שירת בהצבת חירום בטייסת 101 שהפעילה מטוסי נשר מתוצרת התעשייה האווירית לישראל והוצב בכוננות חירום בבסיס רפידים. במלחמה זו הפיל 12 כלי טיס: שבעה מיג 21, שני סוחוי 7, שני סוחוי-20 ומסוק מי-8. על לחימתו במלחמה עוטר בעיטור המופת במאי 1975.
באוגוסט 1974 מונה למפקד טייסת 117, טייסת מטוסי מיראז' 3. ב-1977 פרש משירות הקבע והחל לעבוד כטייס בחברת התעופה הישראלית אל על. בשירות המילואים פיקד על טייסת 254, טייסת כפיר ומיראז'. ב-1988 עבר הסבה לטיסה על F-16, מטוס עליו טס עד פרישתו מטיסה ב-1998 בגיל 59. צבר עד שחרורו 9,000 שעות טיסה.
בספטמבר 2018 הוענקה לו דרגה אישית של תת-אלוף על ידי הרמטכ"ל גדי אייזנקוט ומפקד חיל האוויר עמיקם נורקין.

חיים אישיים

אפשטיין מתגורר ברמת השרון, נשוי לשרה שהייתה פקידת מבצעים בטייסת, ולהם שלושה ילדים ונכדים.
טלהסי

היסטוריה

טלהסי נבחרה לבירת פלורידה עוד לפני שפלורידה הפכה להיות אחת ממדינות ארצות הברית. באותו זמן הייתה הטריטוריה לא מיושבת למעט שתי ערים: פנסקולה וסיינט אוגוסטין. טלהסי נבחרה בשל היותה באמצע הדרך בין שתי ערים אלה.

גאוגרפיה

שטחה של העיר 254.4 קמ"ר מתוכם 247.9 קמ"ר הם שטחי יבשה ו- 6.6 קמ"ר שטחי מים (2.59%).
שלא כשאר פלורידה שהיא מישורית ברובה, טלהסי בנויה באזור הררי יחסית לשאר חלקי המדינה.

השכלה

בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת מדינת פלורידה (כ-40,000 תלמידים) ואוניברסיטת איי ו-אם של פלורידה (כ-13,000 תלמידים. מוסד השכלה גבוהה זה היה במקורו מיועד לשחורים ועדיין מרבית אוכלוסיית התלמידים בו שחורים). בעיר נמצאת גם המכללה הקהילתית טלהסי (כ-12,000 תלמידים) שהיא המכללה האזורית המשרתת את אזור טלהסי.

תחבורה

בעיר נמצא שדה התעופה האזורי טלהסי ועוברת בה אוטוסטרדה מספר 10, כביש מהיר שחוצה את כל ארצות הברית מחוף לחוף בחלקה הדרומי של ארצות הברית.

אוכלוסין

נכון לשנת 2008 מתגוררים בעיר 172,574 תושבים ובאזור המטרופוליטני של טלהסי חיים כ-360,013 תושבים.
בעיר נמצאים 63,217 משקי בית ו-29,459 משפחות.
צפיפות האוכלוסין היא 607.6 נפשות לקמ"ר.
זלמן וויט

זלמן וויט (כ' בתמוז תרנ"ו, 1896 - כ"ז בסיון תשכ"ג, 19 ביוני 1963) היה ממייסדי חברת "הסולל" ומו"ל העיתונים דאר היום, Palestine Weekly ובאריד אל-יום (בערבית), ממייסדי שכונת  בן-ציון בחיפה, וממייסדי הסתדרות בני בנימין.

קורות חייו

וויט נולד בירושלים לאסתר (בת הרב ליפא מאיר ויגוליק) ויצחק וויט. למד בבית ספר של חברת עזרה, אך למרות זאת השתתף במלחמת השפות, בצד שתמך בעברית כשפת הלימוד, בעודו תלמיד בסמינר העברי.
במלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל, בגין היותו נתין אמריקאי, לדמשק. בדמשק עבד כקבלן וסיפק לבתי החולים האוסטרים והגרמנים. עם כיבוש דמשק חזר לארץ ישראל ויחד עם איתמר בן-אב"י, אלכסנדר אהרנסון ואחרים הקים את "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" שהוציאה בין השאר את עיתון דאר היום. השותפות פתחה בית דפוס ברחוב שנשא את שם חברתם. דאר היום הוקם כשופרם של בני המשפחות הספרדיות הוותיקות של ירושלים ובני הדור השני של העלייה הראשונה. זאת בניגוד להשפעה הרוסית על עיתון הארץ מצד אחד, והנטיות הסוציאליסטיות של הנהגת היישוב מצד שני.
ב-1929 נשא לאישה את שרה, בת ריקה ויחזקאל שימונוביץ (משפחותיהם במקור מברטיסלאבה).
כאיש כספים בהסתדרות בני בנימין קנה קרקעות רבות בארץ ישראל. בתוך כך חבר למרדכי בן-ציון (גם הוא בן ירושלים) לקניית שטח אדמה ליד כרמל מרכזי. על שטח זה הקימו וויט וחבריו את מלון "מעונות בן-ציון" (לימים לב הכרמל) ושכונה קטנה מסביב למלון.

נפילת בנו

לזוג וויט היו ארבעה ילדים: אמנון, רבקה, יצחק ועלי. בנו, יצחק (חקי), התנדב לבריגדה היהודית. אחרי מלחמת העולם השנייה התקבל ללימודים באוניברסיטת מיאמי אך החליט ללמוד באוניברסיטה העברית. במלחמת העצמאות לחם בעיר מגוריו, ירושלים, ושם מצא את מותו. 

זלמן וויט לא מצא מנוח לנפשו. הוא שלח מכתבים לדוד בן-גוריון בדרישה למצות את הדין עם מפקדיו של בנו, בשל טענתו שרשלנות הביאה למותו. הוא פרסם ספר זיכרון ושמו "על מוּת לַבֵּן", שככל הנראה, היה ספר הזיכרון הראשון לנופלי תש"ח. כמו כן קרא אחר בנו לבית הדפוס שלו בירושלים.

ב-1949 החליט לבנות בית חולים בנתניה ולקרוא לו על שם בנו. הבחירה בנתניה לא הייתה מקרית שכן העיר נוסדה על ידי הסתדרות בני בנימין, שזלמן וויט נמנה עם ראשיה. שנה אחר כך, ב-1950, נחנך בית החולים ואמנון, בנו הבכור של זלמן וויט, שהיה רוקח במקצועו, הועמד בראשו. בבית החולים נפתחו מחלקת יולדות ומחלקה כירורגית. בית החולים הקטן שלא היה משויך לאחת מקופות החלים נסגר לאחר כמה שנים ונפתח מחדש, הפעם בניהולו של ד"ר דב צל ציון. צל ציון שהיה רופא ילדים ופנימאי שינה את יעודו של בית החולים למוסד טבעוני. גם גלגול זה של בית החולים לא האיר פנים והוא נמכר והפך לבית "החלמה ונופש" - בית מרפא לפגועי נפש הקיים עד היום (נכון ל-2018).
טרי מקאוליף

טרנס ריצ'רד "טרי" מקאוליף (באנגלית: Terence Richard "Terry" McAuliffe; נולד ב-9 בפברואר 1957) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ה-72 של מדינת וירג'יניה מאז ינואר 2014 עד ינואר 2018.

ביוגרפיה

מקאוליף נולד בסירקיוז, ניו יורק, למילי וג'ק מקאוליף, וגדל בעיר. משפחתו היא קתולית ממוצא אירי. אביו היה סוכן נדל"ן ופוליטיקאי דמוקרטי מקומי. הוא סיים את לימודיו בתיכון ב-1975, וב-1979 סיים תואר ראשון באוניברסיטה הקתולית של אמריקה. לאחר סיום לימודיו עבד עבור הקמפיין של הנשיא ג'ימי קרטר ב-1980. בהמשך נרשם לאוניברסיטת ג'ורג'טאון, וסיים תואר ראשון במשפטים ב-1984.
מקאוליף הוא חבר קרוב של הזוג ביל והילרי קלינטון. הוא ניהל במשותף את קמפיין הבחירות לנשיאות מחדש של ביל קלינטון ב-1996. הוא גייס סכומי כסף עצומים עבור ביל בעת נשיאותו, בסך 275 מיליון דולר, וכן 1.35 מיליון דולר לאחר תום הנשיאות.
בשנת 2001 נבחר לשרת כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), תפקיד אותו מילא עד 2005. בעת כהונתו דחף למימון נרחב של פוליטיקאים דמוקרטים בווירג'יניה, וכך למשל העביר 5 מיליון דולר לקמפיין המוצלח של טים קיין, שבסופו של דבר נבחר למושל ושירת בעמדה זו בשנים 2006–2010. מקאוליף כיושב ראש משותף של מסע הבחירות לנשיאות של הסנאטורית דאז הילרי קלינטון ב-2008.
בשנת 2012 נבחר לעמית מחקר בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פ. קנדי באוניברסיטת הרווארד. בנובמבר 2012 הכריז כי בכוונתו להתמודד למשרת מושל מדינת וירג'יניה. באפריל 2013 זכה במועמדות הדמוקרטית למושל, כאשר עמד ללא תחרות בפריימריז של מפלגתו. בנובמבר באותה השנה נבחר כמושל, לאחר מרוץ צמוד נגד יריבו הרפובליקני וכן יריב ליברטריאני נוסף. ב-11 בינואר 2014 נכנס לתפקידו במקומו של בוב מקדונל היוצא. ירש אותו במשרת המושל סגנו, רלף נורתם, שהביס את יריבו הרפובליקני אד גילספי בנובמבר 2017.
מקאוליף נשוי לדורותי סוואן, ולזוג חמישה ילדים.
יונג וילנה

"יוּנְג וילנה" (בכתיב יידי: יונג-ווילנע; יידיש: "וילנה הצעירה"), או בשמהּ המלא "שרייבער און מאַלער גרופע יונג-ווילנע" (יידיש: קבוצת הסופרים והציירים 'וילנה הצעירה'), הייתה חבורה ספרותית יהודית-יידישאית בעיר וילנה, שפעלה משנת 1927 ועד לשלהי שנות ה-30.
ראשית פרסומה של החבורה היה בשנת 1927, בכינוס ספרותי בווילנה, והמשכו מעל גבי העיתון "ווילנער טאָג", היומון של וילנה. עורך העיתון, זלמן רייזן, פרסם את יצירות חברי הקבוצה בהבלטה גדולה וחזה להם עתיד ספרותי מבטיח.
חבורת היוצרים של וילנה הצעירה מנתה יוצרים רבים, ובהם: המשורר והסופר חיים גראדה, המספר והמשורר שמריהו קצ'רגינסקי, המשורר אברהם סוצקבר, המשורר פרץ מירנסקי, המשורר אברהם לב (שעלה לימים לארץ והיה בין מייסדי קיבוץ גבעת השלושה, אביו של העיתונאי יגאל לב), המשורר לייזר וולף, המשורר שמשון כהן, הסופר משה לוין. הציירים הצעירים שנמנו עם החבורה היו בן-ציון מיכתם, רוזה סוצקבר וש. עפרון. רובם היו חניכי המוסדות היידישאים, ובעלי השקפות שמאליות קיצוניות, הקרובות למפלגה הקומוניסטית. רובם לא היו ציוניים ולא חובבי עברית. המשורר אברהם סוצקבר למשל, חרף ריבוי שנות ישיבתו בישראל, המשיך ליצור ביידיש.
החבורה הוציאה כתב עת ספרותי בשם "יונג-ווילנע", שהחוברת הראשונה שלו נדפסה בשנת 1934. על אף שלא היו שותפים להסכמה ספרותית ויצרו כל אחד בסגנון וברוח אחרת, היו ליוצרים הצעירים של יונג וילנה מספר דברים משותפים: האמונה הגמורה בלשון היידיש כלשון העם היהודי, עניין רב בחיים היהודיים בליטא פולין ומזרח אירופה, יניקה מנופי מולדתם ליטא, ומשירי העם הליטאיים, והערצה של המרכז הרוחני היהודי של וילנה, שכונתה אז "ירושלים דליטא".
החבורה התפוררה מעצמה עוד לפני המלחמה, ויוצריה פנו איש לעברו וליצירתו. רובם הושמדו בשואה, אבל אחדים היגרו לארצות הברית, ומעטים גם נאחזו בארץ. יצירתם החדשנית הייתה חלק מתהליך מהפכני ומעמיק שעבר על לשון היידיש ותרבותה, שאלמלא השואה וההשמדה, אפשר והייתה מתפתחת ללשון מודרנית וחילונית, ותופסת מקום של כבוד בין לשונות אירופה.
תלוליות הענבים בנגב

תלוליות הענבים בנגב (ידוע גם כ"תלילאת אל עינב") היא תופעה של תלוליות הבולטות סביב אתרים נבטיים בנגב. התלוליות הן שרידים לחקלאות עתיקה בנגב, הנראים עד היום סביב שש הערים הנבטיות: שבטה, ניצנה, חלוצה, רחובות בנגב, עבדת וממשית. שרידים אלה באים לידי ביטוי כמדרונות הבנויים מאלפי גלי אבנים שנערמים באופן מסודר. פירוש המילים "תלילאת אל עינב" הוא תלוליות הענבים (מערבית). שם אחר: רג'אם אל כרום.

מראה

התלוליות נראות כגלי אבנים הדומים לעציצים הפוכים, הנערמים במערך מסודר על מדרונות הגבעות. קוטר של תלולית אופיינית הוא כמטר אחד וגובהה כחצי מטר. המרחק בין תלולית אחת לשנייה הוא כ-2–3 מטרים. בנוסף לתלוליות עצמן, במקרים מסוימים נערמים פסי חצץ ארוכים על גבי המדרונות. חוץ מפסי החצץ, ישנן אבנים הנאספות על התלוליות, והן יוצרות פני שטח נוחים לזרימת מים על גבי המדרונות. האבנים שנאספו הן אבנים שהיו על פני השטח ונערמו שם בגלים, ללא כל פינוי.

תולדות המחקר

בשנת 1870 סיירו בנגב המזרחן אדוארד הנרי פאלמר והזואולוג ובוטנאי ריצ'רד דרייק במטרה למפות את הנגב, לתעד את החי והצומח ולמפות אתרים ארכאולוגים. בהיותם ליד ניצנה שהיתתה ידועה אז בשם "עוג'ה אלחפיר" הם שמו לב לשורות שורות של ערמות אבנים קטנות שהיו מפוזרות על פני מדרונות החמרה. הם הבינו שהשורות הן מעשה ידי אדם אבל לא הצליחו להבין את המטרה לה נוצרו. הבדואיים במקום אמרו להם ששמן של התלויות הן "תולילות – אל – ענב". מכאן הניחו פלמר ודרייק שהמטרה של התלוליות הייתה לדליית גפנים. בספרו כתב "... מדרונות אלה, אילו היו מטופלים בכלי עבודה ובאמצעי השקייה, כפי שבוודאי היו בידי תושבי עוג'ה, התאימו מאוד לגידול גפנים. כיסוי הקרקע הצורני השחור הקרין את חום השמש כשהערמות הקטנות אפשרו לגפנים להתפשט מבלי שהאשכולות יגעו באדמה."
מסקנותיו של פלמר ודרייק היו מקובלות בקהילה המדעית ונושא זה לא נחקר עד שנות ה-50 של המאה ה-20, אז החל מחקר ארכאולוגי וגאומורפולוגי על חקלאות עתיקה בנגב. בשטח לא נמצאו כל שרידים הקשורים בגפן או בענבים. פרופסור יהודה קידר החל לחקור את הנושא. בין השנים 1961–1964 כתב את הספר המקיף "החקלאות הקדומה בהרי הנגב", שכולל סקר יסודי, של כל שרידי החקלאות הקדומה בהר הנגב שיצא בשנת 1967. במחקרו הגיע למסקנה שהמקום לא מתאים לגידול גפנים בגלל מיעוט מי גשמים. במחקרו הוא הגיע למסקנה שמטרת שורות התלוליות הייתה לגרום לגידול בסחיפת קרקע הלס מהמדרון לוואדי, שם התקיימה חקלאות. מי השיטפונות שירדו במורד בין שורות האבנים והקרקע שנסחפה יצרו בתחתית הואדי תשתית טובה של קרקע לגידול חקלאי ומים להרוות את השדות. במחקרים נוספים שנעשו על ידי פרופסור מיכאל אבן-ארי הוא הגיע למסקנות דומות. פרופסור משה שחק שיער שהמטרה של התלוליות הייתה להגדיל את כמות מי הנגר שירדו במדרון וכך להעלות את פוריותו עבור צמחיית בר שתשמש למרעה העדרים. הגרופומרפולוג פרופסור חנוך לביא הגיע למסקנה דומה.
חוד המחט

עלילה

עלילת הספר נפתחת בעת שסוכן ביון גרמני בכיר השתול בבריטניה בעת מלחמת העולם השנייה בזהות בדויה, אשר שם הצופן שלו "מחט", מגלה את מועד יום הפלישה המדויק. תוכניתו היא להימלט חזרה לגרמניה עם המידע הרגיש. בעוד שירותי הביון הנגדי הבריטי דולקים על עקבותיו נקלע המרגל הגרמני לאי בריטי זעיר ובו נכה ואשתו הצעירה, לוסי. בעוד אנשי הביון הבריטי חושפים אט אט את נתיב הבריחה של "מחט", נאלצת לוסי להתמודד עמו בכוחות עצמה ולמנוע ממנו לשוב לגרמניה ולחשוף את סוד מועד הפלישה.

עיבודים לקולנוע

הספר עובד גם לסרט קולנוע משנת 1981 ומככב בו דונלד סאתרלנד כ"מחט", המרגל הגרמני.