google/wiki40b huggingface dataset:
ראדיביליב

תולדות היישוב

העיר החלה ככפר בבעלות משפחת רדזיוויל, אשר באמצע המאה ה-16 הפך ליישוב עירוני. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין השנים 1939 ו-1992, תחת שלטון ברית המועצות, נקראה העיר צ'רוונוארמיסק (Червоноармійськ ;Chervonoarmiysk).

יהודי ראדיביליב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא משנת 1578. במהלך גזירות ת"ח ות"ט נפגעה קשות הקהילה ביישוב, אך זו שוקמה בהמשך. בשנת 1897 נמנו בעיר 4,322 יהודים, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי והתעשייתי.
בקיץ 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נמצאה העיר בחזית הלוחמה, ורבים מיהודיה עזבו אותה. לאחר המלחמה נאלצו יהודי העיר ששבו אליה לשלם דמי כופר לכנופיות האוקראיניות ולחיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציוניות, תוך קיום בית ספר עברי ותלמוד תורה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, תוך הגליית 12 משפחות יהודיות עשירות מהעיירה לעומק ברית המועצות.

בשואה

ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה. ב-15 ביולי 1941 הוציאו הגרמנים להורג 28 יהודים מהעיר, ובסוף פברואר 1942 נרצחה קבוצת עובדי כפייה יהודים בעיר.
ב-9 באפריל 1942 רוכזו כ-2,600 יהודי העיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אשר חולק לשניים - ל"יעילים" ול"בלתי יעילים". ב-29 במאי 1942 רצחו אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים את כ-1,500 יושבי גטו ה"לא יעילים" מחוץ לעיר.
ב-6 באוקטובר 1942 נרצחו בבורות ירי גם כל יושביו גטו ה"יעילים". בשעת האקציה התאבדו 11 מיושבי הגטו. כ-200 יהודים שניסו להימלט מהמקום, נתפסו ברובם, ונרצחו.
שארל לה ברן

חייו

נולד בפריז לאב שהיה פסל. גדל בחברת ציירים שהיו חבריו של אביו ולמד לשרטט בעודו ילד. בגיל 11 התקבל לסטודיו של הצייר סימון וואה בפריז. ב-1634 צייר אלגוריה על חיי הקרדינל רישלייה, שהתלהב מן הציור והזמין אצלו ציורים על נושאים מיתולוגיים כדי לקשט בהם את ארמונו בפריז. ב-1642 התלווה לצייר ניקולא פוסן במסע לרומא, ושם בהדרכתו של פוסן התחקה אחרי הציורים של רפאל ושל אמני הרנסאנס האיטלקי. ב-1646 חזר לפריז והפך לבן חסותו של ניקולא פוקה. כמו כן הוזמן בשנה זו (1646) ביחד עם  אסטאש לה סואר לקשט את חללי מלון למברט (Hôtel Lambert) בפריז. ב-1648, בעזרתם של הקרדינל מזראן ושל ז'אן-בטיסט קולבר, הקים את האקדמיה לציור ולפיסול בפריז. ב-1655 אקדמיה זו קיבלה מעמד ממלכתי והוסמכה להכשיר אמנים לשירות המדינה.
ב-1662 קנה קולבר עבור בית המלוכה הצרפתי את "גובלן" שהיה מפעל לייצור שטיחי קיר בפריז. (לה ברן נתמנה למנהל של מפעל זה ב-1668). המלך לואי הארבעה עשר הזמין אצל לה ברן ציורים היסטוריים. הציור "אלכסנדר הגדול ומשפחת דריוס" שבה את לבו של המלך, שהעניק ללה ברן תואר אצולה ומינה אותו לצייר הראשי שלו (דצמבר 1662).
ב-1663 נתמנה למנהל האקדמיה לציור ולפיסול שאורגנה מחדש על ידי שר האמנות קולבר ב-1664, וזכתה בשם: " האקדמיה המלכותית לאמנות". לה ברן נתמנה לשקם את הגלריה המרכזית בארמון הלובר בפריז, שעלתה בלהבות ב-1661, וצייר שם את "אגדות אפולו" (גלריית אפולו).
במשך 17 שנה (1664 - 1681) עסק לה ברן בדקורציה של ארמון ורסאיי, תכנן את "מדרגות השגרירים" וצייר 27 ציורי קיר המתארים את תהילתו של המלך לואי הארבעה עשר מ- "שלום הפירנאים" (1659) ועד "הסכמי ניימכן" (1679). ב-1677 התלווה אל המלך במסע למערכה בפלנדריה. משחזר המשיך בעבודתו בורסאיי: "אולם המראות" (1679- 1684) ו- "אולם המלחמה והשלום". אחרי מות קולבר ב-1683 ירד לה ברן מגדולתו ונפטר במפעל "גובלן" בפריז ב-1690. יצירתו של לה ברן הייתה שילוב של ציור, דקורציה, אדריכלות, צורפות, עבודות עץ, עיצוב שטיחי קיר ועבודות שונות הכרוכות בעיטור ארמונות- יצירה שבסופו של דבר זכתה בכינוי: "סגנון הבארוק של המלך לואי הארבעה עשר".
ראהאן

תקציר עלילה

בעמק נמצאים בני שבט הזאב ואנשי המערות בתקופה קדומה. במהלך מסע ציד נתקלים בני שבט הזאב בראהאן ומנסים להילחם בו. לאחר מכן מכיר את אורזוס יצור, ככל הנראה קוף שהיה דוב ונהפך על ידי מלכת הצללים המרשעת הרוצה שהיו מלחמות בעמק כדי לשאוב את נשמותיהם של אנשי העמק ומשתפת פעולה עם המכשף של בני שבט הזאב. במהלך הסדרה ראהאן אינו משתף פעולה עם האמונה ברוחות ורוצה רק שיהיה שלום בין השבטים בנוסף בסדרה משתף פעולה עם נואמה בת שבט הזאב וטטיאה המכשפת של אנשי המערות לקראת סוף  הסדרה נהיה שלום בין השבטים אך נהרס על ידי המכשף של בני שבט הזאב שרוצח במהלך משחק בין שני השבטים את הצ'יף של בני שבט הזאב לאחר מכן קושרים את ראהאן על קרשים וזורקים אותו לנהר וגם לאחר מכן מגיע לים ומאבד את זכרונו ומוצא את עצמו על אי של בני שבט האילן ומטפלים בו ושם פוגש את אורזוס וחוזר לטפל במלחמה לאחר שזכרונו שב אליו לאחר תאונה שנפל מסירה ומצליח בכך.
ולרי בלנקי

ביוגרפיה

בלנקי נולד וגדל בבאקו, אזרבייג'ן למשפחה יהודית.

1989

באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט באוקטובר 1989 זכה בלנקי במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.

1991

באליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס בשנת 1991 זכה בלנקי בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל סוס סמוכות.

1992

באליפות העולם שנערכה בפריז באפריל 1992 זכה בלנקי במדליית ארד, בתרגיל מקבילים. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתרגיל סוס סמוכות. שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (585.400 נק'), לפני סין (583.750 נק') ויפן (578.250 נק') ומדליית ארד בתחרות קרב רב (58.625 נק'), אחרי ויטלי שרבו (59.025 נק') וגריגורי מיסוטין (58.925 נק'), שלושתם מהמשלחת המאוחדת. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי בתרגיל טבעות (9.825 נק') ובתרגיל מתח (9.787 נק') ובמקום שביעי בתרגיל סוס סמוכות (9.250 נק').

1993

מאחר שלא הייתה באזרבייג'ן פדרייצת התעמלות הוא התחרה באליפות העולם שנערכה בבירמינגהם בשנת 1993 תחת הדגל האולימפי וזכה בפעם השנייה ברציפות במדליית ארד, בתרגיל מקבילים. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתחרות קרב רב ובמקום שמיני בתרגיל סוס קפיצות.

1994

בשנת 1994 קיבל בלנקי אזרחות גרמנית ובאליפות העולם שנערכה בבריזביין, אוסטרליה באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתרגיל טבעות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתחרות קרב רב (56.312 נק'), אחרי ויטלי שרבו שסיים שלישי (56.350 נק'), במקום שביעי בסוס סמוכות.

1995

באליפות העולם שנערכה באצ'יזן, מחוז פוקואי, יפן בשנת 1995 סיים בלנקי במקום חמישי בתחרות קרב רב.

1996

באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים בלנקי בתחרות קרב-רב במקום שישי ובתחרות הקבוצתית הוא סיים במקום שביעי.

1997

באליפות העולם שנערכה בלוזאן, שווייץ בשנת 1997 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל טבעות.

1999

באליפות העולם שנערכה בטיינג'ין, סין בשנת 1999 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שיש בתרגיל סוס סמוכות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל בלנקי לאמן התעמלות מכשרים, כולל את מרסל נגוין סגן אלוף האולימפי בקרב-רב (לונדון 2012).

הנצחה

בשנת 2015 נכנס בלנקי להיכל התהילה של ההתעמלות, כמתעמל מאזרבייג'ן.
שפה תקנית

שפה תִּקְנִית או סְטָנְדַרְטִית היא הגרסה של שפה מסוימת המקובלת כנכונה וכראויה ביותר לשימוש, הן על ידי הממסד האחראי והן על ידי הציבור, כולל אלו שאינם דוברים או כותבים אותה. השפה התקנית נחשבת יוקרתית יותר, משתמשים בה לצרכים רשמיים כמו חיבור ספרות או טפסי מנהלה והשכבות המשכילות באוכלוסייה אמורות לשלוט בה. היא מאופיינת בקיומם של כללי דקדוק, איות והגייה אחידים ובהיותה קודם כל שפת כתיבה, בניגוד לגרסאות מדוברות של כל לשון המתפתחות מאליהן בקרב העם ושקיימים בתוכן מגוון נרחב ואי-סדר בהיבטים אלו. שפות תקניות הן תמיד תוצר של תהליך תכנון שפה, והן מפוקחות לרוב על ידי גופים רשמיים האמונים על כך, דוגמת האקדמיה הצרפתית; אוצר המילים והדקדוק שלהן מתפרסם במילונים יוקרתיים כמו מילון דודן הגרמני והן מוקנות לתלמידים במערכת החינוך ועל ידי גופי התקשורת הממסדיים. כמו כן, כפי שהבחינו חוקרים רבים, עצם המושג "שפה סטנדרטית" תמיד היה אידאולוגיה יותר מאשר ממשות נתונה, משום שתמיד קיים מתח בין הצורות המדוברות והיום-יומיות הנקוטות בפועל לבין הגרסה הפורמלית. רק שפה מתה יכולה להיות תקנית לגמרי.
יצירה של שפות תקניות מבין מגוון הדיאלקטים הלא-אחידים והמתמזגים זה בזה הייתה תהליך ממושך וסבוך, שעירב שיקולים פוליטיים ואידאולוגיים. עוד ב-1302 הבחין דנטה בחיבורו De vulgari eloquentia בין הלשון הטבעית והמדוברת שאדם רוכש מסביבתו לבין "הלשון הדקדוקית" (בימיו, לטינית) המשמשת לצרכים פורמליים. בניגוד לכל בני זמנו, ראה דווקא בראשונה שפת יצירה עדיפה אך הסכים שהניבים האיטלקיים המרובים אינם יאים לכתיבה ספרותית. הוא וממשיכיו התווכחו איזו גרסה של האיטלקית צריכה להיבחר להיות התקנית. הרפורמציה, שתרגום הביבליה ללשונות המקומיות היה אחד ממפעליה הגדולים, העניקה תנופה רבתי להאחדת השפות הספרותיות. במאה ה-19 התקשר הדוקות תקנוּן השפה מתוך הדיאלקטים העממיים לצמיחת הלאומיות; קביעת תקן אחיד לשפה סטנדרטית וזיקוק הניבים העממיים כדי לייצר אותה היה מרכיב חשוב בהעלאת תביעה להכרה בקבוצות אתניות רופפות כלאום פוליטי.
נהוג גם לחלק שפות לפְּלוּריצנטריות, כלומר כאלו שיש להן יותר מגרסה תקנית אחת, ומונוצנטריות, עם לשון סטנדרטית אחת בלבד. גרמנית, לדוגמה, שיש לה גרסאות מוכרות רשמית שונות בגרמניה, באוסטריה ובשווייץ, היא פלוריצנטרית; הונגרית היא מונוצנטרית.
רצח נוסעי האירוואן

ב-18 ביולי 1948 נרצחו חמשת נוסעיו של מטוס אֶירוֹוָאן (Aerovan) של חיל האוויר הישראלי, שטס מסדום לתל אביב ונאלץ לנחות נחיתת אונס בחולות נבי רובין.

פרשת האירוואן

ב-18 ביולי 1948, בשעה 01:00 אחר חצות, המריא מטוס תובלה קטן מדגם "אירוואן" (Aerovan, מיילס, 57-M) מסדום לכיוון שדה דב. במטוס הייתה תפוסה מלאה: מלבד הטייס (נוצרי אמריקאי בשם אנדרו ספנסר בויד), היו שבעה נוסעים: חנק'ה אברך - פלמ"ח, חברת בית הערבה, אמנון-משה ונטיק - פלמ"ח, מ.כ. בית הערבה וחבר לשעבר בהכשרת בית הערבה, מוטק'ה (מומו) גליקסון - פלמ"ח, חבר בית הערבה, פסח אוקראיניץ - חייל ופועל בחברת האשלג, הייני (צבי) גלזר - חייל, חבר קיבוץ מעגן מיכאל ופועל ב"פלוגה המגוייסת" בסדום מטעם הקיבוץ המאוחד, גרי רווה (גרשון סטרוסטה) - פלמ"ח, מחלקת בית הערבה ובן עמרם יוסף - מפעיל ציוד מכני במפעל האשלג. לכל אחד מהנוסעים הייתה סיבה מיוחדת שבזכותה נכלל ברשימת הטסים. מנהל שדה התעופה של סדום זכר היטב כי העלה את הנוסעים על פי רשימה שקיבל ממפקדת סדום.
זמן הנחיתה המשוער של ה"אירוואן" היה 02:00. המטוס לא הגיע בשעה זו וגם לא אחריה. כל קשר לא נוצר בין המטוס ובין מגדל הפיקוח בשדה דב.
בשעה 02:15 נחת המטוס נחיתת אונס בחולות נבי רובין (ליד קיבוץ פלמחים של היום), לא הרחק משפת-הים. באותה תקופה, היה זה שטח הפקר, ששרץ כנופיות ופליטים ערבים. חלק מהנוסעים נפצעו במהלך הנחיתה.
בהמשך החליטו שניים מהנוסעים לצאת ולהזעיק עזרה. הם החלו במסע רגלי מפרך לכיוון בת ים (מרחק של כ-18 ק"מ), כשבידם כלי הנשק היחיד שהיה במטוס – אקדחו של הטייס.
עם עלות השחר, החליטו ששת הנוסעים הנותרים להתחיל לנוע צפונה, לאורך חוף הים. לא היה בידיהם כל כלי נשק וביניהם בחורה אחת ונוסע שנפגע קשה יותר מהאחרים בזמן הנחיתה.
כעבור שעתיים, לא הרחק מנחל רובין, הם נתקלו בכנופיה ערבית חמושה. הנוסעים הובלו בידי אנשי הכנופיה לעבר דיונות החול הטובעניות באזור ונורו אחד-אחד. כולם נהרגו, מלבד אחד הנוסעים שנפצע קשה. הוא נמצא בהכרה מלאה והיה מודע היטב למתרחש: אחד מאנשי הכנופיה (בדואי שעבד עבור הש"י של ההגנה) לחש באוזנו לשים עצמו כמת ושכנע את שאר הכנופיה שהנוסע חוסל.
שני הנוסעים האחרים הגיעו לבת ים ודיווחו על נחיתת האונס לחיל האוויר ולכוחות שנמצאים במקום. כוחות חילוץ יצאו בדרכם לחולות נבי רובין, בלי לדעת את שהתרחש בינתיים.
במקביל נפרד הבדואי מאנשי הכנופיה ומיהר לדווח על הרצח למפעילו בש"י, השומר אביגדור יוסיפון, שהתגורר בבית עובד. זה האחרון מיהר ליבנה, לכוח של חטיבת גבעתי שחנה במקום ובהמשך יצאה כיתת חיילים ועמה חובשת לאזור ההרג. בשעות אחר הצהרים הם חילצו את הפצוע והותירו אחריהם תלוליות עפר שכיסו את גופותיהם של שאר הנוסעים.
אז התחיל מבצע משולב לחילוץ גופות הנרצחים. ב-19 ביולי 1948, בשעת צהרים מוקדמת, הגיעה ספינת חיל הים למקום. סירה הורדה למים והגופות הועמסו עליה, אך בשל גלי-חוף גבוהים היא התהפכה. הגופות נקברו שוב בחול והספינה חזרה לנמל יפו. כל אותה עת ניסה נציג סדום בתל אביב נואשות לארגן דרך חילוץ. ב-20 ביולי עלה בידו לגייס כוח של גדנ"עים היושבים בצריפין ונספחים לגדוד החמישי של הפלמ"ח. הם הגיעו לשטח וגילו את תלוליות העפר. הגופות חולצו והועברו לתל אביב.
הרצח המזעזע הביא לפעולת תגמול של צה"ל. בסוף חודש אוגוסט 1948, ביצעה חטיבת גבעתי את מבצע "נקיון" לטיהור שטח החולות שבין נחל שורק (נבי רובין) לנחל לכיש (ואדי סוכריר), בו נצפו כנופיות ערבים חמושים. הפעולה בוצעה ב-28 באוגוסט 1948 על ידי שתי פלוגות חי"ר, פלוגת פרשים ומחלקת ג'יפים. השטח נסרק, רוב בתי האבן פוצצו והצריפים הועלו באש. 10 ערבים נהרגו ו-3 נלקחו בשבי.
יחסי איראן–קטר

יחסה של קטר לתוכנית הגרעין האיראנית

ב-16 בדצמבר 2008 שש החברות במועצת הביטחון של האו"ם קיימו פגישה עם שמונה מדינות ערביות בהן קטר כדי לדון איתן כיצד האו"ם יכול להפעיל לחץ על איראן כדי שהיא תשהה את העשרת האורניום שלה. ב-27 באפריל 2009 ביקר  דניס רוס, היועץ המיוחד של ארצות הברית עבור המפרץ הפרסי ודרום מערב אסיה, בקטר ובמדינות נוספות כדי לדון ולגייס את מנהיגי המדינות ביניהם אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני, לעזור לארצות הברית בסנקציות שלה ובלחצים שהיא מפעילה על איראן למניעת תוכנית הגרעין. ב-9 במאי 2010 אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני ונשיא סוריה בשאר אל אסד הביעו תמיכה במאמצים הטורקיים להביא לפתרון דיפלומטי של הסכסוך על תוכנית הגרעין של איראן. פקידים טורקים הציעו לתווך בשיחות ישירות בין הנציג למשא ומתן בנושא הגרעין העליון של איראן, סעיד ג'לילי ובין הממונה על מדיניות החוץ של האיחוד האירופי קתרין אשטון.

יחסים כלכליים

ב-8 בפברואר 2011 שר המסחר האיראני מהדי כזאנפארי ועמיתו הקטרי נפגשו כדי לדון בדרכים שבהן שכנותיה במפרץ יוכלו להגביר קשרי מסחר עם איראן.
ב-31 באוקטובר 2009 חברת הספנות ואלפאג'ר 8 האיראנית חידשה את פעילותה בקטר. שגריר איראן בדוחה הודיע כי חידוש הקו הייתה חידוש "מודל הידידות בין שתי המדינות".
ב-7 בספטמבר 2009 שר הכלכלה והאוצר הקטרי יוסף חוסיין אאל-כמאל נפגש עם שר האוצר האיראני בחרוז אלשירי כדי לדון על שיתוף הפעולה בין המדינות בתחום הסחר והגדלת הסחר בין שתי המדינות על ידי הפחתת מכס ותעריפי מס.
ב-31 במאי 2009 הממשלה האיראנית הסכימה להנפיק 100 מיליון דולר אמריקאי באג"ח למימון פיתוח שדה הגז פארס סאות'. שדה הגז פארס סאות' הוא שדה גז גדול בים הנמצא בבעלות משותפת של קטר ואיראן.
ב-6 במאי 2009 חסן קאשקאוי דובר משרד החוץ האיראני ביקר בדוחה כדי לדון על הגברת שיתוף הפעולה התקשורתי עם קטר.
ב-11 בינואר 2009 נציגי רוסיה, קטר ואיראן נפגשו בטהרן, שם הם הסכימו להקים את החברה "טרויקה גז" ולשתף פעולה בחיפוש הגז הרזרבי ומלאי הגז שלהן.

יחסים פוליטיים

ב-3 במרץ 2008 בהתייחסו למתיחות בין ארצות הברית ואיראן ויחסיה עם שתי המדינות, הצהיר אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני כי הוא "רוצה להיות ידידותי עם כולם."
ב-6 ביולי 2009 יו"ר הפרלמנט האיראני, עלי לריג'אני, נפגש עם האמיר שייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בקטר. לאריג'אני תיאר את קטר כשותפה אסטרטגית וציין כי איראן נחושה להרחיב היחסים הדיפלומטיים והפוליטיים עם קטר. סוכנות הידיעות פארס האיראנית ציטטה את האמיר הקטרי אומר מילים אלו במהלך הפגישה: "איראן תמיד עומדת מאחורינו הערבים ומאחורי אנשי פלסטין. איראן תמיד תהיה חברה ושותפה שלנו ואנחנו לא נאפשר לכל אדם חולה-רצון ליצור בעיות בינינו."
ב-10 ביולי 2009 המפכ"ל האיראני, ג'אסם ראזאי, הודיע ​​כי שומרי גבול איראניים ישתתפו באימונים עם מפקדת החוף של קטר.
ב-26 ביוני 2011 שר הפנים של איראן, מוחמד נג'אר, נפגש עם עמיתו הקטרי שלו בטהראן כדי לדון על שיתוף פעולה עתידי באזורים שיש בהם עניין הדדי בין איראן לבין "השכנה הקטנה מעבר לים". שר הפנים הקטרי, שייח' עבדאללה בן נאצר בן ח'ליפה אאל ת'אני ביקר באיראן והשתתף במפגש הפסגה ללוחמה בטרור הבינלאומי.
לוטונג ג'אווה

מאפיינים

צבעו של הלוטונג ג'אווה שחור עם גוון חום ברגליים, בצדדים וב"פאות הלחיים".
כשאר הלנגורים, זנבו ארוך ומגיע לאורך של עד 87 ס"מ, בזמן שאורך הגוף מגיע לאורך של 55 ס"מ בלבד. שני תת-המינים של לוטונג זה דומים בהופעתם ונפרדים גאוגרפית; הזכרים והנקבות שחורים, למרות שלנקבות נקודה חיוורת, צהבהבה ולבנה באזור הערווה. הצעירים של שני תת-המינים כתומים. תת-המין הקבוע לא מאבד את צבעו כאשר הוא מתבגר, במקום זאת, צבעו מתכהה במעט, עם צבע צהוב בצדדים, בגפיים ומסביב לאוזניים, עם גוון שחור בגב.
לוטונג ג'אווה מצוי באזורים הפנימיים והחיצוניים של יער הגשם.
פרימט זה פעיל יום וחי ביערות. הוא ברובו אוכל צמחים, תזונתו מכילה עלים, פרחים, פירות ואת ניצני הפרחים, למרות שהוא אוכל גם זחלי חרקים.
דגל הונג קונג

מאפייני הדגל

הדגל מאגד בתוכו סממנים פוליטיים, תרבותיים ואזוריים. בתרבות הסינית נהוג השימוש בצבע האדום באופן מסורתי, והוא נחשב לצבע חגיגי לאומי. הרקע האדום בדגל הוא בגוון זהה לדגל של הרפובליקה העממית של סין. סיבה נוספת לבחירתו היא שהוא מסמל את הקשר שחודש בין הונג קונג לרפובליקה ואת חיבורה לממשל הקומוניסטי הסיני. הצבע הלבן מסמל את עקרון 'מדינה אחת-שתי שיטות' בין סין להונג קונג ואת הניגוד בין המשטר הקומוניסטי בסין - הצבע האדום, לבין הקפיטליזם והליברליזם הנהוגים בהונג קונג - הצבע הלבן. פרח הבוהיניה, פרח שהתגלה לראשונה בטריטוריה של הונג קונג, בעל חמשת העלים שבמרכז מציין את ההרמוניה בין הניגודים בין המשטר הנהוג בהונג קונג לעומת המשטר הנהוג בשאר הרפובליקה. הפרח שימש כסמלה המוניציפלי של הונג קונג עוד בשנת 1965.

היסטוריה

לפני שעברה הונג קונג לשליטה סינית דגלה הקודם של הונג קונג, היה מבוסס על הנס הבריטי הכחול ובו היוניון ג'ק הבריטי. מלבד חלקים אלה עבר הדגל כמה שינויים החל מכניסתו לשימוש במאה ה-19.
בשנת 1843 כונן חותם ראשון שייצג את מושבת הונג קונג. העיצוב היה מבוסס במקור על נוף מקומי אופייני לרצועת החוף. בחלקו הקדמי 3 סוחרים נראו עם מרכולת, באמצע הייתה ספינה בריטית ומפרשית סינית, ובחלקו האחורי היו גבעות בצורת קונוסים ועננים. בשנת 1868 הוצג דגל עם הנס הכחול והיוניון ג'ק שכלל תג עם תמונת הנוף המקומית שהייתה מבוססת על החותם אך הוא נדחה על ידי מושל הונג קונג ריצ'רד גרייבס מקדונל.
על פי עדויות שונות, בשנת 1870 המזכיר הכללי של הונג קונג הציע דגל נוסף אלא שהפעם כלל התג כתר ואת ראשי התיבות .H.K. אחרי שלוש שנים האותיות הושמטו והכתר שונה ונעשה צבעוני. חסר מידע מבוסס לגבי מראהו המדויק של התג בשנים שבין 1870 ל-1876 אבל ידוע שהנוף המקומי לא היה בשימוש אלא הכתר, ושבחלק מהזמן הכיתוב המוזכר הופיע על הדגל. בשנת 1876 נכנס לבסוף לתוקף הדגל עם הנוף המקומי בתג שלו באישור האדמירליות. עד לשנת 1955 הדגל נשאר בתוקף אך עבר כמה שינויים קטנים. התג הונמך מעט וההר השמאלי עוצב מחדש כדי שייראה יותר מציאותי.
בשנת 1959 נבחר סמל למושבת הונג קונג על ידי מכון הסמלים בלונדון. בגרסתו האחרונה כלל הדגל את סמל מושבת הונג קונג בעיגול לבן על רקע כחול, והיה בשימוש מ-27 ביולי 1959, עד 1 ביולי 1997. אז עברה הונג קונג משליטת הממלכה המאוחדת לידי הרפובליקה העממית של סין והדגל הוחלף בעיצוב הנוכחי. כמו כן הספינה המפרשית וההר הודגשו והובלטו.

העיצוב הנוכחי

לפני שהועברה באופן רשמי לידיים סיניות נערכה בהונג קונג תחרות לבחירת דגל חדש. יותר מ-70,000 דוגמאות שונות נכנסו לתחרות. האדריכל טאו הו היה בין השופטים שבחרו את העיצוב הסופי. הוא צוטט בקשר לכך שחלק מהעיצובים היו קומיים ופוליטיים. בעיצוב אחד היה פטיש ומגל בצד אחד וסמל הדולר בצד השני. ששה עיצובים הגיעו לגמר אך כולם נדחו על ידי הממשל של הרפובליקה העממית של סין. טאו הו ושניים משופטים הנוספים בתחרות התבקשו להציג הצעות חדשות לעיצוב של הדגל.
טאו הו פנה לגן בחיפוש אחר השראה וקטף את פרח הבוהיניה בלייקאנה. הוא הביט בחמשת עלי הכותרת הסימטריים של הפרח ובצורתם שהביעה תחושה של דינמיות לדבריו. כך עלה בדעתו הרעיון להשתמש בפרח הזה כדי שייצג את הונג קונג. ב-4 באפריל 1990, במהלך הישיבה השלישית של המושב השביעי של הקונגרס העממי הלאומי הדגל אומץ רשמית. הוא הונף לראשונה שניות אחרי השעה חצות בזמן מקומי ב-1 ביולי 1997. הוא הונף שעתיים אחרי שהורד הדגל הקודם יחד עם דגל הרפובליקה העממית של סין לקול המנון הרפובליקה, מארש המתנדבים.
שמורת נחל שורק

שְׁמוּרַת נַחַל שׂוֹרֵק היא שמורת טבע בהרי ירושלים, בין המושבים בר גיורא, נס הרים, מחסיה, נחם, כסלון ורמת רזיאל. שטח השמורה כ-12 קמ"ר והיא שמורת הטבע הגדולה ביותר בהרי יהודה. השמורה משתרעת על שתי גדותיו של נחל שורק בקטע שבין מפגשו עם נחל רפאים, ליציאתו מתחום ההרים אל השפלה. בקטע זה נחל שורק עמוק במיוחד (300–400 מטר), וזורם לאורך נפתולים עצומים שגדלם יותר מ-2 ק"מ. דרך היווצרותם של הנפתולים לא ברור, אך משערים שנחל שורק היה פעם נחל גדול בהרבה ממה שהוא היום, שהתחיל מעבר הירדן המזרחי. זרם המים האדיר שזרם בנחל כתוצאה מאגן ניקוז עצום של אלפי קמ"ר יצר במשך שנים את הנפתולים, וכשנוצרה בקעת הירדן ונחל שורק הצטמצם הנפתולים נשארו. גדות הנחל התלולות בקטע זה מכוסות בחורש טבעי צפוף ויפה שדרכו עוברים הרבה מסלולי טיול, המחברים בין האתרים בשמורה.
יוסיף גולדברג

קורות חייו

יוסיף גולדברג נולד בסרייבו ורכז השכלה תיכונית בעירו. בהמשך, רכש תואר אקדמי במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת וינה. הוא התמחה בתרמודינמיקה בווינה וב-1914 סיים את הדוקטורט. לאחר סיום לימודיו שב למולדתו והועסק כמורה בבתי ספר תיכוניים במוסטאר ובסרייבו.
ב-1927 הצטרף לסגל ההוראה של אוניברסיטת זאגרב. ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה הקים גולדברג את המחלקה לגאופיזיקה בפקולטה למדעים של אוניברסיטת זאגרב, עמד בראשה ווזכה לתואר פרופסור. במקביל, כתב גולדברג מספר ספרי ספרי לימוד לבתי ספר תיכוניים בתחום הפיזיקה והאסטרונומיה. הוא היה חבר האקדמיה למדעים ולאמנויות של יוגוסלביה וב-1949 ומונה למנהל תחום הפיזיקה באקדמיה למדעים. בהמשך, התמחה גולדברג בקלימטולוגיה ופרסם מספר רב של מחקרים במסגרת המכון הגאופיזי של זאגרב אותו ניהל בין 1951 ל-1955. במקביל כיהן כדקאן הפקולטה למדעים באוניברסיטת זאגרב. גולדברג נחשב פורץ דרך בהנחת היסודות למחקר המודרני באוקיינוגרפיה פיזיקלית ביוגוסלביה וקרואטיה, בכך ששילב מודלים מתמטיים במחקרים בתחום. הוא כתב עשרות מאמרים בתחומי מחקריו והם זכו לפרסום גם מחוץ ליוגוסלביה. ב-1955 פרש לגמלאות. יוסיף גולדברג הלך לעולמו בזאגרב ב-1960 ונקבר בבית העלמין מירוגוי שבעיר.
מיחזור אלקטרוניקה

תהליכי מיחזור פסולת אלקטרונית נעשים באמצעות מגוון שיטות מכניות ותעשייתיות. השיטה הפופולרית והיעילה ביותר לסביבה היא שיטת הייצור ההפוך (Demanufacturing) בה מופרדים הרכיבים האלקטרונים ברי המיחזור באופן ידני, לאחר מכן נגרסים במספר שלבים מכנים מורכבים, ואז מופרדים בתהליכים כימיים לחומרי היסוד הניתנים לשימוש מחודש. החומרים המוחזרים לתעשייה הם מתכות כבדות, עופרת, בדיל, פלטינה, בריליום, כספית וזהב. שאר החומרים, אשר אינם ניתנים למיחזור, מועברים להטמנה במטמנות עירוניות על מנת למנוע שריפה בלתי מבוקרת. תהליך מיחזור פסולת אלקטרונית יקר ועל כן מחייב סבסוד או רגולציה ממשלתית בדומה לנהוג באיחוד האירופאי ("Waste Electrical and Electronic Equipment Directive") ותקני ה-EPA האמריקאים.
האתגר במיחזור פסולת אלקטרונית הוא בפעילות האיסוף המאסיבית הנדרשת. על כן מתחלקים תאגידי המיחזור בתחום לחברות האמונות על נושא האיסוף כדוגמת אקוקל ואקומיוניטי  ולמפעלים ייעודיים אזוריים המתמחים בפירוק והפרדה כדוגמת גאיה וזוהר שבא. החל מחודש ינואר 2014, נכנס לתוקפו חוק מיחזור פסולת אלקטרונית. בדומה למודל השווייצרי מטיל החוק הישראלי אחריות יצרנים מורחבת (EPR) בה יחויב כל יצרן, משווק, מפיץ או יבואן של ציוד אלקטרוני בקליטת פסולת אלקטרונית מלקוחותיו ועמידה ביעדי מיחזור של עד 80% מהיקף מכירותיו התקופתיות.
אגסילאוס השני

ביוגרפיה

אגסילאוס השני נולד למלך ספרטה ארכידמוס השני והמלכה אופוליה. אחותו הייתה קיניסקה, שניצחה במרוץ המרכבות במשחקים האולימפיים ב-396 לפנה"ס וב-392 לפנה"ס. אחיו החורג, שהיה בכור ממנו, היה המלך אגיס השני (אשר מלכותו החלה ב-426 לפני הספירה ותמה ב-400 לפני הספירה).
אגסילאוס ירש את אחיו לאחר שנפטר. הוא לא היה היורש המיועד אלא בנו החורג של אגיס השני, לאוטיכידס. האחרון נחשב לבנו הביולוגי של המדינאי האתונאי אלקיביאדס, אשר שהה בגלות בספרטה לאחר שחשבוהו לבוגד. המאבק על הירושה לאחר מותו של אגיס השני הואץ כאשר שני המועמדים לכתר הטיחו זה בזה מילות דיבה. אגסילאוס טען שלאוטיכידס הוא ממזר ושאינו ראוי למלוך על ספרטה; ואילו לאוטיכידס אמר שהוא נועץ עם האורקל מדלפי שהזהירה מפני "מלך כושל", ועל פי דבריה, טען לאוטיכידס שהכוונה היא לאגסילאוס. המאבק על הירושה הוכרע על ידי מפקד הצבא הבכיר בספרטה, ליסנדרוס (שהיה חבר קרוב ואף מאהבו לשעבר של אגסילאוס), שטען כי האורקל התכוונה ללאוטיכידס באומרה "מלך כושל". לאחר תמיכתו של ליסנדר הפך אגסילאוס למלך ספרטה. כתשלום על תמיכתו של ליסנדר, נאלץ אגסילאוס להסכים לגישתו האגרסיבית של ליסנדרוס בכל הנוגע למדיניות החוץ הצבאית של ספרטה.
בשנה הראשונה למלכותו שלח אגסילאוס כוח צבאי, בפיקוד המצביא תיברון, לאסיה הקטנה, על מנת להגן על הערים היווניות באזור מפני ההתקפות הפרסיות ברשות האחשדרפן הפרסי טיספרנס. לרשותו של תיברון עמדו 5,000 חיילים מהליגה הפלופונסית בראשות ספרטה, 300 חיילים אתונאים ו-6,000 שכירי חרב יוונים ששרדו את מלחמותיהם לצד הנסיך הפרסי כורש השלישי כאשר זה נאבק על הירושה הפרסית עם אחיו ארתחשסתא השני. נוסף על כך, לאחר שחרורה של מצרים מהשלטון הפרסי, ובעקבות ברית צבאית בינה לבין ספרטה, שלחה מצרים חיילים מצרים לסייע לכוחותיו של תיברון.
המערכה הצבאית להגנת הערים היווניות התבררה ככישלון של תיברון ויורשו בתפקיד דרקילידס, אשר התעכבו בפריגיה ולא הספיקו לאחד את החילות שבפיקודם על מנת לתקוף את כוחות הסטרפים הפרסים במקום, כשלבסוף נדחקו הכוחות הספרטנים צפונה.
הפרסים והספרטנים החליטו להתפשר על הסכם הפוגה, דבר שיבטיח את חירותן של הערים היווניות באיוניה, אך מכיוון שהפרסים חיזקו את כוחותיהם בפיניקיה, אגסילאוס חשב שההסכם אינו אלא מרמה פרסית והחליט לפלוש לאסיה עם כוח של 8,000 חיילים. 
בשנת 396 לפנה"ס יצא אגסילאוס לאסיה הקטנה עם כוח של 2,000 נאודמודים ו-6,000 חיילים יוונים מקרב בעלות הברית, על מנת להגן על הערים היווניות באסיה הקטנה מפני ההתקפה הפרסית. בערב שלפני היציאה מנמל אוליס שבבויאוטיה, ביקש אגסילאוס להקריב קורבן כפי שעשה אגממנון לפני מלחמת טרויה, אך התבאים מנעו זאת, דבר שנתפס בעיניו כעלבון עליו לא סלח להם אגסילאוס. 
אגסילאוס נפטר בדרך חזרה ממצרים והוא בן 84, לאחר 41 שנות שלטון.