google/wiki40b huggingface dataset:
מוצר מובנה

מוצר מובנה או סטרקצ'ר (באנגלית: Structured product) הוא אפיק השקעה מורכב המוצע לציבור המשקיעים בדרך כלל על ידי בנקים או בתי השקעות.

אג"ח מובנה

סוג אחר של מוצר מובנה הוא אג"ח מובנה. אג"ח מובנה היא איגרת חוב אשר שיעור הריבית עליה מותנה בהתנהגותם של נכסי בסיס שונים (שער חליפין, מניות, סחורות וכדומה), כפי שמוגדר מראש בתשקיף. אם תנאים אלה לא מתקיימים, המשקיע יקבל את הקרן בלבד בתאריך הפדיון ללא תשלומי ריבית. בחלק מהאג"ח המובנות גם תשלום הקרן מותנה, והמשקיע עלול אף להפסיד את כל כספו. 
איגרות חוב מובנות מונפקות על ידי בתי השקעות באמצעות תהליך של איגוח. בדרך כלל הן נסחרות בבורסה לניירות ערך. לכן בניגוד לפיקדון מובנה, המשקיע באג"ח המובנה יכול למכור אותה ולממש את השקעתו בכל עת לפני תאריך הפדיון. אבל כאשר התנאים לתשלום הריבית מפסיקים להתקיים, האג"ח המובנות עלולות להיסחר בתנודתיות רבה מזו האופיינית לאג"ח רגילות בדירוג דומה, ובשער נמוך משמעותית מערכן הנקוב, אפילו אם תשלום הקרן מובטח.
חושה

חוּשָה (בטורקית: havşa,‏ תעתיק טורקי:  הָוְשׁ) הוא מעון עשוי מחימר וקש.
האמצעים והשיטות לבנות חושה הם עתיקי יומין. בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, הן היו נפוצות בארץ ישראל אצל הפלאחים הערבים, וגם אצל המתיישבים היהודים, משום שהיו מעונות שזול לבנותם, הגם שהיו ארעיים והתפוררו במשך הזמן. כך לדוגמה התגוררו בחושות פועלים וחלוצים יהודים במרחביה בתקופת העלייה השנייה.

השימוש בחושות בעידן המודרני

חושות כמעט ולא משמשות כיום למגורים משום חוסר העמידות שלהן בפני פגעי מזג האוויר, והיותן מבנים ארעיים. השימוש בחושות נעשה כיום בעיקר לצורכי תיירות, והוא נפוץ בעיקר בחצי האי סיני, שם משמשות החושות ללינת תיירים שמגיעים להתארח בחופים. החושות בסיני לא עשויות מחימר אלא מקני קש או מעץ, לעיתים עם שלד ברזל המיועד לתמיכה. עם השנים עברו חלק מהחושות בחופי סיני שינוי על מנת להתאימן לאירוח וכיום בחלקן קיימת רצפת בטון יצוקה, ובחלק מהן אף מותקנות נורות ומאווררי תקרה לרווחת הנופשים. יחד עם זאת עדיין קיימות בסיני חושות הבנויות באופן מסורתי מקש בלבד וללא רצפה, כאשר יש בהן רק מזרן המשמש לשינה. גודלה הממוצע של חושה לאירוח בסיני הוא 10-8 מטרים רבועים.
אחיה קמארה

אחיה קמארה (נולד ב-1968) הוא מנהל התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד הרווחה והשירותים החברתיים, היה נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בישראל עד 31 במרץ 2016.
קמארה נולד בירושלים לאהרן ורות קמארה. הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בחינוך מיוחד, עסק לאורך השנים בתחום שילוב וקידום של אנשים עם מוגבלות. הקים וניהל את "בקול" – ארגון כבדי שמיעה ומתחרשים, ושימש כיו"ר הוועד המנהל של ארגון "בזכות". קמארה עסק גם בפעילות בינלאומית במסגרת תפקידו כסגן נשיא הארגון העולמי של כבדי השמיעה (IFHOH).
היה שותף פעיל בתהליך חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. בשנת 2006 זכה באות החסד והשוויון ע"ש ווילי וסיליה טראמפ מטעם בית איזי שפירא. בשנת 2017 הוענק לו תואר עמית כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
נבחר לתפקיד נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בראשית שנת 2010, על ידי שר המשפטים יעקב נאמן.
ב-28.4.2017 מונה על ידי ממשלת ישראל לתפקיד מנהל התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון.
תמר מרום

ביוגרפיה

תמר מרום החלה את הקריירה התקשורתית שלה בגלי צה"ל, שם שירתה כעורכת מוזיקלית ועורכת תוכניות. בין התוכניות שערכה: "נכון לעכשיו", "תוכנית הצהריים של מרב מיכאלי", "קשה בבוקר". הנחתה יחד עם רונית כפיר את התוכנית "לילה טוב", עם מיכל ניב את התוכנית "היפות והאמיצות" בעונתה הראשונה ברדיו תל אביב, ואת התוכנית "ציפורי לילה מתקשות" עם ארז טל.
בשנת 1993 ערכה את עונתה הראשונה של  תוכנית הטלוויזיה "שישי חי" בזכיינית "קשת". בשנת 1996 כתבה את  התוכנית "העולם המופלא" ששודרה בערוץ 2. בשנת 1998 החלה לכתוב, יחד עם אורי גרוס, את התסריט לתוכנית הבידור "רק בישראל", אותה הנחו ארז טל ואורנה בנאי. 
השתתפה בכתיבת התוכניות "שוטטות", "פלורנטין" ו"השיר שלנו". בשנת 2001 ביימה, יחד עם רם נהרי, את הסרט "כוכב זורח מעל הלב". 
בשנת 2005 כתבה את תוכנית הדרמה "אמא'לה", בכיכובה של אורנה בנאי. על תוכנית זו זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה - התסריט הטוב ביותר בסדרה קומית-דרמטית.
בשנת 2011 הייתה התסריטאית של סדרת האינטרנט "עד הבאזזר".
בשנת 2013 כתבה ויצרה את סדרת הטלוויזיה "מקימי" לפי ספרה של נועה ירון-דיין באותו השם.
באפריל 2015 מונתה למנהלת מחלקת הדרמה של "רשת".

חיים אישיים

תמר מרום גרה בתל אביב עם בן זוגה ושלושת ילדיה.
בית המרכבות

בֵּית הַמַּרְכָּבוֹת היה  יישוב מקראי בנחלת שבט שמעון ביהודה, בין חצר סוסה לבין צקלג.
הוא הוזכר בספר יהושע:
"וַיֵּצֵא הַגּוֹרָל הַשֵּׁנִי לְשִׁמְעוֹן לְמַטֵּה בְנֵי שִׁמְעוֹן לְמִשְׁפְּחוֹתָם וַיְהִי נַחֲלָתָם בְּתוֹךְ נַחֲלַת בְּנֵי יְהוּדָה: ... וְצִקְלַג וּבֵית הַמַּרְכָּבוֹת וַחֲצַר סוּסָה:"
ייתכן כי נעזב מיושביו לפני תקופת מלכותו של דוד המלך, וזאת על פי הנאמר בספר דברי הימים:
" וּבְבֵית מַרְכָּבוֹת וּבַחֲצַר סוּסִים וּבְבֵית בִּרְאִי וּבְשַׁעֲרָיִם אֵלֶּה עָרֵיהֶם עַד מְלֹךְ דָּוִיד:"
בעת החדשה הוצע לזהותה בתל אבו הֻרֵירֶה, או בתל אל-מַרְכֵּב.
ארמון הנשיאות (פינלנד)

היסטוריה

אבן פינה לבניין בסגנון האמפירי הונחה בשנת 1816 במרכז הלסינקי, עוצבה על ידי האדריכל פר גראנסטדט (Pehr Granstedt) ונבנה בשנת 1820 על ידי סוחר עשיר מקומי בשם יוהאן היידנסטראוש (J. H. Heidenstrauch).
בשנת 1837, האחוזה נרכשה על ידי הממשלה לשימוש כבית המגורים של המושל הכללי, אך לבקשתו של הקיסר ניקולאי הראשון הבניין הוסב למעון מגורים מלכותי ונערך בו שיפוץ מקיף, שתוכנן על ידי האדריכל קארל לודביג אנגל. עבודות השיפוץ עצמם בוצעו כבר לאחר מות האדריכל — בשנים 1843–1845.
הבניין שימש כבית המגורים של המשפחה הקיסרית עד 1917, עם זאת, הקיסרים ביקרו בארמון לעיתים רחוקות (בפעם האחרונה בשנת 1915). בשנת 1907 הבניין שופץ על ידי האדריכל יוהאן יאקוב ארנברג ששיפץ את אולם קבלת הפנים וההיכל העגול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, הבניין שימש באופן זמני כבית חולים צבאי. ממרץ 1917 עד אפריל 1918 הארמון שיכן את הוועד המנהל של הפועלים והחיילים, הגוף ששימש בפועל כעיריית הלסינקי, בתקופת מלחמת האזרחים הרוסית.
במחצית השנייה של 1918, הבניין באופן רשמי הפך לארמון הנשיאות. מ-1921 עד 1993, הבניין שימש גם כמעון המגורים של נשיא פינלנד, טרם בניית מעון המגורים מיאנטיניימי (Mäntyniemi) באזור מיילחטי, שבמפרץ טיילנלאחטי.
בדצמבר 2012, לאחר אירוע קבלת הפנים המסורתי, הנערך מדי שנה בארמון לכבוד יום העצמאות של פינלנד, הבניין היה סגור במשך שנתיים לצורך שיפוץ, לכן מעון העבודה הנשיאותי הועבר למשרדי ראש העיר של הלסינקי באלכסנדרינקאטו (Aleksanterinkatu) ומשרדי לשכת הנשיא עברו לבניין המטה הכללי ברחוב שמול מריאנקאטו ובית גוביניוס (Goviniuksen talo) ברחוב קטארינקאטו.
בנובמבר 2014 הארמון נפתח מחדש לאחר השיפוץ הגדול. ב-10 וב-13 במאי 2017, עקב ציון חגיגות המאה לעצמאות  פינלנד, הארמון נפתח לציבור המבקרים.
ביולי 2018 נערכה בארמון פגישת פסגה ראשונה בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
רבי אמי

תולדותיו

נולד בבבל למשפחת כהנים. עלה מבבל לארץ ישראל והתיישב בקיסריה, שם למד אצל רבי אושעיא. לאחר מכן עבר לטבריה, שם למד אצל רבי יוחנן, רבו המובהק, וכשנפטר התאבל עליו כמו על קרובו. לאחר מותו של רבי יוחנן עמד ביחד עם רבי אסי, רבי אבהו, רבי יצחק ורבי שמואל בר נחמני בראש ישיבת טבריה. עיקר הפסיקה נשארה בידי רב הונא שישב בבבל, אך לאחר מותו עברה לרב אמי. דבריו מובאים בתלמוד על ידי רבי יוסנא.
יצא בשליחות רבי יהודה נשיאה עם רבי אסי ורבי חייא בר אבא לבדוק את מצב החינוך. כמו כן היה מלווה את רבי יהודה נשיאה לחמת גדר פעמים רבות. באופן אישי מתח עליו ביקורת על שנהג למנות אנשים תמורת כסף.
בנו היה רב פנחס בר רב אמי, ובן אחר שלו נקרא ינאי.
מתלמידיו המובהקים, היה רבי זריקא. מסופר כי פעם אחת קיבל רבא מעות מאיפרא הורמיז אמו של שאפור המלך, לאחר שזו שלחה אותם לרבי אמי כדי שיחלקם לצדקה, והרב סירב לקבלם. כאשר שמע רבי אמי שרבא קיבל את הכסף וחילקו לצדקה, הוא הקפיד (כעס) על רבא . רבא, שקיבל את המעות, הסביר כי הוא קיבל אותם משום שלום מלכות. למרות זאת, רבי אמי הקפיד על כך שרבא לא חילק את הכסף לעניי גויים, כפי שהיה ראוי לנהוג לדעתו ובתלמוד מובא כי הוא לא ידע שאכן כך נהג רבא למעשה.
קברו מצוין בטבריה, במתחם הסמוך לקבר הרמב"ם לצד רבי אסי.
יזמים צעירים

יזמים צעירים ישראל הוא ארגון המפעיל פרויקטים העוסקים בחשיפתם של בני נוער בגילאי תיכון לעולם העסקים והיזמות, במסגרתם הם מתנסים בהקמת מיזם עסקי והפעלתו במשך שנת לימודים אחת, בליווי של מורים ומנחים עסקיים מתנדבים מהקהילה העסקית והאקדמיה, וכן נחשפים לתחומי ידע נוספים.
בתוכנית "עושים עסקים", בעזרת מנחים פדגוגים ומנחים עסקיים, מקימים בני הנוער למעשה חברה ועוסקים בניהולה השוטף - קביעת בעלי תפקידים, כתיבת תוכנית עסקית, גיוס הון ושיווק המוצר לקהל היעד.

יזמים צעירים ישראל J.A Israel

הארגון שמפעיל את הפרויקט בישראל, ארגון יזמים צעירים ישראל, הוא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם במתכונתו הנוכחית בשנת 1998 על ידי היו"ר אלה גליל. מנכ"לית הארגון יעל חן נחמן
הארגון חבר בארגון-הגג הבינלאומי Joniur Achievement מארצות הברית שבו חברות, נכון לעשור השני של המאה ה-21, 102 מדינות.
בתום כל שנה עסקית, אשר בה הקבוצה מתגבשת, עובדת, מתכננת מוצר ומוכרת אותו, משתתפים חברי הקבוצה בתחרויות מחוזיות וארציות, כשבסופן נבחרת הקבוצה הטובה מכולן אשר נוסעת לתחרות בינלאומית בה היא מציגה את מוצרה.
דניאל חבקין

דניאל חבקין (1925–1993) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי. זוכה פרס רכטר יחד עם אשתו, האדריכלית עכסה חבקין (1969).

ביוגרפיה

נולד בחיפה. סיים את לימודיו במתמטיקה ופיזיקה בלוזאן שבשווייץ בשנת 1945. מייד עם תום מלחמת העולם השנייה חזר ארצה ללימודי אדריכלות בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, שאותם סיים בשנת 1950.
בתום לימודיו נשאר בפקולטה. עם האדריכל והוגה הדעות הצרפתי יונה פרידמן (1923–), שהיה גיסו, שימש כאסיסטנט של פרופ' אלפרד נוימן (1900–1968), שהיה דיקן הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון (1953–1958).
במקביל, הקים חבקין משרד אדריכלות פרטי עם אשתו עכסה חבקין.
חבקין שימש פעמיים כדיקן הפקולטה (1975–1977 ו-1986–1988), והיה חבר בוועדת הבינוי של הטכניון.
במקביל לפעילותו האקדמית, המשיך בהצלחה כאדריכל, ובין השנים 1964 ל-1974 היה שותף במשרד של פרופ' אל מנספלד (1912–2004).
שאפברג

גאוגרפיה

שאפברג הוא ההר החמישי מדרום לעיר תון, והראשון מצפון למעבר יאון (Jaun Pass), ברכס הקיצוני בצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון בהר גאנטריש (2,175), וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש (2,107) וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית, שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère) שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)), ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר (2,389), ווניל קארה (2,197), ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879) שעל גדות אגם ז'נבה.
בצידו הצפוני ממוקם הר קייזראג מצדו המזרחי עמק זימן ובצדו המערבי מתמזג ההר אל תוך השפלה השווייצרית.
הונולולו

היסטוריה

עדות להתיישבות הראשונה של מהגרים פולינזים בהונולולו לארכיפלג האיים של הוואי הגיעה מההיסטוריה שבעל פה וממצאים. אלו נתנו אינדיקציה לכך שהייתה התיישבות במיקומה של הונולולו כבר במאה ה-11. אולם, לאחר שקמהאמהה הראשון כבש את האי אואהו בו העיר כיום נמצאת, הוא העביר את בית המשפט המלכותי שלו מן האי הוואי למקום שבו עומדת כיום השכונה "ואקיקי", השוכנת בחוף הונולולו, ב-1804. בשנת 1809 העביר את בית המשפט למקום שכיום נחשב מרכז העיר, וכעבור שלוש שנים חזר לאי הוואי.
בשנת 1794 קצין הצי המלכותי הבריטי, ויליאם בראון, היה האדם הזר הראשון שהפליג למה שכיום הוא מעגן הונולולו. בעקבותיו הגיעו ספינות זרות רבות, ועל כן נמל הונולולו נהפך למוקד מרכזי עבור ספינות סחר השטות בין צפון אמריקה לאסיה.
בשנת 1845 העביר קמהאמהה השלישי את עיר הבירה הקבועה של ממלכת הוואי מן האי מאווי להונולולו. הוא והמלכים שירשו אותו הפכו את הונולולו לעיר בירה מודרנית, והציבו בניינים רבים, אשר חלקם בעלי חשיבות רבה. בה בעת, הפכה הונולולו למרכז המסחרי של ארכיפלג האיים של הוואי, כאשר צאצאים של מיסיונרים אמריקאים שהתיישבו באי הקימו עסקים מצליחים במרכז העיר הונולולו.
על אף ההיסטוריה הפרועה של שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, שכללה שרשרת אירועים שבסופם הובילו לסיפוחה של הוואי כטריטוריה של ארצות הברית ב-1898, וכן המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1942, נשארה הונולולו עיר הבירה של האיים, העיר הגדולה ביותר בהם, וכן מרכזם המסחרי והכלכלי, כשבה נמלי התעופה והים המרכזיים בהוואי.
מאז הפיכה של הוואי למדינה ה-50 בארצות הברית, חוותה העיר צמיחה כלכלית אדירה, שלוותה בתיירות ענפה. נכון לשנת 2007, ביקרו באיי הוואי 7.6 מיליון תיירים, כאשר 62.3% מתוכם ביקרו דרך נמל התעופה הבינלאומי הונולולו. כיום הונולולו היא עיר מודרנית עם גורדי שחקים רבים, והשכונה "Waikīkī" על יד החוף היא מרכז התיירות של הוואי, ובה אלפי בתי מלון.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2010 גרים בעיר כ-390,000 תושבים.
יוהאן השלישי, מלך שוודיה

ביוגרפיה

יוהאן היה בנם השני של גוסטב ואסה (הראשון) ושל מרגרט ליונהבורד. כדוכס פינלנד הוא התעמת עם אחיו, אריק הארבעה עשר, מלך שוודיה וב-1563 הוא נכלא על ידו. לאחר שיחרורו מהכלא, ככל הנראה בשל אי השפיות של אחיו, הצטרף יוהאן למתנגדים לאחיו, הדיח אותו וירש אותו על כס המלכות. בעל בריתו החשוב ביותר היה דודו מצד אמו, סטן ליונהבורד. זמן קצר לאחר מכן הוציא יוהאן להורג את יועצו הנאמן ביותר של אחיו, יורן פרסון, שהוחזק כאחראי העיקרי ליחס הנוקשה שיוהאן זכה לו כאשר נכלא. עד יומו האחרון של אחיו אריק, קיננו בליבו של יוהאן חששות. הפחד שלו מפני האפשרות שהמלך המודח ישוחרר מכלאו, הובילה אותו להורות ב-1571 לשומריו של אחיו, להרוג אותו בכל מצב בו יעלה בפניהם החשד שמישהו עלול לשחרר אותו. באופן זה סיים אריק הארבעה עשר ככל הנראה את חייו ב-1577.
בהמשך יזם יוהאן שיחות שלום עם דנמרק ועם העיר ליבק, כדי להביא את מלחמת שבע השנים הצפונית לקיצה, אך דחה את הסכמי רוסקילדה (1568) שבו קיבלו נציגיו דרישות מרחיקות לכת של הדנים. לאחר שנתיים נוספות של לחימה, הסתיימה המלחמה בלי יותר מדי ויתורים של השוודים בהסכם שצ'צ'ין שנחתם ב-1570.  בשנים הבאות הוא נלחם בהצלחה נגד רוסיה במלחמת ליבוניה שהסתיימה ב-1583 בחתימתו של הסכם פלוסה ושוודיה קיבלה בחזרה את העיר נרבה. באופן כללי הושפעה מדיניות החוץ של יוהאן מקשריו עם פולין, שבשנת 1587 היה בנו זיגימונד למלך פולין.
בתחום מדיניות הפנים הראה יוהאן רגשות אהדה כלפי הכנסייה הקתולית, בהשפעת אשתו קתרינה, שהייתה בתו של זיגמונט הראשון, מלך פולין וכתוצאה מכך נגרמו חיכוחים עם הכמורה והאצולה השוודיות. הוא חידש מספר מנהגים דתיים קתולים וב-1575 הוא התיר למנזרים הקתולים שנותרו בשוודיה, לקבל לשורותיהם מועמדים חדשים לנזירות. מעת לעת הוא גם התעמת עם אחיו הצעיר, קרל. יוהאן השלישי היה פטרון נלהב של האומנויות והארכיטקטורה.
טונגסטן

תכונות

טונגסטן הוא מתכת אפרפרה וקשיחה. ניתן לחתוך אותו בעזרת מסור לחיתוך מתכות כשהוא מאוד טהור. עמידותו של טונגסטן בפני קורוזיה היא גבוהה ביותר, אך עדיין חומצות מסוימות מסוגלות לתקוף אותו. כשנחשף לאוויר בטמפרטורות גבוהות, טונגסטן מתעטף בשכבת תחמוצת. טונגסטן מוליך חשמל וחום.

כלי עבודה - קרביד הטונגסטן - ״וידיה״

לטונגסטן שימושים רבים, והנפוץ בהם הוא כנראה קַרבּיד הטונגסטן (טונגסטן קרביד, WC) - חומר בעל קושיות גבוהה ביותר שמייצרים ממנו להבים של כלי עבודה שתפקידם לחתוך חומרים שונים, למשל להבי מסורים, מקדחים, להבי כרסומות ועוד. נהוג לומר שלהבים מקרביד הטונגסטן ״מחזיקים את הלהב״ פי 10 עד 20 יותר מאשר להבים שעשויים פלדה ללא קרביד הטונגסטן בקצה, מה שמצריך השחזות תכופות יותר ואיכות חיתוך ירודה. להבי קרביד הטונגסטן קרויים בישראל בשפת העם ״וידיה״. ככל הנראה מקור השם בגרמנית (כמו שמות כלים וחומרים רבים בישראל, למשל נירוסטה). בגרמנית המילה Wiedia (מבוטאת כ-Vidia) היא קיצור של צמד המילים ״Wie Diamond״ שתרגומו הוא ״כמו יהלום״. שם עממי שניתן למתכת זו עקב דרגת הקשיות הגבוהה שלה.

שימושים נוספים

בנוסף, נקודת ההתכה הגבוהה של הטונגסטן, העומדת על 3,422 מעלות צלזיוס, היא הגבוהה מבין היסודות הכימים. לכן טונגסטן משמש לייצור חוטי להט בנורות ליבון, ציוד לספינות חלל וחוטי חשמל דקים מאוד. חוטי להט מטונגסטן משמשים גם כמקור אלקטרונים (לרוב מקור תרמיוני), המשמשים למקורות קרני רנטגן, מיקרוסקופי אלקטרונים ועוד. קשיחותו ועמידותו מפני חלודה מאפשרות יצירת סגסוגות באיכות גבוהה.
טונגסטן משמש גם כאלקטרודה בריתוך ארגון (tig) ובייצור קליעים חודרי שריון. שימוש נוסף של טונגסטן הוא בייצור חצים למשחק הטלת חצים.

היסטוריה

השם וולפרם ניתן למתכת עוד בשנת 1747 על ידי הכימאי והמינרולוג השוודי יוהאן גוטשאק ולריוס (מילולית 'קצף זאבים'), שם שתרגם מלטינית שמקורו 200 שנים עוד קודם לכן. בשנת 1779 העלה הכימאי האירי פיטר וולף את ההשערה על קיומה של מתכת לא מוכרת במינרל שלימים קיבל את השם וולפרמיט. לאורך מספר שנים נעשו ניסיונות רבים לבודד את המתכת המסתורית ולבסוף, בשנת 1783 הצליחו חוסה אלויאר ופאוסטו אלויאר, שני אחים ספרדים, לבודד את המתכת תוך הפעלת חיזור כימי על חומצת טונגסטן בעזרת פחם.

צורה בטבע

טונגסטן מופק לרוב ממחצבים של המינרלים וולפרמיט ושֶליט, כמו גם מהמינרלים פֶרבֶּריט ויובּנֶריט. אלו נמצאים בעיקר באזורים הרריים בסין (שם מופקת 75% מהתוצרת העולמית), קזחסטן, מיאנמר, קוריאה הדרומית, ברזיל, פורטוגל, בוליביה, רוסיה וארצות הברית. כדי לבודד את הטונגסטן מתוך העפרות, תחילה מרסקים אותן ושוטפים אותן במים. מגרגירי הטונגסטן ששוקעים מייצרים חומצת טונגסטן, ולאחר־מכן מטפלים בה בפחמן או במימן כדי לקבל את התוצר הסופי - טונגסטן טהור, אשר מתקבל בצורה של אבקה.

תפקיד ביולוגי

אנזימים מסוימים משתמשים בטונגסטן בצורה דומה לשימוש במוליבדן.
בשנת 2002, בדיקות שתן של חולי לוקמיה העידו על רמות גבוהות של טונגסטן בגופם. למרות ממצאים אלו, הקשר בין טונגסטן לבין סרטן הדם עדיין שנוי במחלוקת.
JUnit

דוגמה לבדיקת יחידה

הדוגמה הבאה מציגה תוכנית בדיקה פשוטה בשפת התכנות Java. התוכנית עושה שימוש בספריית הפיתוח של JUnit v4. מטרת הבדיקה היא לבדוק נכונות של ביטוי אריתמטי פשוט. בעת הרצת הבדיקה, ייצור הכלי מופע חדש של המחלקה, ויריץ את המתודות המבוארות ב-@Test, אחת אחרי השנייה. בגמר הריצה, יציג הכלי הגרפי את תוצאות הריצה בצורה ברורה באמצעות פס החיווי.
public class HelloJUnitWorld {
 @Test
 public void testMultiplication() {
 // Testing if 3*2=6
 assertEquals ("Multiplication", 6, 3*2);
 }}

אופן הרצת הבדיקות

הרצת הבדיקות ב-JUnit מתבצעת בתוך Eclipse ואין צורך להתקין תוספים נוספים.
Scheme

Scheme היא שפת תכנות שפותחה בשנות השבעים על ידי גיא סטיל (.Guy Lewis Steele, Jr) וג'רלד סאסמן (Gerald Jay Sussman) ומהווה דיאלקט מודרני של שפת Lisp הוותיקה. השפה תומכת במספר פרדיגמות תכנות שהעיקרית מביניהן היא פרדיגמת התכנות הפונקציונלי. 
כללי התחביר (Syntax) של השפה הם מעטים לכן היא קלה (יחסית) ללימוד. Scheme נלמדת בעיקר באוניברסיטאות ומוסדות חינוך, מכיוון שבעזרתה נוח להמחיש עקרונות יסודיים מתחום מדעי המחשב וכן להדגים מודלים שונים לפיהם פועלים מהדרים ומפרשים. כיום השפה מוחלפת באיטיות בשפות אחרות דוגמת Python.
קל לזהות את תחבירה של שפה זו, אשר בדומה לרוב הדיאלקטים של Lisp, מורכב מביטויים עטופים בסוגריים הנקראים S-expressions. התחביר מודגם בתוכנית הבאה המחשבת עצרת:
(define (factorial n)
   (if (= n 0)
       1
       (* n (factorial (- n 1)))))
מקדש הנמרים

מקדש הנמרים הוא אתר ארכאולוגי, בו התגלה מקדש פתוח ששימש אתר פולחן פרהיסטורי. האתר שוכן ממזרח לכביש הגישה ליישוב שחרות, צפונית-מזרחית לנמל התעופה עובדה שבבקעת עובדה. המקום הוא אחד מכ-160 מקדשים פתוחים שנתגלו עד כה בנגב ובמזרח סיני, והוא היה בשימוש במשך כ-4000 שנים, החל מאמצע האלף ה-6 לפנה"ס (תקופת האבן החדשה המאוחרת) ועד המחצית הראשונה של האלף ה-2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה).

האתר

האתר התגלה באקראי עקב מעבר טנק בסמוך לו, ונחקר בידי אורה יוגב ועוזי אבנר, מטעם רשות העתיקות, בשנים 1980 ו-1982. המקדש בנוי מחצר מעוינת מוקפת בחומה כפולה עשויה מאבנים נמוכות, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-12 מטרים. בחצר ארבעה מזבחות מתקופות שונות, העשויים מבורות בקרקע אשר דופנו באבנים. שרידי הפחמים שהתגלו במזבח הקדום ביותר תוארכו בעזרת פחמן-14 וגילם מוערך בכ-7500 שנים. בצידה המערבי של החצר המעוינת שוכן מתקן שמפורש על ידי חופרי האתר כ"קודש הקודשים" - תא מוארך מוקף באבנים ובו 17 מצבות העשויות מאבנים ניצבות בלתי מעובדות, אשר ייתכן שייצגו אלים ואבות קדמונים.
ממזרח לחצר התגלה ממצא ייחודי של 16 דמויות בעלי חיים, העשויות מאבנים קטנות שננעצו בקרקע, ואשר נערכו בטור באורך של 15 מטרים. כל הדמויות זוהו כנמרים, ככל הנראה נקבות, על פי זנבן המורם ואבנים כהות המייצגות את חברבורותיהן; למעט דמות אחת שזוהתה כראם. נראה כי הנמרות ייצגו את אלות הפריון והן פונות מזרחה, לעבר מקום זריחת השמש בחורף. הראם הנטרף מתואר ללא ראשו, והוא מייצג את המוות.
בשנת 1988 נפגעו המקדש וציורי החיות על ידי טנקים בעת תרגיל של צה“ל. לאחר מכן הם שוקמו בעזרתו של בסיס חיל האוויר הסמוך, ודמויות החיות הושלמו באבנים קטנות ומרווחות, כך שהמבקר יכול להבחין בין המקור והשחזור. בשנת 2011 הוכשר המקום לביקור בידי רשות הטבע והגנים.
סכר תאודור רוזוולט

היסטוריה

סכר רוזוולט היה אחד מחמשת המיזמים הפדרליים המקוריים שאושרו ב-14 במרץ 1903, תחת חוק הטיוב (Reclamation Act) של 1902. הסכר היה המיזם העיקרי הראשון שהושלם על בסיס תוכנית הטיוב הפדרלית החדשה. בניית הסכר הבנוי מאבנים, אחד הגבוהים בעולם מסוג זה, החלה ב-1903 והושלמה ב-1911. הסכר הוא המקום הראשון בארצות הברית שבו החל ייצור חשמל פדרלי כאשר הקונגרס אישר ב-1906 לשירות הטיוב (Reclamation Service) לפתח ולמכור חשמל הידרואלקטרי במיזם הנהר סולט.
חוק הטיוב של 1902 יצר את שירות הטיוב של ארצות הברית (כיום לשכת הטיוב של ארצות הברית) שמטרתו הייתה לתכנן ולבנות מיזמי השקיה במטרה לסייע ביישוב המערב הצחיח. ניסיונות קודמים של פרטים וחברות השקיה פרטיות לקו בחסר ולעיתים קרובות נכשלו. עם הקמת שירות הטיוב, נקבע במסמרות תפקידו של הממשל הפדרלי כמוביל בפיתוח מיזמי השקיה בקנה מידה גדול.
בניית סכר רוזוולט החלה ב-1903 בנקודה קרובה למפגש ערוץ טונטו (Tonto Creek) עם הנהר סולט. המטרות הראשיות של המיזם היו לאגור מים עבור מיזם הנהר סולט (Salt River Project) ובקרת שיטפונות בעמק הנהר סולט. הסכר הושלם ב-1911, לאחר שכמה שיטפונות הרסניים קטעו את התקדמות הבנייה ב-1905. הסכר הושלם בעלות של 10 מיליון דולרים, והיה סכר האבנים הגדול ביותר בעולם לזמנו בגובה 84 מטרים ובאורך 216 מטרים, והמאגר שנוצר אחריו, אגם רוזוולט, היה בזמנו מאגר המים המלאכותי הגדול ביותר בעולם. שמו המקורי של הסכר היה "סכר הנהר סולט מספר 1" (Salt River Dam #1). השמות הנוכחיים של הסכר והמאגר שמאחוריו נקבעו רשמית ב-1959 על שם תאודור רוזוולט.
סכר רוזוולט, כפי שנהגה ונבנה במקור, היה סמל הצלחה וחלון הראווה של הסוכנות החדשה. הסכר תרם יותר מכל סכר אחר באריזונה ליישוב מרכז אריזונה ולפיתוח של השקיה בקנה מידה גדול בו. מטרה משנית של הסכר הייתה להפיק כמות צנועה של חשמל הידרואלקטרי.
הסכר הוכר כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) ב-1963, אבל הוצא מהרשימה ב-1999 בעקבות ההרחבה שנעשתה בו ב-1989 (ראו בהמשך).

הרחבה

ב-1989 החל מיזם שאפתני של שיקום והרחבה של סכר רוזוולט. הסכר כוסה בבטון והוגבה ב-23 מטרים לגובה של 109 מטרים. הגדלה זו של הסכר הגדילה את קיבולת המאגר של אגם רוזוולט ב-20% והוא מכיל בימים כתיקונם 2.03 מיליון קילומטרים מעוקבים של מים ויכול להכיל עד 3.6 מיליון קילומטרים מעוקבים של מים, במצבים של שיטפון. המיזם הושלם ב-1996 בעלות של 430 מיליון דולרים. עלות זו כללה שלושה מיזמי בנייה גדולים הקשורים לסכר. אלו כללו את הזזת כביש מדינתי 188 (אריזונה) מעל לגשר תאודור רוזוולט החדש במעלה הזרם מהסכר, שיפוצים בתחנת הכוח ההידרואלקטרית, ומיזם מנהור המכונה "ברז האגם" ("Lake Tap"). מטרת מיזם "ברז האגם" הייתה להכין את התשתית לצינורות שיובילו מים לתחנת הכוח ההידרואלקטרית. עם זאת, זמן קצר לאחר השלמת המיזם התחוללה בצורת ארוכה באזור, ולקח זמן רב עד שניתן היה לנצל את הקיבולת החדשה המוגדלת, כשהאגם הגיעו ל-100% מהקיבולת ההיסטורית שלו רק בפברואר 2009.
כתוצאה מהשיפוץ השתנה לגמרי מראה הסכר מכפי שהיה בעת שנרשם כציון דרך לאומי היסטורי. המבנה המקורי העשוי אבני גזית כוסה לחלוטין בבטון, וכל המבנה הוגבה ב-23 מטרים. השינויים הדרמטיים שחלו בסכר גרמו לביטול הגדרתו כציון דרך לאומי ב-10 במרץ 1999.
אנג'ל רקורדס

רקע והיסטוריה

בשנת 1953, הוקמה החברה על ידי דורלה סוריה ודריו סוריה. החברה פעלה תחת חסותה של החברה EMI. בשנת 2006, הפסיקה החברה את הפעולות הרציפות שלה, אך עדיין פעלה באופן מצומצם. כיום, יוניברסל מיוזיק גרופ היא הבעלים של חברת התקליטים אנג'ל רקורדס.
בין האמנים אשר חתומים בחברה ניתן למנות את שרה ברייטמן, שרה צ'אנג, דינו ליפאטי וחוסה איטורבי.