הבלש המזמר

תקציר עלילה

כותב ספרי המתח פיליפ אי מרלו סובל ממחסום כתיבה. הוא מאושפז בבית חולים בשל דלקת מפרקים פסוריאטית, מחלת עור ומפרקים כרונית, שנמצאת בשלב חמור ויוצרת נגעים ופצעים בכל גופו, ובפרט גורמת לשיתוק ידיו ורגליו. (דניס פוטר סבל ממחלה זו בעצמו, והוא כתב בעזרת עט הקשור לאגרופו, כפי שמארלו כותב בפרק האחרון בסדרה. על אף שמחלתו של מרלו היא קשה, היא רוככה יחסית למצבו של פוטר שעורו היה לעיתים סדוק ומדמם).
כתוצאה מכאב מתמיד, החום שנגרם ממחלתו, וסירובו לקחת תרופות, מרלו שוקע בעולם של הזיות. הוא מדמין רומן בסגנון ריימונד צ'נדלר בשם "הבלש המזמר". רומן הרפתקאות אסקיפיסטי אודות בלש פרטי (שגם שמו הוא "פיליפ מרלו") שמופיע כזמר באולם ריקודים ומקבל עבודות בילוש כאלה ש"בחורים שאינם שרים" לא לוקחים. מרלו "חולם עלילה", הוא מדמין פתרונות שונים לתעלומה ומחבר את העלילה בראשו, ומחליט תוך כדי כך איזה אלמנטים הכי מתאימים לדמות או לאירועים. הוא משלב רעיונות מוזרים שעולים במוחו, ומבטל חלקים בסיפור שאינם מתאימים אחרי השינוי.
מרלו האמיתי חווה פלשבקים מילדותו באנגליה הכפרית, וחייו עם אמו בלונדון בתקופת המלחמה (מלחמת העולם השנייה). האזור הכפרי הוא כנראה יער דין, מקום הולדתו של פוטר ואתר הצילומים. אבל הדבר אינו נאמר במפורש (אם כי פיליפ הצעיר מזכיר את "היער" כשהוא מתייחס לביתו). אחד הדימויים החוזרים ונשנים בסדרה הוא ההתאבדות של האם. מרלו משתמש בכך בסיפור המתח שלו, ולעיתים הוא מחליף את פניה בפנים של נשים אחרות בחייו, אמיתיות או מדומינות. התעלומה בסיפור המסתורין האפל אינה נפתרת מעולם. כל מה שנחשף הוא סיפור עלילה מעורפל שבו מעורבים פושעי מלחמה נאצים שמוברחים על ידי בעלי בריתם, וסוכנים סובייטים המנסים לעצור אותם. סיפור כזה משקף את דעתו שסיפורת צריכה להיות "כולה רמזים בלי פתרונות".
שלושת העולמות של בית החולים, המותחן בסגנון הקולנוע האפל, ואנגליה בתקופת המלחמה, מתמזגים בדמיונו של מרלו, ויוצרים רובד רביעי, שבו דמויות בדיוניות מתקשרים עם אנשים אמיתיים. ניכר שרבים מידידיו ואויביו של מרלו, מיוצגים בדמויות שברומן. בפרט, ריימונד, המאהב של אמו של מרלו, מופיע בדמות האנטגוניסט הן בעולם "האמיתי" והן בעולם האפל (אם כי בסופו של דבר גם ביני/פיני "האמיתי" הוא פנטזיה בדמיונו של מרלו). השימוש של ביני כנבל נובע מהעובדה שהוא ניהל רומן אם אמו של מרלו והצמיח קרניים לאביו, שאותו אהב. האשמה של עצמו שהוא גרם לפרידה של הוריו, ואולי גם להתאבדותה של אמו, מתעצמת מזיכרון מוקדם שלו שהוא הפליל את מארק ביני, חברו לכיתה, שעשה את צרכיו על השולחן של המורה בבית הספר היסודי (ג'נט הנפריי). ביני החף מפשע, מוכה באכזריות מול כל הכיתה, ומרלו זוכה לשבחים על שאמר את "האמת". כל האירועים האלה רודפים את מרלו, ואחת מהדמויות שבסיפור, המנסות להרוג את מרלו, דומה לגרסה בוגרת של מארק ביני, הילד. מארק ביני האמיתי מגיע בסופו של דבר לבית חולים לחולי נפש, לפי דבריו של מרלו לפסיכיאטר. דמות הנבל ביני/פיני נהרגת בשני העולמות. נרמז שהאשמה של ביני/פיני/מארק היא כולה פרי דמיונו של מרלו. פיני בדמות המאהב של אשתו של מרלו, אינו קיים, בעולם הסיפור ביני הוא שמו של הנבל בעלילה, ובזכרונותיו של מרלו מילדותו, הוא שיקר למורה בקשר לאשמתו של מארק. לקראת הסוף, מרלו בוחר להשאיר בחיים את הדמות שנראית כמו מארק בילדותו, ולהרוג את עצמו. ג'נט הנפריי גילמה את אותה דמות במחזה טלוויזיוני של פוטר "Stand Up, Nigel Barton".
שחקנים אחדים מגלמים מספר דמויות בסדרה. את מרלו ואת האלטר אגו שלו, הבלש המזמר, מגלם השחקן מייקל גמבון. את מרלו הילד מגלם לינדון דייוויס. את הילד מארק ביני מגלם ויליאם ספיקמן. דייוויס וספיקמן למדו יחד בבית הספר צ'וזן היל שבגלוסטרשייר, קרוב למקום הולדתו של פוטר. פטריק מאלאהייד מגלם שלוש דמויות מרכזיות – פיני, שלדעתו של מרלו הוא מנהל רומן עם אשתו לשעבר ניקולה, בגילומה של ג'נט סוזמן; ביני הבדיוני, דמות מרכזית בעלילת הרצח; וריימונד, חבר של אביו של מרלו והמאהב של אמו (אליסון סטדמן). סטדמן מגלמת את אמו של מרלו, את "לילי" המסתורית, אחת מקורבנות הרצח. בסיום הסדרה נראה שהשתפרו היחסים בין מרלו וניקולה.

הפקה

בתסריט המקורי של פוטר, תוכנן לצלם את סצנות בית החולים במצלמת טלוויזיה (וידאו), ואת סצנות הסרט האפל במצלמת קולנוע, כשאת תקופת הילדות בצילום בשחור-לבן. בסופו של דבר כל הסצנות צולמו במצלמת קולנוע בניגוד לרצונו של פוטר. פוטר רצה שבסצנות בית החולים ישמרו המוסכמות של צילומי סיטקום. לא בכוונה חלק מהדמויות משמרות רעיון זה. למשל מר הול ורג'ינלד, המיועדים לשמש כמקהלה יוונית מדומה לפעילות המתרחשת בבית החולים.

מקורות

פוטר לקח חלקים מספרו הראשון "Hide and Seek" (מ-1973) והוסיף אליהם היבטים אוטוביוגרפיים, יחד עם מוזיקה פופולרית משנות הארבעים של המאה העשרים, וסגנון הקולנוע האפל. התוצאה נחשבת לאחת מנקודות השיא של הדרמה במאה העשרים. ההזיות של מרלו אינן רחוקות מהסרט "Murder, My Sweet" של פיליפ מרלו, עיבוד משנת 1944 לרומן "היי שלום יפתי" מאת ריימונד צ'נדלר, בכיכובו של דיק פאוול בדמות מרלו.
בפרק האחרון יש אזכור לספרה של אגאתה כריסטי "רצח רוג'ר אקרויד". ייתכן שיש בכך רמז לזה שמרלו הוא מְסַפֵּר בלתי אמין.

השפעה

על אף שנתוני הצפייה של "הבלש המזמר" לא היו מרשימים, הייתה לו השפעה על תעשיית הטלוויזיה. הסדרה זכתה לשבחי הביקורת בארצות הברית. לדברי סטיבן בוצ'קו הסדרה הייתה ההשראה לסדרת הדרמה המשטרתית המוזיקלית "Cop Rock" משנת 1990. שלא כמו בסדרה "הבלש המזמר" הדרמה של בוצ'קו כללה מוזיקה שנכתבה במיוחד עבורה ולא יצירות קיימות.
ב-2003 יצא לאקרנים סרט קולנוע אמריקאי, עיבוד של הסדרה בכיכובם של רוברט דאוני ג'וניור ומל גיבסון, כשמקום ההתרחשות הוא לארצות הברית.
להקת הרוק הבריטית Elbow (מרפק) בחרה את שמה משורה בסדרה בה מרלו אומר שהמילה Elbow היא "המילה היפה ביותר בשפה האנגלית".