google/wiki40b huggingface dataset:
קלורינדה

היסטוריה

ההתיישבות באזור החלה באמצע המאה ה-19, אם כי התאריך הרשמי של הייסוד לא ברור. העיר ככל הנראה נוסדה על ידי הספרדי חוסה פרננדס קנסיו ב-1892. מקור שמה של העיירה הוא ככל הנראה בקלורינדה פייטנרה דה בוסי (Clorinda Pietanera de Bossi) שהייתי קרובת משפחה של מנפרדי דה ארטלנדי (Manfredi de Hertelendy), שמשפחתו החזיקה בשטחים רבים בעיירה החדשה.
במהלך שנות קיומה של קלורינדה נהר פילקומיו עלה על גדותיו מספר פעמים, אם כי נגרם לעיר נזק משמעותי רק בהצפה ב-1992.

כלכלה

כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על מסחר עם אסונסיון והעיירה הקרובה ננאווה מעברו השני של הגבול.

תחבורה

מספר גשרים מקשרים את קלורינדה לעברו השני של הגבול כשהמרכזי ביניהם הוא הגשר הבינלאומי סן איגנסיו דה לויולה, המקשר בין קלורינדה והעיירה חוסה פלקון.
העיר היא הקצה הצפוני של הכביש הלאומי מספר 11, המגיע לרוסאריו בפרובינציית סנטה פה, והקצה המזרחי של הכביש הלאומי מספר 86, אשר מתקדם לאורך נהר פילקומיו עד מערב פרובינציית פורמוסה.
המכביה הרביעית

המכביה הרביעית נערכה בישראל, בסוכות תשי"ד, 1953. זו הייתה המכביה השנייה שנערכה במדינת ישראל העצמאית, שלוש שנים לאחר המכביה השלישית - מכאן והלאה הוחלט שהמכביות ייערכו כל ארבע שנים. המכביה הרביעית נפתחה על ידי נשיא מדינת ישראל השני, יצחק בן צבי ונערכה, בדומה למכביה השלישית, באצטדיון רמת גן. במכביה זו השתתפו 890 ספורטאים מ-22 מדינות, שהתחרו ב-16 ענפי ספורט.
האתלט הוותיק ואלוף המכביה הראשונה, ולטר פרנקל, זכה לכבוד להדליק את "אש המכביה" בטקס הפתיחה של המכביה הרביעית.

אתלטיקה קלה

פרי אובריאן והריסון דילארד האלופים האולימפיים ושיאני העולם באותה העת מארצות הברית, השתתפו רק בתחרויות הראווה במכביה, משום שאינם יהודים וקבעו תוצאות ברמה עולמית בזריקת דיסקוס (52.30 מטר) ובריצת 110 מטר משוכות (14.7 שניות), בהתאמה.
איירין לדרמן מבריטניה זכתה ב-3 מדליות זהב יותר מכל ספורטאי אחר במכביה. היא הגנה על תוארה בריצת 100 מטר.
משרד התכנון מאקייב

משרד התכנון על שם מקאייב (Государственный Ракетный Центр
"КБ им. академика В.П. Макеева" ) הוא משרד תכנון וייצור של טילים בליסטיים המשוגרים מצוללות, משגרי לוויינים ולוויינים קטנים, הפועל ברוסיה. ראשיתו של משרד התכנון בברית המועצות, ושנים עמד בראשו ויקטור מאקייב.
המשרד נודע בתחילה בתור "משרד התכנון המיוחד לטילים ארוכי טווח SKB 385", והוא הוקם על פי החלטת הממשלה הסובייטית ב-16 בדצמבר 1947. החל משנת 1955 המשרד נמצא בעיר מיאס שבמחוז צ'ליאבינסק. עד שנת 1956 עסק משרד התכנון בבנייה של טילים שונים פרי תכנונו של משרד התכנון 1, בהנהלת סרגיי קורוליוב.
משנת 2014 הוא מהוו החלק של "תאגיד החלל והטילים" הרוסי.

פיתוח וייצור לוויינים

משרד התכנון מאקייב החל לעסוק בפיתוח לוויינים רב תכליתיים בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, ובשנת 2001 שיגר את הלוויין הראשון מתוצרתו, "קומפאס". לוויין שני מסוג זה שוגר לחלל בהצלחה בשנת 2006, באמצעות משגר הלוויינים "שתיל".
נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס

היסטוריה

נמל התעופה נפתח לתנועה בחצות בין 16 ל-17 במאי 1992, בצמוד לסגירת נמל התעופה הקודם בעיר, נמל התעופה מינכן רים, ששכן ברובע רים במזרחה של העיר. בניית הנמל החלה בשנת 1980 בשטחו של הכפר פרנץ, ש-500 מבתיו נהרסו על מנת לפנות לו מקום. בשנת 2003 יוחד טרמינל 2 לשימושם של הנוסעים בטיסות סטאר אלייאנס בלבד. בשל גידול התנועה בנמל, מתוכננת כיום סלילת מסלול שלישי.
בין השנים 1995–2006 הוכפל מספר הנוסעים בנמל, מפחות מ-15 מיליון לכ-30 מיליון נוסעים בשנה. הנמל הוא השני בגרמניה בהיקף התנועה העוברת בו, לאחר נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט, והוא מדורג במקום ה-14 בעולם בהיקף התנועה הבינלאומית החולפת דרכו. מדי שנה עוברים בנמל כ-35 מיליון נוסעים. בשנת 2009 דורג הנמל במקום השני באירופה מבחינת איכות שירותיו.

טרמינלים ומתקנים בנמל

מרבית המתקנים בנמל ממוקמים בין שני מסלולי הטיסה. כבישי הגישה ומסילות הרכבת אל הנמל מחלקים את חלקו המערבי לאזור מטען תחזוקה מדרום, ולמשרדים, חניון לטווח ארוך ומרכז המבקרים מצפון.

טרמינל 1

טרמינל 1, שנבנה בשנת 1992, הוא הטרמינל הוותיק יותר. לטרמינל קיבולת של 25 מיליון נוסעים בשנה והא מחולק לחמישה אזורים עצמאיים (A עד E). אזור F הוא אזור מבודד בין שני הטרמינלים, והוא משמש טיסות המצריכות אבטחה מוגברת, בהן כל הטיסות לישראל. טרמינל 1 מטפל כיום בטיסות של כל חברות התעופה חוץ מהחברות שחברות בסטאר אלייאנס. עם זאת, בשל היקף הפעילות של החברות בברית, משתמשות לופטהנזה, ג'רמנווינגס וקונדור איירליינס באזור D.

טרמינל 2

טרמינל 2 החל לפעול ב-29 ביוני 2003, וגם לו קיבולת של 25 מיליון נוסעים בשנה. מכיוון שבטרמינל זה פועלות רק החברות החברות בסטאר אלייאנס, למעט טורקיש איירלינס הוא אינו מחולק לאזורים וכל המתקנים מרוכזים סביב הכיכר המרכזית. בעקבות חקיקת כללי הביטחון החדשים על ידי האיחוד האירופי, צויד הטרמינל באמצעי בטיחות חדשים וניתנו הוראות ליישמם לנוסעים שבאו ממדינות המוגדרות כלא-בטוחות. בטרמינל אין אזורים נפרדים לנוסעים נכנסים ויוצאים.

Munich Airport Centre

Munich Airport Centre הוא אזור קניות ובילוי חדש שמחבר בין שני הטרמינלים. הוא בנוי כאוהל שקוף למחצה, ולידו בית מלון של רשת קמפינסקי.
אק-דאק

אק-דאק (Ak-Duck) היא חברת תקליטים ירושלמית עצמאית שהוקמה בשנת 2002 על ידי איתמר ויינר, הראל שרייבר ואריאל תגר ומאגדת בתוכה מוזיקאים ישראלים מתחומי המוזיקה האלקטרונית. הצליל המאפיין רבות מהפקות הלייבל מזכיר את סגנון האלקטרו של שנות ה-80, ומהווה סימן היכר ייחודי בנוף המוזיקלי בארץ.

היסטוריה

האלבום הראשון אותו הוציא הלייבל בשנת 2002 היה אוסף קטעים של שלושת מייסדי הלייבל ונקרא "First Time is Real". במהלך אותה שנה שוחרר סינגל הבכורה של ספארק-או (איתמר ויינר) "Rediscovers".
במהלך 2003 הוציא הלייבל אי.פי בכורה בסגנון אלקטרוני-אנלוגי למיול דרייבר, מיני אלבום בכורה של אמן האלקטרו / דראם אנד בייס, Digital_Me, אלבום משותף של גרונדיק וסלבה בשיתוף האמן הרוסי אמבידקסטרוס ואי.פי בכורה לזמרת-כותבת רוקסטאר וונאבי בהפקתם של ההרכב המודלז. 
בשנת 2004 הוציא הלייבל שני כותרים נוספים: אי.פי בכורה לכלבתא בסגנון אלקטרו-אסיד-דאב ומיני אלבום של ספארק-או בשיתוף הזמרת ניקו טין בסגנון אלקטרו-פופ. כמו כן, בשנה זו הוציא הלייבל אוסף של אמני הלייבל ואורחים בשם "When The Sky Color Changes, Ducks Automatically Escape".
בשנת 2005 הוציא הלייבל שלושה אלבומים לפוליש באטרפליי,ל- Acute ולהרכב המאופיין בצליל פופי, נערי פוסטר. באותה שנה, החל הלייבל להפיץ את סדרת האוספים של אמני החברה "Ducks Don't Swim In Swamps".
בשנת 2006 יצא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת ניקו טין בשיתוף פעולה עם הלייבל הירושלמי "משהו על הדרך".
בסוף שנת 2007 הוציא הלייבל את פסקול הסרט בופור שהולחן על ידי ישי אדר.
מספר דאנבר

מספר דאנבר הוא מספר תאורטי המייצג את הגבול הקוגניטיבי העליון של כמות האנשים עימם יכול לנהל האדם מערכות יחסים יציבות. אלו מערכות יחסים שבהן יחיד יודע מי כל אדם בקבוצה ומהו הקישור של כל אדם לכל אדם אחר בקבוצה. תומכי התאוריה טוענים שבמספרים גדולים ממספר זה, נדרשים חוקים מגבילים רבים יותר ואכיפת נורמות מסוימות על מנת לנהל אורח חיים קבוצתי יציב. למספר של דאנבר אין ערך מוחלט. הועלו השערות כי הערך נע בין 100 ל-230, כשהמספר 150 מהווה את הערך למספר של דאנבר בשימושו הנפוץ.
המספר של דאנבר מצביע על מספר האנשים שאדם מכיר ומקיים עימם מערכות יחסים פעילות ולא על מספר האנשים שהכיר וחדל מלקיים עימם קשר כזה, או אנשים שאדם מכיר באופן כללי ללא מערכת יחסים - מספר שעשוי להיות גבוה בהרבה וכנראה תלוי בזיכרון לטווח הארוך האינדיווידואלי.
המספר של דאנבר הוצע לראשונה ב-1992 על ידי האנתרופולוג הבריטי רובין דאנבר שטען כי: "גבול זה הוא פונקציה ישירה של יחס גודל קליפת המוח החדשה ('נאוקורטקס')...הגבול אשר מציבה לנו יכולת העיבוד בקליפת המוח החדשה הוא פשוט מספר האנשים עמם מערכת יחסים בין-אישית יציבה יכולה להישמר."
ע"פ דאנבר 150 החברים הקרובים מתחלקים למס' תת-קבוצות: 5- החברים הכי קרובים שלך, עליהם אתה סומך ופונה אליהם כדי לקבל עזרה ועצה. 15- החברים הטובים שאכפת לנו מהם ואנו שמחים ועצובים איתם. 50 - חברים שאיתם אנחנו בקשר לעיתים רחוקות 150 – מספר האנשים שאדם מכיר ומקיים איתם מערכות יחסים יציבות 500- ידידים 1500- האנשים שנוכל לשייך את השם שלהם לפנים שלהם.
ממחקר מדעי שנעשה ב-2011 על ידי פרופ' רובין דאנבר, אנתרופולוג וחוקר תרבויות מאוניברסיטת אוקספורד עולה כי על-אף שללא מעט אנשים ישנם 5,000 חברי פייסבוק ויותר, המוח האנושי לא מסוגל להתמודד עם יותר מ-150. הוא השווה את היקף תנועת הרשת של גולשים אשר בפרופיל האישי שלהם אלפי חברים לזו של פרופילים בני מאות חברים. דאנבר גילה כי אין כל הבדל בין שתי הקבוצות. זאת, כאשר "תנועה" נחשבת לפרופילים שנוצר איתם קשר פייסבוק לפחות אחת לשנה. "על אף שבפייסבוק ניתן לצבור 1,500 חברים ומעלה, אנשים מנהלים את המעגל הפנימי שלהם סביב 150 בני אדם, בדיוק כמו בעולם האמיתי. משתמשים ברשתות חברתיות נהנים מהמחשבה שיש להם הרבה חברים והם פופולריים, אבל בסופו של דבר הם לא מתנהגים באופן שונה מכל בני האדם".
גיבור בצרי

אודות

בצרי נולד בעיר ניו יורק. כעבור שנתיים עברה משפחתו לקולורדו, שם גדל. אביו, שאול, יהודי ממוצא עיראקי, היה פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קולורדו, ואמו פיליס הייתה רקדנית ומורה לבלט. פעמיים בילדותו עברה המשפחה למזרח אסיה בעקבות עבודת אביו כמרצה – בפעם הראשונה, בשנת 1957, נסעה המשפחה לשנתיים לבורמה, ובפעם השנייה, כשהיה בן 15, נסעה המשפחה לשנתיים לסרי לנקה, שם התיידד עם סופר המדע בדיוני ארתור סי. קלארק.
בילדותו קרא הרבה סיפורי מדע בדיוני ומגיל צעיר התעניין באסטרונומיה. בשנת 1973 סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1979 סיים דוקטורט באסטרופיזיקה באוניברסיטת קולורדו. בין השנים 1979-81 היה בפוסט דוקטורט בברקלי. בשנת 1982 הצטרף למחלקה לאסטרונומיה בברקלי, בשנת 1988 קיבל קביעות, ובשנת 1994 קיבל מעמד של פרופסור מן המניין. 
היה בין המגלים הראשונים של ננסים חומים. כמו כן הוא מעורב במחקרים שונים בהקשר לכוכבי לכת ובמסגרת זו משתתף בפרויקט ניתוח מידע שמתקבל מטלסקופ החלל קפלר.
בצרי נשוי ואב לבן. הוא חבר באגודה האמריקאית לאסטרונומיה, האגודה של הפיזיקאים השחורים, והאיגוד הבינלאומי לאסטרונומיה.
מפסק פקט

מפסק פקט או מפסק בורר הוא מנגנון מכני המפעיל מפסק או מערך של מפסקים בצורה סיבובית. מפסקים אלו משמשים לעיתים קרובות כאשר נדרשים למפסק יותר משני מצבי פעולה (פתוח-סגור), למשל כשנדרשת שליטה על מהירויות שונות של מנוע חשמלי, תצורות שונות של פיקוד על מערכות חשמליות, החלפת ערוצים במכשיר קשר, ועוד.
המבנה העקרוני של מפסק פקט הוא ציר מרכזי אליו מחוברות זרועות, הנמצא בתוך מארז מבודד גלילי. בתוך המארז המבודד יש מערך של קטבים, אשר סיבוב הציר המרכזי למצבים מוגדרים מציב מולם את הזרועות וכך סוגר או פותח מעגלים חשמליים שונים בכל מצב של הציר. למפסק מנגנון מכני המאפשר לו להינעל אך ורק במצבים המוגדרים. בתלות במספר המצבים הנדרשים מהמפסק יכולה הנעילה להתאפשר כל 15, 30, 60, 90, 120 או 180 מעלות.
איציק פפר

תולדות חייו ופועלו

איציק פפר נולד בעיירה שפולה (יידיש: שפּאָלע; אוקראינית: Шпола) שליד קייב (כיום במחוז צ'רקסי באוקראינה) שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשנת 1900. אביו היה מורה שלימד בין היתר גם עברית, ושימש כמורה של בנו (עם כיבוש אוקראינה במלחמת העולם השנייה נרצח האב בידי הנאצים). פפר החל לעבוד בגיל צעיר וכבר כילד בר-מצווה היה שוליית מדפיסים. פפר עבד והיה שותפו של שמואל יוסף ברונשטיין, שהיה בעל בית הדפוס שבו עבד. בעת מלחמת האזרחים באוקראינה, ועד להתייצבות השלטון הסובייטי שם, היה ביחד עם מעבידו/שותפו (ש.י. ברונשטיין) ממארגני ההגנה היהודית במקום. בשנת 1917, עם פרוץ המהפכה הרוסית התנדב לצבא האדום ולחם בחזיתות אוקראינה. לימים, בעת מלחמת העולם השנייה, התגייס שוב לצבא האדום בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1919 הצטרף איציק פפר למפלגה הקומוניסטית והיה בה חבר נאמן עד מותו. כבר בשיריו הראשונים פאר ושיבח את המהפכה ואת המפלגה. שיריו התפרסמו במהירות והוא קנה לעצמו מעמד בכיר בין יוצרי היידיש הסובייטים. הוא כתב שירי תעמולה יחד עם שירי געגועים לעיירה היהודית. שירי מהפכה בוטים יחד עם שירים ליריים עממיים. שירי טבע מצד אחד, ושירי תעמולה ושבח לריכוז היהודי בבירוביג'ן. הוא עסק גם בחקר הספרות, בביקורת ובחדשנות בלשנית, וכן היה משורר ילדים פורה. אחדים משיריו הולחנו והושרו בברית המועצות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות וראשית ההשמדה ההמונית של היהודים, שינה איציק פפר לגמרי את מהות שירתו. הוא כתב שירים יהודיים לאומיים וקונן על חורבן יהדות מזרח אירופה. בשנת 1943 היה בין מייסדי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. הוא היה מן החברים הבולטים בוועד וזכה לצאת למשלחת המפורסמת שלו. המשלחת שכללה גם את שלמה מיכאלס ואחרים שהתה בדרך כשבעה חודשים, וביקרה בין השאר בארצות הברית ובקנדה.
איציק פפר נעצר לראשונה בשנת 1948, יחד עם עסקנים יהודים רבים, סופרי יידיש, משוררים ואנשי תיאטרון. הקומוניסט הנאמן נפל קורבן בעצמו: באוגוסט שנת 1952 הוצא להורג עם עשרות סופרים יהודים אחרים במה שנודע לימים כ"ליל המשוררים הנרצחים". רק בשנת 1957, לאחר שינויים עמוקים בממשל של ברית המועצות, טוהר שמו. שיריו נדפסו מחדש, הן ביידיש והן בתרגום לרוסית.

יצירתו

מיצירתו של איציק פפר ביידיש נדפסו קרוב לשמונים כרכים: שירה, ביקורת, שירי ילדים, מעשיות בחרוזים, שירי עם, שירי שבח לבירוביג'ן ועוד. שירים בודדים שלו תורגמו לעברית ונדפסו בעיתונות הספרותית ובאנתולוגיות. בין מתרגמיו לעברית אברהם שלונסקי, שמשון מלצר, משה בסוק, אוריאל אופק ואחרים. שום כרך משלו לא תורגם לעברית במלואו.
ארקוסנטי

ארקוסנטי היא עיירה נסיונית ובה סדנא לייצור פעמונים הנמצאת במחוז יאוואפאי, אריזונה, ארצות הברית, כ-110 ק"מ צפונית לפניקס, בגובה של כ-1,100 מטרים מעל פני הים. את היוזמה הארקולוגית הגה האדריכל האיטלקי-אמריקאי פאולו סולרי (1919–2013). בניית המיזם החלה בשנת 1970, במטרה להדגים כיצד סביבות עירוניות יכולות להשתפר ולמעזר את ההשפעה ההרסנית שיש להן על כדור הארץ. בתוך המתחם פיתח סולרי את תורתו ומשם לימד והשפיע על דורות של אדריכלים ומהנדסים עירוניים, אשר למדו ועבדו עמו שם כדי לתכנן את ה'עיר' המוצעת.

סקירה

המטרה של ארקוסנטי הייתה לחקור את הרעיון של ארקולוגיה, תחום המשלב ארכיטקטורה ואקולוגיה. לפרויקט שואף לשלב בין האינטראקציות החברתיות והנגישות שהסביבה האורבנית מאפשרת לבין עקרונות סביבתיים יציבים, כגון שימוש מינימלי במשאבים וגישה נוחה לסביבה הטבעית. בתכנון הפרויקט הייתה בניה של עיר ניסיונית על פני שטח של כ-10 דונם.
העבודות על הפרויקט השאפתני החלו ב-1970 ולמעשה נמשכות בקצב משתנה עד היום. הבניין החדש ביותר הושלם בשנת 1989. האוכלוסייה במתחם נעה בין 50 ל-150 אנשים, שרבים מהם סטודנטים ומתנדבים. המטרה המקורית של ארקוסנטי הייתה לאכלס כ-5,000 אנשים. ולשכפל את המודל לאחר שהוכח כמוצלח. כשלושה עשר מבנים עיקריים נבנו על האתר עד כה, חלקם בני כמה קומות. לפי אחת התוכניות משנת 2001, עתיד להבנות בארקוסנטי מתחם מאסיבי ומורכב, המכונה 'ארקוסנטי 5000', גדול בהרבה מהמתחם הבנוי כיום. 
בארקוסנטי מודגמות תכונות תכנוניות ייחודיות רבות. במתחם נעשה שימוש בלוחות בטון מעוקמים כלפי מעלה שנוצקו ממצע של טין שמקורו בסביבה הקרובה. הטין נותן לבטון מראה ומרקם ייחודיים המסייעים למבנים להתמזג עם הנוף המקומי. ביציקה של לוחות רבים מוטבעות דוגמאות וגאומטריה אומנותית. רוב הבניינים פונים לכיוון דרום כדי ללכוד את אור השמש וחומה. עיצובי הגגות תוכננו במטרה ללכוד את מרבית אור השמש בחורף וכמות מינימלית במהלך הקיץ. למבנה יציקה בצורה של אפסיס, גג בצורת רבע כדור או חצי כיפה. פרישת הבניינים במתחם היא מורכב, אורגנית ומתאימה לטופוגרפיה ואיננה בנויה כרשת טיפוסית כמו רוב הערים בארצות הברית. התכנון נעשה במטרה לתת נגישות מקסימלית לכל המבנים, לעודד שילוב מוגבר של אינטראקציה חברתית תוך שמירה על פרטיות התושבים.

סדנאות

מאז 1970, משתתפים ומתנדבים נלהבים הגיעו לארקוסנטי במטרה לקחת חלק בחזון האוטופי. ההתנדבות התבצעה בסבבי סדנאות בני חמישה שבועות כל אחד שבמסגרתם לקחו המשתתפים חלק בהרצאות אודות פאולו סולרי ועקרונות הארקולוגיה ועסקו בפעילות בניה מעשית במתחם.

היסטוריה

1956 – פאולו וקולי סולרי רוכשים את הקרקע ב'עמק גן-העדן' באריזונה שעליה יוקם סטודיו קוזנטי. השניים החלו לפעול במתחם בשנת 1959
1969: ארקוסנטי - סולרי טובע את המונח 'ארקולוגיה' לתיאור מבני מגורים אקולוגיים.
1980: מסה קריטית - כעשור לאחר בניית האבטיפוס הארקולוגי הראשון, שונתה תוכנית הפיתוח של המתחם כדי לאפשר צמיחה מואצת של הפרויקט. עקרון המסה העקרית הוצג במטרה לייצר שלב ביניים שיאפשר אכלוס של 10% מהאוכלוסייה הסופית המתוכננת של 5,000 איש.
2011: ב-14 ביולי 2011 הודיעה קרן קוזאנטי כי סולרי מייסדה פורש מתפקידיו כנשיא ומנכ"ל. "יש דברים אחרים שאני מקווה להשלים", הסביר סולרי בן ה-92 והעביר את שרביט הניהול לג'ף סטיין.
משה אונגרפלד

משה אוּנגֶרפֶלד (10 במרץ 1898 – 2 במרץ 1983) היה מורה, עיתונאי, פובליציסט וסופר, מנהלו הראשון של "בית ביאליק".

ביוגרפיה

משה אונגרפלד (Ungerfeld) נולד בשנת 1898 בעיירה רוּדְקִי (רידיק) שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית. התחנך בחדר ובישיבת ויז'ניץ. כן למד לימודים כלליים והתכונן לבחינות בגרות אקסטרניות. בסוף מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי והגיע לדרגת קצין. לחם בחזית המזרחית, נפל בשבי הרוסי ושוחרר לאחר חוזה ברסט-ליטובסק (1918).
בשנת תרפ"ב החל ללמוד פילוסופיה, ספרות ושפות שמיות באוניברסיטת וינה, במשך ארבע שנים. במקביל למד בבית המדרש למורים יהודים של הרב צבי פרץ חיות ואביגדור אפטוביצר. שם, בווינה של שנות ה-20, הכירו הוא וחיים נחמן ביאליק, ואונגרפלד סייע לביאליק בעת שהותו בווינה. 
עבד כמורה בווינה, ושימש עיתונאי בעיתונים "הארץ", "היום", "הצפירה" ו"הדואר". פרסם מסות ומאמרים בכתבי עת נוספים, בעברית וביידיש, בשמו ובשמות עט אחדים: "בן-יצחק", "בן-עמרם", "מ. אג"ף" ועוד.
בשנת 1938 (שנת האנשלוס) עלה לארץ ישראל.
אונגרפלד מונה למנהל "בית ביאליק", שאותו תרמה מאניה ביאליק לציבור, והחזיק בתפקיד זה במשך כארבעים ושש שנה, עד לפטירתו. במשך השנים פרסם אונגרפלד מספר ספרים על ביאליק ועל בני דורו.
בשנת 1977 נבחר ליקיר העיר תל אביב-יפו.
בעשר השנים שלפני מותו נשמעו תלונות רבות על דרך ניהולו את בית המשורר. חוקרי ספרות (בראשם זיוה שמיר) גילו כי גנז מכתבים מאת ביאליק כדי שלא לפגוע בתדמית המשורר, בהם מכתבים המגוללים את פרשת אהבתו לציירת אירה יאן.
אונגרפלד היה רווק ולא הביא ילדים לעולם.
נפטר בשנת 1983, ונקבר בבית העלמין בחולון.
זאיד פלאח

ביוגרפיה

זאיד פלאח הוא בן העדה הדרוזית, נולד בעיר עכו, לשופט פארס פלאח, וסלמא - מנהלת בית ספר. לאחר סיום לימודי תיכון הצטרף לעתודה האקדמית, במסגרתה למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, ולאחר סיום לימודיו שירת ביחידת בתי הדין הצבאיים ובפרקליטות הצבאית כתובע צבאי. לאחר שחרורו מצה"ל פתח משרד עורכי דין, ועסק בתחום המשפט הפלילי. הוא התמחה בעיקר בייצוג נאשמים בעבירות רצח, אונס וסמים, במהלך עבודתו ייצג בין היתר את אחד הנאשמים בפרשת האונס ביערות הכרמל. במסגרת שירות המילואים מונה בשנת 2002 לשופט צבאי בדרגת רב-סרן. הוא משרת במילואים כשופט צבאי בבתי הדין הצבאיים בחיפה, ביפו ובקסטינה.
בשנת 2005 מונה לשופט בבית משפט השלום בחיפה, והוא דן בעיקר בתיקים פליליים, וכן משמש כיו"ר ועדת ערעורים בתיקי נכים של משרד הביטחון. פלאח הוא בין השופטים הבודדים, המארח כמעט מדי יום ביומו, באולם המשפטים שלו, קבוצות של תלמידי בית ספר, משכבות גיל שונות, קורסי משטרה וגופים אחרים.
פלאח מרצה בתחום המשפט הפלילי במוסדות אקדמיים ובכנסים של לשכת עורכי הדין, ומשמש כבוחן בבחינות בעל-פה של לשכת עורכי הדין.
בקיץ 2009 שהה משך חודשיים בשבתון במכון מקס פלאנק למשפט פלילי השוואתי ובינלאומי, בפרייבורג שבגרמניה, אותן הקדיש לכתיבת עבודת הדוקטורט באוניברסיטת חיפה. העבודה דנה בנושא אחריותם הפלילית של ראשי ארגוני הפשע, לפשעים המבוצעים על ידי חברי הארגון. בשנת 2013 הוענק לו תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2009 מונה, בהסכמת שר המשפטים ונשיאת בית המשפט העליון, לדירקטור במכללת הגליל המערבי.
במחצית שנת 2015 יצא לאור ספרו, "הפשע המאורגן במשפט", הדן בהתייחסות המשפט לפשע מאורגן ולעומדים בראשו. הספר מכיל הצעות לתיקוני חקיקה ולמתן פרשנות לחקיקה הקיימת, במטרה להרחיב את האופן בו תוטל אחריות על בכירים בארגוני הפשע, לפשעים שבוצעו על ידי חברי הארגון, גם כאשר ההוראה לביצוע הפשע לא יצאה ישירות מהמנהיגים.
בבחירות לכנסת ה-18 שימש יו"ר ועדת הבחירות האזורית בעכו והגליל המערבי, אזור בו היו למעלה מ-600 קלפיות ובכך היה לאחד מאזורי הבחירות הגדולים ביותר בארץ.
בקיץ 2016 שהה באוניברסיטה בניו-יורק, כחלק מהכשרתו לקראת קבלת מינוי לפרופסור למשפטים.
בשנת 2016 פרסם מאמר בשם "דוקטרינת רב-העבריינים", בו דן בדיני השותפות על כל צורותיה. המאמר פורסם בכתב העת "משפט וממשל" כרך י"ז בהוצאת אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2017 כתב מאמר על הפשע המאורגן, שפורסם ב"ספר מרדכי קרמניצר" בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה, אוניברסיטת חיפה ונבו.

חיים אישיים

פלאח נשוי לרוזט, מורה מחנכת בעכו ולהם שלושה ילדים. משפחתו מתגוררת בעכו.
הוא בעל חמישה תארים אקדמיים. באוניברסיטת ת"א סיים לימודי תואר ראשון במשפטים, תואר ראשון בלימודים כלליים וארכאולוגיה, ותואר שני בפילוסופיה. באוניברסיטת חיפה סיים לימודי תואר שני במשפטים ודוקטורט במשפטים.
שידי

היסטוריה

הכפר הוקם בתקופת שושלת סונג תחת השם שיצ'ואן (הנחל המערבי), על שם הנחלים שעל גדותיהם שכן. שמו הנוכחי, שמשמעותו היא עמדה מערבית, נובע מעמדת הקרוואנים העתיקה השוכנת במרחק 1.5 קילומטר מערבית לכפר.
הכפר החל להתפתח לאחר שמשפחת הו אימצה את בנו של הקיסר ז'אוז'ונג משושלת טאנג, שהודח מכסאו בשנת 904. אחד מצאצאי בנו של הקיסר, הו שיליאנג, היגר עם משפחתו לשידי ב-1047.
משפחת הו החלה לעסוק במסחר, וכתוצאה מכך החל מ-1465 חל גידול מהיר בגודל האוכלוסייה המקומית. באותה תקופה נבנו מספר בתים פרטיים ובתי ציבור, בהם גשר הויואן וגולאי. בין אמצע המאה ה-17 לאמצע המאה ה-19 השפיעה משפחת הו על המסחר והפוליטיקה המקומיים. בני המשפחה התמנו לתפקידים בממשל הסיני בתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג, ורבים נוספים למדו באימפריאל קולג'. הכפר הגיע לשיא פריחתו במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, אז מנתה אוכלוסייתו כ-600 תושבים. הגידול באוכלוסיית הכפר נעצר לאחר הירידה במעמדה של קהילת הסוחרים מאנחווי ופירוק המערכת הפאודלית בתקופת שושלת צ'ינג המאוחרת והרפובליקה.
האטרקציות התיירותיות העיקריות בכפר הם 124 בתי עץ שהשתמרו מאז תקופת שושלות מינג וצ'ינג, ורובם פתוחים לציבור.

תיאור

הכפר משתרע על פני שטח של 129.6 דונם באזור הררי. שלושת הנחלים (הקדמי, האחורי והנחל המוזהב) חוצים אותו מכיוון צפון ומכיוון מזרח, ונפגשים מתחת לגשר הוייואן השוכן בחלקו הדרומי של הכפר. הרחובות נבנו מכיוון מזרח למערב, כאשר הרחוב הראשי מוקף על ידי שני רחובות מקבילים מצפון ומדרום, וכולם מרוצפים באמצעות גרניט. הרחובות מחוברים זה אל זה באמצעות סמטאות צרות, ובחזית הבניינים הציבוריים יש פתחים קטנים.
קירות הבניינים עשויים מלבנים עם תגליפים קישוטיים, והמסגרות שלהם מצופות בעץ. רוב המבנים הם מרווחים ובנויים על גדות הנחלים. רוב הבניינים הם בני שלוש קומות וכוללים חצר מרכזית; המבנים היותר יוקרתיים זכו לכך שלשמם תוצמד המילה "היכל", ומבנה קומת הקרקע שלהם מורכב יותר.
גגות הבתים עשויים מאריחים אפורים, מאורגנים בצורת פרפר וקצותיהם מעוצבים בצורת ראש של סוס. בקירות החיצוניים יש חלונות קטנים על מנת למנוע פריצה, שקישוטיהם מבוססים על אלמנטים גאומטריים ופרחוניים. מסגרות שערי הכניסה לבתים עשויות מגרניט, ויש בהן גם לבנים המקושטים בתגליפים של פרחים, עופות, דגים ואירועים היסטוריים. ברוב חזיתות הבתים יש גן נוי.
ויליאם טסיו

סנטאורוס וייויסנסיו

טסיו שיחק במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס קאלי אבל את דרכו המקצוענית החל בקבוצת סנטאורוס וייויסנסיו מהליגה השנייה בשנת 2009 כשהיה בן 19 והיה מהשחקנים הבולטים כשתפס מקום קבוע בהרכב.

דפורטס קינדיו

לאחר שנה אחת בלבד, החליטה קבוצת דפורטס קינדיו לרכוש אותו וטסיו תפס את מקומו בהרכב במהירות למרות גילו הצעיר. הוא הפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה ובשנתיים הבאות כבר ביסס עצמו כאחד הבלמים הטובים בליגה. בקינדיו הוא שיחק ארבע שנים ואת שער הבכורה שלו כבש ב-8 במאי 2011 כאשר קינדיו ניצחה את דפורטיבו פריירה 3-4 וטסייו כבש את הגול השלישי. בסוף 2013 עזב טסיו את הקבוצה לאחר 134 הופעות.

ג'וניור ברנקייה

לאחר שביסס את שמו בליגה, הגיע השדרוג כאשר חזר לעיר הולדתו והצטרף לג'וניור המקומית. הוא הצטרף בהשאלה מקינדיו וכרגיל הצליח להרשים במהרה והפוך לאחד השחקנים הטובים והיציבים של הקבוצה. כתוצאה מכך הוחלט בג'וניור להאריך את תקופת השאלתו בשנה נוספת, עד לסוף שנת 2015. אף שהמשיך להצטיין, החליטו בג'וניור שלא לשלם לקינדיו את הסכום של סעיף השיחרור שלו.

אינדפנדיינטה סנטה פה

מי שכן הסכימה לשלם ולרכוש את טסיו הייתה אינדפנדיינטה סנטה פה, שזכתה בקופה סודאמריקנה וכתוצאה מכך איבדה את שני בלמיה המצטיינים: יירי מינה ופרנסיסקו מסה. מאחר שטסיו כבר היה מהבלמים הבולטים בליגה, הוחלט להחתימו לשלוש שנים. ב-21 בפברואר 2016 כבש את שער הבכורה במדי סנטה פה שהפסידה 1-2 לאנביגדו ובסך הכל כבש ארבעה שערים ב-37 הופעות בשנתו הראשונה בקבוצה מבוגוטה.

נבחרת קולומביה

את הבכורה במדים הלאומיים עשה טסיו דווקא עם הנבחרת האולימפית של קולומביה עד גיל 23 ששיחקה באולימפיאדת ריו. הוא שיחק 4 משחקים והגיע עם קולומביה עד לרבע הגמר, שם הודחה מול המארחת ברזיל.
את הבכורה נבחרת הבוגרת הוא עשה גם כן במשחק מול ברזיל ב-26 בינואר 2017, משחק אותו הפסידה קולומביה 1-2 וגם את הבכורה שלו במוקדמות מונדיאל 2018 הוא עשה במשחק מול ברזיל שהסתיים בתיקו 1-1 בברנקייה, כשנכנס בדקה ה-85 במקום פרנק פברה.