google/wiki40b huggingface dataset:
נורית כהן

קריירה בתיאטרון, בקולנוע וכרקדנית

כהן למדה בלט קלאסי מגיל צעיר מאד אצל מיה ארבטובה והחלה להופיע בגיל 15 כרקדנית וכשחקנית בתיאטרון.
היא רקדה סגנונות רבים ולימדה בלט במשך שנים בסטודיו של ארבטובה. בין השאר לימדה בלט קלאסי את נבחרת ההתעמלות האמנותית של ישראל ואף הייתה הפרטנרית של הרקדן הרוסי האלמותי המפורסם רודולף נורייב.
ב-1974 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט הישראלי "צ'רלי וחצי" בתפקיד יפה.
ב-1981 שיחקה בסרט "מסג'יסט הצמרת" כרוזה. ב-1982 גילמה את אנט מויאל בסרט "אדון ליאון".
בשנת 1997 השתתפה במחזמר המצליח ״הכל הגדה״.
ב-2001 החלה לגלם למשך תשע עונות עד שנת 2011 את בתיה נוימן אמו של גדי נוימן (אבי קושניר) בסיטקום המצליח "החיים זה לא הכל" (רשת).
בתיאטרון שיחקה במשך שנים רבות את אמה של חנה'לה ואת הירח בהצגה שמלת השבת של חנה'לה ואת התפקיד הראשי במחזה "אמי הגנרלית".
כמו כן השתתפה בהצגות רבות, ביניהן: המכשפה, הצגות של חנוך לוין, אשה בעל בית, תמרה.

קריירת דיבוב

כהן התחילה לדבב דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "הלב" (1984). כהן הייתה המדבבת המקורית בקלטת של פינוקי. מאז המשיכה כהן לדבב עשרות סרטים וסדרות טלוויזיה בישראל, בהם "כוח המחץ" (1990), "דמבו הפיל המעופף" (1991), "היפהפייה והיחפן" (1990), ב-"רובין הוד", היא דיבבה את גברת קלאק, מולאן" (1998), "באטמן: הדור הבא" (2000), "מרד התרנגולים" (2000), "אטלנטיס - האימפריה האבודה" (2001), "המסע המופלא" (2003), "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" (2004), "ג'קי צ'אן" (בערוץ הילדים) "צ'רלי בממלכת השוקולד" (2005), "אחי הדוב 2" (2006), "מכושפת" (2007), "לילו וסטיץ'" (2008), "אליס בארץ הפלאות" (2010), ("נומיאו ויוליה"), ו-"הלורקס" (2012).

חיים אישיים

כהן הייתה נשואה לשחקן מישה נתן (1918-1995), ממנו התאלמנה ב-1995. לזוג היו שתי בנות - ושני נכדים.
בשנותיה האחרונות התגוררה ברמת גן.
נפטרה ב-14 בפברואר 2013 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין ירקון.
צבי מאיר זילברברג

קורות חייו

נולד בבורו פארק שבניו יורק לרב משה שמעון חיים זילברברג,  חסיד גור, מחבר ספר "זיכרון צבי מאיר" על הש"ס, ובעבר ר"מ בישיבת בית מדרש עליון במונסי. אביו הוא נכדו של הרב אברהם בנימין זילברברג. מצד אמו הוא נכדו של הרב גדליה שור מראשי ישיבת תורה ודעת בפלטבוש. נקרא על שם סבו (אבי אביו), ר' רפאל צבי מאיר זילברברג, שנפטר באופן טראגי בי"ט בטבת, ה'תש"ך. 
בבחרותו למד בישיבת סלבודקה בבני ברק. כבר בבחרותו התייגע בעבודת ה' והיה קם מדי יום לפנות בוקר ללימוד ותפילה. לאחר חתונתו היה קומנדאנט בחסידות גור. לאחר כמה שנים עזב כמעט לחלוטין את חסידות גור ונהיה חסיד אמשינוב, עם זאת עדיין הוא מחשיב את עצמו כחסיד גור. בתחילת שנות הה'תש"ן (שנות ה-90 של המאה ה-20) החל לערוך סעודה שלישית בביתו שם אמר שיחת חיזוק על ענייני עבודת ה'. בשנת תשנ"ו (1995) פתח בית כנסת וחבורה חסידית בשם נחלת יעקב (סעודה שלישית נקשרת בקבלה ובחסידות ליעקב אבינו). לשיחתו בסעודה שלישית מגיעים מדי שבוע מאות שומעים, גם שאינם חסידים. לרב זילברברג יש גישה ייחודית בחינוך ילדיו ולשם כך פתח את תלמוד תורה "קדושת התורה" לבניו,  ישיבה קטנה וישיבה גדולה. לרב זילברברג יש  בן ושש בנות נשואים. בין חתניו: הרב הורוויץ בנו של אב"ד לינסק, הרב אליעזר גלדצהיילר, נכדו של הרב אליהו יהושע גלדצהלר, שניים מנכדיו של הרב אליהו שמרלר. הורביץ. ובנו של העשיר הסאטמארי מלוס אנג'לס, בערי וייס. בתו של ר' יצחק אלי' כץ. דוד יואל בארמינקא  . בתו של אליעזר הרבסט.

חבורת נחלת יעקב

בית הכנסת של הרב זילברברג נמצא בשכונת עזרת תורה בירושלים בתלמוד תורה ויז'ניץ, ובימי חול בבית הכנסת מחנובקא בגוש 80. התפילות נמשכות שעות ארוכות, לדוגמה תפילת שחרית של שבת אורכת כשלוש שעות. תפילת מנחה של שבת מתחילה בשקיעה ולאחר מכן נערכת סעודה שלישית במקום. מספר דקות לפני צאת הכוכבים לשיטת רבינו תם מתחיל הרב זילברברג בשיחתו ביידיש שנמשכת כשעה. שיחותיו אינן קשורות לפרשת השבוע כנהוג בדרך כלל אלא בעניינים כלליים בעבודת ה' ולפי ענייני הזמן. בכל חודשיים מוסר הרב זילברברג שיחות על נושא אחד. שיחותיו לא מאופיינות בחידושים אלא בהיקף נושא, חלק מהשיחה נוגע על חשיבות הנושא וחלק אחר על דרכי העבודה עליו. בדרך כלל מזכיר הרב זילברברג בשיחתו את חשיבות תוספת שבת שבזכותה זוכים ל"נחלת יעקב", שהיא על פי הקבלה התפשטות הטוב ללא גבולות. 
במשך השבוע מחזיק הרב זילברברג כולל אברכים, וכולל למניין לתפילת שחרית וכולל אחר הצהריים בו לומדים 5 שעות רצופות. בימי שובבי"ם ישנם בכולל סדרי לימוד ממושכים, לעיתים של 12 שעות רצופות. ביום שישי מוסר הרב זילברברג שיעור הכנה לשבת, השיעור משודר בלוויין לכמה מוקדים בישראל.
בשנת תשס"ו פתח הרב זילברברג חבורה לבחורים שהתפללו אצלו ושמעו את שיחותיו. לחבורה יש תנאי קבלה וסדרי לימוד ותפילה כפי הוראות הרב זילברברג. 
הרב זילברברג אומר שאינו מתיימר להוות תחליף לאדמו"רים או לחסידויות אלא רק לעורר ולהשפיע באופן אישי. לדבריו פתח את החבורה רק בלחצים מצדיקים ואדמו"רים. לפני חתונת בתו הראשונה ביקש שלא יבואו עם מלבושי שבת כנהוג אצל אדמו"רים, אך רוב שומעיו ומתפללי בית מדרשו הגיעו עם לבוש שבתי. למעשה כיום ישנם כמה מאות חסידים המשתייכים לחצרו של הרב זילברברג בלבד, וישנם עוד רבים שעדיין נשארים בחסידותם המקורית ומגיעים אל הרב זילברברג רק לשמיעת השיחות או לתפילות.
M59 (נגמ"ש)

פיתוח

תחילת פיתוחו של ה-M59 החל בשנת 1951 על ידי Machinery and Chemical Corporation ‏(FMC), תחילה יוצרו מספר אבות טיפוס. אב הטיפוס הטוב מביניהם, שנראה הכי מבטיח היה ה-T59 שנבחר להמשך פיתוח ויצור בסופו של דבר. במאי 1953 הצבא נתן אישור ל-FMC להתחיל בייצור.
כדי לשמור על עלותו הנמוכה, בניגוד לרוב הנגמש"ים האמריקיים, לא היה לו מנוע אחד אלא שני מנועים עוצמתיים של משאיות, כל אחד בצד אחר של גוף הנגמ"ש.
מערכת האנרגיה הלא אמינה והשריון החלש יחסית, בהשוואה עם ה-M75, היו הבעיות העיקריות.
מרים בת-יוסף

אודות

נולדה למשפחה יהודית ממוצא ליטאי בברלין. בשנת 1933 המשפחה ברחה לארץ ישראל והתגוררה ביפו. בשנת 1936 השתתף אביה בהגנה בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, נפצע וכעבור 9 חודשים נפטר בבית חולים. בשנת 1936 עברה עם אמה להתגורר בפריז. בשנת 1939, עם עליית הנאצים, המשפחה חזרה לישראל והתגוררה בתל אביב. היא החלה ללמוד אמנות בגיל צעיר ואימצה את השם מרים בת-יוסף כמחווה לאביה יוסף.
בשנת 1952 החלה ללמוד אמנות בפריז ובשנת 1956 החלה ללמוד אמנות בפירנצה. הציגה במוזיאונים ברחבי העולם, ובישראל הציגה במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל ובמוזיאון רמת גן.
קונג אנגוו

רקע

קוֹנְג אָנְגְווֹ היה יליד צ'וּ'פֿוּ במדינת לו, אחת מהרבה ממלכות חצי-אטונומיות בשושלת האן המערבית. הוא היה בנו השני של קוֹנְג ג'ונְג, וצאצא דור אחד-עשר של קונפוציוס. הוא למד את הקלאסיקה של השירים ואת הקלאסיקה של המסמכים מן המלומדים הקונפוציאניים המפורסמים שֶׁן פֵּי ופֿוּ שֶׁנְג. הוא גם שימש מטעם חצרו של הקיסר ווּ מהָאן בתור מומחה הרבצת מוסר (諫大夫), קצין ומושל מחוז, וזכה להערכת הקיסר כמומחה לחמש הקלאסיקות.
על פי המסורת, באחרית ימיו כתב את הספרים "לימוד וניתוח המאמרות", "מסורת הטקסט הישן של קלאסיקת כיבוד ההורים" ו"אמרות מבית מדרשו של קונפוציוס".

"הטקסט הישן" של הקלאסיקה של המסמכים

על פי המסורת, הנסיך גונְג מלוּ הרס בניין במתחם משפחת קונג במהלך הרחבת ארמונו, וכמה טקסטים עתיקים התגלו חבויים באחד הקירות, כולל הקלאסיקה של המסמכים. כפי הנראה הם הוסתרו שם כדי להציל אותם משריפת הספרים של הקיסר הראשון. גרסה זו של הקלאסיקה של המסמכים הכילה 16 פרקים יותר ממה שהועבר על ידי פֿוּ שֶׁנְג. מאחר שהטקסטים המוחבאים היו כתובים בכתב החותם העתיק, הגרסה שנתגלתה קיבלה את השם "הטקסט הישן", בעוד שהגרסה של פֿוּ שֶׁנְג קיבלה את השם "הטקסט החדש". קוֹנְג אָנְגְווֹ כתב פרשנות לגירסת הטקסט הישן, בשם "מסורת אדון קוֹנְג על הכתובים הנערצים" (尚書孔氏傳), וההיסטוריון המפורסם סְה-מָה צְ'ייֵן למד ממנו את הטקסט, והתייעץ בו במחקריו על הפרקים שעוסקים בקיסרים הקדומים שון ויו'.
ליצירה הייתה הקדמה מאת קוֹנְג.
במהלך שושלת האן המזרחית (25-220 לפנה"ס) אבדה "מסורת אדון קוֹנְג על הכתובים הנערצים". ובתקופת שושלת ג'ין המזרחית הופעה לפתע עותק-כביכול של יצירתו של קוֹנְג. המלומד מֵיי דְזֶה הגיש לקיסר יְוֵּ'אן מגִ'ין עותק של גירסת "הטקסט הישן" של הקלאסיקה של המסמכים, כולל הקדמה שלכאורה נכתבה בידי קוֹנְג אָנְגְווֹ. חצר הקיסר קיבלה את הגרסה של מֵיי כאותנטית. בשנת 653, בתקופת שושלת טאנג, הפכה גירסת "הטקסט הישן" שהציג מֵיי דְזֶה לגרסה הרשמית של הקלאסיקה הקונפוציאנית. למרות שמלומדים רבים פקפקו באותנטיות שלה במהלך מאות השנים שלאחר מכן, מעמדה כגרסה רשמית נשמר במשך יותר מאלף שנים, עד תקופת שושלת צ'ינג. כיום הגרסה של מֵיי דְזֶה נחשבת זיוף של היצירה של קוֹנְג אָנְגְווֹ.
צ'ק פוסט (אזור)

צ'ק פוסט הוא שמו של אזור תעשייתי-מסחרי מישורי בחיפה, בדרום מפרץ חיפה. גבולותיו הם נחל קישון בצפון, מסילת החוף והעיר התחתית במערב, נשר ונווה שאנן בדרום, ובמזרח המועצה האזורית זבולון ואזור שבחלקו מחוץ לתחום שיפוט.

גאוגרפיה ותחבורה

במהלך השנים התרחב האזור המכונה צ'ק פוסט. צומת הצ'ק פוסט ההיסטורי מהווה את מפגש כביש 4 וכביש 752 של היום, והוא הורחב לבלי הכר. כמוהו הורחבו גם שדרות ההסתדרות, שעוברות לאורך כביש 4 צפונה בדרכן לעכו ובעשור הראשון של המאה ה-21 נוספה להן תשתית מטרונית. מעל צומת הצ'ק פוסט נמתח מחלף שייעודו להתגבר על עומסי התנועה הכבדים שבגינם זמן רב האזור נחשב כפקק התנועה הגדול של חיפה.
בקרבת הצומת הושלמה ב-2009 חפירת הפתח המזרחי של מנהרת הכרמל, שנפתחה לתנועה בסוף 2010. הפתח משולב במחלף גדול-ממדים כחלק מחיבורו עם מערכת הכבישים של "נתיבי המפרץ", ולצידו מתוכנן לקום מתחם מסחרי גדול. מנגד, צפוי לקום מערך רכבל להסעת המונים, שתחנתו התחתונה תמוקם בצ'ק פוסט והעליונה באוניברסיטת חיפה. את האזור כולו משרתת תחנת הרכבת מרכזית המפרץ, שנקראת על שם הקניון שבסמוך אליו הוקמה, כמו גם מסוף האוטובוסים "מרכזית המפרץ" במחלף קישון, שם מתחיל כביש 75. בסמיכות לצומת הצ'ק פוסט נותרו שרידי מסילה של רכבת העמק ההיסטורית, שחלפה במקביל לתוואי כביש 752 (שהוביל לנצרת) בדרכה מזרחה.

חשיבות

אזור הצ'ק פוסט מרכז מגוון שימושים מסחריים, שהתפתחו במהירות הודות לנגישותו הטובה לרוב חלקי המטרופולין, שפע מקומות חניה, ריחוק מאזורי מגורים ועלות קרקע נמוכה. יתרונות אלו הובילו לכך שלקראת סוף המאה ה-20 המקום הפך לאלטרנטיבה נוחה למרכז חיפה מבחינת פעילות כלכלית. הקמת תחנות תחבורה גדולות במחלף קישון ב-2002-2001 הביאה לחיזוק נוסף של האזור, כאשר לאחר הקמתן כל נוסעי האוטובוסים בין צפון הארץ לחיפה נדרשו להחליף אוטובוס בצ'ק פוסט. המקום הפך ליחידה שמחברת בין העיר ופרווריה, ובה-בעת עוצרת נתח מהותי מהפעילות העירונית בשערי העיר.
במקביל לעלייה בערכו המסחרי של האזור חלה, לפיכך, נסיגה בחשיבותם של אזורי מסחר ותיקים כהדר הכרמל והעיר התחתית. בצד תהליכים אלה, ערכו האורבני של הצ'ק פוסט נותר נמוך, בין היתר כי איש לא מתגורר בו והוא אזור "מת" בשעות הערב. חרף מרכזיותו, הוא מעולם לא שימש למגורים; אין בו מגרשים המיועדים למטרה זו, ותחת זאת הוא משמש מקור משיכה לפעילות תעסוקתית ויוממית לכל הצפון, מבלי שיתקיים רצף בינו לבין אזורי המסחר הישנים בעיר ובהדר. הזיהום שנגרם מהמפעלים הסמוכים שמצפון וחילחל אל התשתיות של הצ'ק פוסט השפיע גם הוא על כשירותו לתפקד כרקמה עירונית שיכולה לקיים קהילה עם מאפיינים עירוניים ואזרחיים בדומה לשכונות אחרות.
עיריית חיפה החלה בעשור הראשון של המאה ה-21 בביצוע פעולות שיקום במקום, כחלק ממחשבה לשוות לו אופי עירוני יותר, וכחלק מכך בוצעו עבודות תשתית ברחובות הצ'ק פוסט.
אאורה

דוגמאות

תחושת אאורה יכולה לכלול כמה או שילוב של הבאים:

שימושים

אפשר לכאורה להשתמש בסוג התחושה הספציפי המתקשר עם אאורה על מנת לנסות למקם את מוקד ההתקף. לאאורות יש תסמינים דומים לשל שבץ, אבל ההתחלה שלהם הדרגתית יותר באאורות. אאורות יכולות להימשך מכמה שניות עד יותר משעה ויכולות להסתיים בתחושות של עייפות קיצונית, חולשה, פעמת, הזעה וחום בכל הגוף.
קורט וליניוס

ביוגרפיה

וליניוס נולד בקופיו שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד). הוא למד באוניברסיטת הלסינקי, אולם הצטרף כמו צעירים פינים רבים לצבא הקיסרות הגרמנית. בתקווה לגרש מארצו את הכובש הרוסי השנוא, הוא לחם בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918 חזר לפינלנד והצטרף אל תנועת "המשמרות הלבנים", ולקח חלק במלחמת האזרחים הפינית. לאחריה הצטרף וליניוס לצבא פינלנד הטרי, ובשנת 1920 נישא לאנני יואנסו. באותה שנה מונה לנספח הצבאי של שגרירות פינלנד בגרמניה. בשנת 1930 הועלה לדרגת אלוף, אולם שמו הוכפש בשל חברותו בתנועת לפואה. הייתה זו תנועה ימנית קיצונית שהתנגדה לקומוניזם ופעלה למען הוצאתו מהחוק בפינלנד. הוא הואשם בשותפות בניסיון לחטוף את הנשיא לשעבר קרלו סטאלברג ואשתו, אולם זוכה מחוסר ראיות ברורות, אם כי סולק מהצבא. סילוקו אפשר לו להקדיש את כל כולו לתנועת לפואה, והוא היה אחד המנהיגים של מרד מטסאלה שהנהיגה התנועה, המרד נכשל לבסוף וליניוס נכנע עוד לפני כן ובתמורה לא נעצר. 
עם פרוץ מלחמת החורף התקבל חזרה לצבא למרות עברו הפלילי. הוא קיבל פיקוד על קורפוס שהוצב מול הארמייה הארבע עשרה הרוסית באזור לפלנד. אולם מאוחר יותר הועבר הקורפוס שלו לחזית קרליה שם ריכזו הרוסים ארבעים דיוויזיות. שיטתו של וליניוס בקרבות הייתה לרוב הפצצה בזמן שבו הרוסים אכלו, ומטחי אש כאשר הדליקו מדורות. "אנחנו לא נותנים להם לנוח, אנחנו לא נותנים להם לישון. זוהי מלחמה של מספרים נגד מוחות" הוא התבטא. הוא לקח חלק שולי למדי במלחמת ההמשך, ומאז התפרנס מפנסיה וכתיבת ספרים. הוא מת בהלסינקי ב-1984 בגיל 90.
ליילה פהלווי

ביוגרפיה

ליילה פהלווי נולדה בשנת 1970 בטהרן, בירת איראן, לשאה האיראני מוחמד רזה פהלווי ולאשתו השהבאנו (בפרסית: شهبانو, "קיסרית"), פרח פהלווי. בשנת 1979 התחוללה באיראן המהפכה האיראנית בה הודח השאה משלטונו והמדינה הפכה לתיאוקרטיה אסלאמית, אז עזבה משפחת השאה את איראן. לאחר מותו של אביה במצרים בשנת 1980 היגרה משפחת פהלווי לארצות הברית. פהלווי למדה בבית הספר הפרטי היוקרתי "Rye Country Day School" בניו יורק וכן למדה בבית ספר ממלכתי במסצ'וסטס. בהמשך למדה תואר בספרות באוניברסיטת בראון. בראיונות שהעניקה לתקשורת האמריקאית סיפרה פהלווי כי הבריחה מאיראן הייתה טראומטית מאוד עבורה וכי היא סובלת מסיוטים על רקע זה. כמו כן, סיפרה הנסיכה כי היא מעוניינת לשוב לאיראן.
ליילה פהלווי העבירה את חייה בין ביתה שבקונטיקט, ארצות הברית, לערים שונות באירופה. היא נודעה באורח החיים הבוהמי אותו ניהלה, אשר התבטא במסעותיה הרבים ברחבי העולם ובמסיבות ונשפים של בני המעמד העליון ברחבי ארצות הברית ואירופה, בהם לקחה חלק באופן קבוע. על אף מערכות היחסים הרבות אותן ניהלה, היא מעולם לא נישאה. פהלווי הייתה פעילה מאוד בקרב חוגי הגולים האיראניים: היא עסקה בארגון מפגשים של האליטה האיראנית הגולה, וכן נטלה חלק פעיל בארגון טקסי הזיכרון לאביה. בנוסף לכך ניהלה את "קרן מורשת איראן", אשר עיקר פעילותה התבטא בארגון כנסים ותערוכות אומנות בנושא התרבות הפרסית ותרבות איראן המודרנית.
בשנים האחרונות לחייה, החלה פהלווי לעסוק בדוגמנות ודיגמנה עבור מעצב העל ולנטינו גרוואני. באותה התקופה מצבה הבריאותי והנפשי החל להדרדר, היא איבדה ממשקלה ואובחנה כסובלת מאנורקסיה נרבוזה. היא נאלצה להפסיק את קריירת הדוגמנות שלה וטופלה במרפאות רבות בארצות הברית ובריטניה. במקביל שקעה בדיכאון ופיתחה תלות בכדורי שינה. ב-10 ביוני 2001 היא נמצאה מתה בחדר בית המלון בו שהתה בלונדון. בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי סיבת המוות הייתה מנת יתר של ברביטורט (תרופה להרגעה ולשינה) וקוקאין, להם הייתה מכורה פהלווי. עם זאת, ישנה תאוריית קשר הטוענת כי הנסיכה נרצחה.
מותה של הנסיכה ליילה פהלווי הכה בתדהמה רבים בקהילות יוצאי איראן. מקורביה סיפרו כי חייה של פהלווי היו חיים טראגיים ועל אף חיי החברה שלה, היא חיה בבדידות ומתה לבד. פהלווי נקברה בחלקת קבר ליד סבתה, פרידה ע'ותבי (בפרסית: فریده قطبی, תעתיק מדויק: פרידה קטבי), בבית הקברות הפריזאי "Cimetière de Passy". רבים הגיעו להלווייתה וקהילות איראניות רבות הכריזו על יום אבל וקיימו טקסי זיכרון.
בלינדה קרלייל

שנים מוקדמות

קרלייל נולדה ברובע הוליווד שבלוס אנג'לס לקבלן הרולד קרלייל ולרעייתו ג'ואן שהייתה עקרת בית. קרלייל הייתה הבת הבכורה בין שבעה ילדים, עם שלושה אחים ושלוש אחיות. אביה עזב את הבית כשהייתה בת חמש, ואימה נישאה בשנית לדיוק קורצ'סקי. קרלייל גדלה בעיירה ת'אוזנד אוקס שבקליפורניה. בבית הספר הייתה בלהקת המעודדות. בגיל 19 עזבה את הבית. למשך תקופה קצרה שימשה קרלייל כמתופפת בלהקה הג'רמס תחת שם הבמה דוטי דיינג'ר.

הגו-גו'ס

זמן קצר לאחר שעזבה את הג'רמס קרלייל ייסדה את להקת הגו-גו'ס עם חברותיה מארגוט אולאווריה, אליסה בלו וג'יין וידלין. אולאווריה ובלו עזבו את הלהקה ובמקומן הצטרפו הגיטריסטית שארלוט קאפי הבאסיסטית קאת'י ואלנטיין, והמתופפת ג'ינה שוק. להקת הגו-גו'ס הייתה אחת הלהקות האמריקאיות המצליחות ביותר בשנות השמונים. הייתה זו להקת הנשים הראשונה שחברותיה כתבו את השירים שביצעו והגיעה לראש המצעדים. אלבומן הראשון היה המצליח ביותר, וזכה למעמד של מולטי-פלטינה. למרות שגם האלבומים הבאים רשמו הישגים נאים הלהקה לא הצליחה לשחזר את הצלחת האלבום הראשון. הלהקה התפרקה בשנת 1985 ואז פנתה קרלייל לקריירת סולו, תוך שהיא ממשיכה לשתף פעולה עם שארלוט קאפי.
איזניק

גאוגרפיה

העיר שוכנת באגן מוקף גבעות לחופו המזרחי של אגם איזניק (İznik gölü). מרכז העיר מוקף מכל עבריו בחומה באורך של 5 ק"מ, ובצידו המערבי נושקת החומה לאגם. גובהה של החומה שנבנתה לראשונה בתקופה הרומית, מגיע ל-10 מטר ומצידה היבשתי עוברת לאורכה תעלה כפולה. לאורך החומה ניצבים 114 מגדלי שמירה, ובעבר היו קבועים בה ארבעה שערים בלבד, אחד בכל אחת מרוחות השמיים. כיום יש בחומה פתחים נוספים דרכם זורמת תנועה אל רחובות העיר העתיקה, שעשויים בתבנית שתי וערב. בשנת 2000 התגוררו בעיר 20,169 תושבים.

העת העתיקה

אף על פי שהמקום היה מיושב קודם לתקופה ההלניסטית, רק בסמוך לשנת 316 לפנה"ס הקים אנטיגונוס מונופתלמוס, מיורשי אלכסנדר הגדול, את בירתו במקום וקרא לה "אנטיגוניה" (Αντιγόνεια) על שמו. בשנת 301 לפנה"ס הובס אנטיגונוס בקרב איפסוס בידי קואליציה של סלאוקוס הראשון וליסימאכוס, והאחרון השתלט על העיר ושינה את שמה ל"ניקאה" לכבוד אשתו. לפי גרסה אחרת, נבנתה העיר על ידי יוצאי העיר ניקאה ביוון, אשר הגיעו לאזור עם צבאותיו של אלכסנדר הגדול. בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיביטיס (Zιβoιτης) את התואר מלך ביתיניה, והעיר הפכה לחשובה בממלכה לאחר בירתה ויריבתה ניקומדיה (כיום איזמיט). לאחר סכסוכים ומלחמות על השליטה בביתיניה בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית, השתלטה רומא על ביתיניה כולה לקראת אמצע המאה ה-1 לפנה"ס. 
בשנת 325 התכנסה בעיר ועידת ניקיאה הראשונה שהייתה הוועידה האקומנית הראשונה בתולדות הנצרות. בסופה של ועידה זו הוכרז כי האריאנים שהתנגדו לשילוש הקדוש, הם כופרים, ופורסם ה"אני מאמין" או בשמו האחר ה"קרדו של ניקיאה". גם הוועידה האקומנית הרביעית הייתה אמורה להתכנס בניקאה, אך לבסוף התקיימה בכלקדון הסמוכה לקונסטנטינופול. העיר היושבת בסמוך ל"קו השבר של צפון אנטוליה" סבלה מרעידות אדמה בשנים 358, 362 ו-368.

ימי הביניים

בשנת 787 שוב התקיימה ועידה אקומנית בניקאה וזו נודעה כועידת ניקיאה השנייה. 300 שנה מאוחר יותר ושש שנים לאחר קרב מנזיקרט ב-1071, החלו הסלג'וקים מתפשטים מערבה לרוחבה של אסיה הקטנה. מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש ב-1075 את העיר ואת ניקומדיה הסמוכה. שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מליק שח (Melikşah), סולטאן האימפריה הסלג'וקית. הוא הקים את סולטנות רום, הכריז על עצמו סולטאן וקבע את בירתו בניקאה, ממש מתחת לאפם של הביזנטים. עם זאת, מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על ניקאה בדרכם לירושלים. בהסכם שהושג בין הצלבנים לאימפריה הביזנטית, נמסרה העיר לאחרונה. כאשר קונסטנטינופול נכבשה במסע הצלב הרביעי ב-1204, והאימפריה הביזנטית התנפצה לרסיסים, הייתה העיר לבירתה של האימפריה של ניקאה שהשתרעה בחלקה המערבי של אסיה הקטנה. כאשר האימפריה של ניקאה שיחררה את קונסטנטינופול מידי הלטינים, הועברה בירת המדינה מניקאה.

מאז הכיבוש העות'מאני

ב-1331 כבשו העות'מאנים את ניקאה, שנודעה מעתה כ"איזניק". העיר איבדה את חשיבותה ב-1453 כאשר העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, אם כי במאה ה-17 נודעה כמרכז לתעשיית קרמיקה ואריחים, אך גם תעשייה זו עזבה את העיר במשך השנים. למזלה של העיר, היא נפגעה באורח קל יחסית בעת רעידת האדמה הקשה שפקדה את האזור בשנת 1999.
דאלאס קאובויס

היסטוריה

דאלאס היא קבוצת ההרחבה הראשונה של ה-NFL. את מאזן הניצחונות החיובי הראשון השיגה בעונתה השישית בליגה, ב-1966. עונה לאחר מכן העפילה בפלייאוף עד גמר החטיבה, אך הפסידה בהתמודדות מול גרין ביי פקרס ולא העפילה לסופרבול, במשחק שזכה לכינוי "משחק הקרח" משום שהתקיים בטמפרטורה של פחות מ-10 מעלות צלזיוס מתחת לאפס עם רוחות עזות. בעונת 1971 העפילה לסופרבול VI, בו גברה על מיאמי דולפינס 3-24 וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה. ב-1975 העפילה בפעם השנייה לסופרבול בו הפסידה לפיטסבורג סטילרס, בעונת 1977 זכתה בסופרבול XII לאחר שגברה על דנוור ברונקוס ובעונת 1978 הפסידה בסופרבול לפיטסבורג סטילרס. בסרט שנעשה על ידי ה-NFL על הקבוצה בעקבות עונה זו, זכתה לכינוי הקבוצה של אמריקה, כינוי שדבק בה מאז.
לאחר שורה של אכזבות בשנות ה-80, נמכרה הקבוצה ב-1989 לבעליה הנוכחיים, ג'רי ג'ונס. באותה שנה בחרה הקבוצה את הקוורטרבק טרוי אייקמן בבחירה הראשונה בדראפט וכן ביצעה עסקת ענק עם מינסוטה ויקינגס. במסגרת העסקה קיבלה דאלאס חמישה שחקנים ובחירות דראפט עתידיות רבות בתמורה לכוכב הקבוצה הרשל ווקר. העסקה אפשרה לדאלאס לבנות עצמה מחדש, היא זכתה חמש פעמים רצופות בראשות הבית בשנים 1992–1996, וזכתה בעוד שלושה תוארי סופרבול ב-1992, 1993 ו-1995.
אלכס טרנר

ילדות

טרנר נולד במזרח שפילד לפני ודייוויד טרנר, וגדל שם כילד יחיד. אמו מאמסטרדם ואביו משפילד. שני הוריו היו מורים בתיכונים מקומיים, אמו לימדה לשון ואביו לימד פיזיקה ומוזיקה. טרנר לקח שיעור נגינה בפסנתר עד גיל שמונה ונחשף ל"כל סוגי" המוזיקה בבית, כולל פרנק סינטרה, הקרפנטרז, הביטלס, לד זפלין, ביץ' בויס, דייוויד בואי והאיגלס. אביו של טרנר היה חובב ג'אז מושבע, שניגן בסקסופון, קלרינט ופסנתר, והיה חבר במספר תזמורות ג'אז.
טרנר למד בתיכון שש-שנתי ששכן בסטוקסברידג', עיירה מצפון לשפילד. מחנך הכיתה שלו תיאר אותו לימים כתלמיד אהוב, נינוח מאוד, שהצטיין בספורט ובכדורסל בפרט. מורתו לאנגלית תיארה אותו לימים כ"די מאופק.. מעט שונה, ניחן בפיקחות ובהירות שישרתו אותו היטב". מחנכו תיאר אותו גם כבעל גישה אדישה ללימודים, שהדאיגה את אימו.

יסוד ה"ארקטיק מאנקיז"

ביחד עם אנדי ניקולסון ומת'יו הלדרס, למד טרנר בתיכון סטוקסברידג', וביחד עם שכנו ג'יימי קוק, ייסד את הארקטיק מאנקיז ב-2002.
טרנר הושפע מלהקת אואזיס והסטרוקס ולמד לנגן על גיטרה. טרנר היה הכותב הראשי בלהקה וההבחנות של טרנר לגביי החיים במרכז ערי אנגליה גרמו להשוואות בינו לבין הסולן של "הסטריטס" מייק סקינר.
טרנר סיפר כי בתחילת פעולתה של הלהקה "אף אחד לא רצה להודות שהוא כתב אותם (את המילים) אז המשכנו לנסות זמרים אחרים כך שהם עשו זאת בשבילנו." למרות ההנאה מכתיבת השירים טרנר התרחק מההכרה בו מכיוון שלא רצה "שהשתן יעלה לראשו".
טרנר סיפר כי הוא נהנה מכתיבת שירים ושמאז שקיבל את הגיטרה שלו הוא העביר את רוב זמנו הפנוי בכתיבה כי "ככה (הוא) הרגיש נוח לעשות". בתיאור האופן בו הוא בונה את המילים לשירים, אומר טרנר "אני חושב על משהו, אני כותב אותו על דף ואז אני מתחיל לבנות את זה. הדברים הטובים ביותר יוצאים כאשר יש לי מנגינה וקצב כך שאני יודע כמה הברות צריכות להיות בכל שורה, ואז אני בונה את זה משם, והופך את זה לדבר שלם, ומנסה לשים לב לכל ההיבטים."
הלהקה הקליטה את האלבום המצליח הראשון שלהם ב-23 בינואר 2006 ("Whatever People Say I Am, That's What I'm Not") לאחר חתימה על חוזה ההקלטות הראשון שלהם. האלבום הפך לאלבום הבכורה בעל מספר המכירות הרב ביותר בבריטניה עד היום, ומאז הקליטו כחמישה אלבומים נוספים.

קריירת סולו

במרץ 2011 הוציא לאור טרנר פסקול לסרט הבריטי "Submarine", אשר מורכב משירים שהוא לבדו כתב והלחין. בשונה מהשירים שלו עם ה"ארקטיק מנקיז" ו"דה לאסט שאדו פאפטס", אלבום זה מנוגן בעיקר בגיטרה אקוסטית, על ידי אלכס טרנר. האלבום הוא מיני-אלבום, ומורכב משישה שירים.
ישנן השוואות רבות של סגנון המוזיקה שטרנר מציג ב-"Submarine" לסגנון המוזיקה של הביטלס.
גארסיה פימיינטה

כשחקן

גארסיה פימיינטה נולד וגדל עיר ברצלונה, ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של המועדון הבכיר בעיר, ברצלונה. בעונת 1993/1994 זכה עם קבוצת הנוער בדאבל ראשון בהיסטוריה שלה, זכייה באליפות ובגביע לנוער באותה עונה. במקביל, החל לשחק בקבוצת המילואים השנייה של המועדון, ברצלונה ג', שהייתה אז בליגה הרביעית בספרד, והוא עזר לה לעלות לליגה השלישית.
שנה לאחר מכן החל לשחק בקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ברצלונה ב', שהייתה אז בליגה השנייה. הוא התקדם בהדרגה בקבוצה, שאומנה על ידי קיקה קוסטס, ובעונת 1995/1996 הפך לאחד משחקניה הבכירים, הופיע במהלך העונה ב-35 משחקים בליגה השנייה בהם כבש 8 שערים. בסוף העונה, ב-26 במאי 1996, עם קרלס רשאק כמאמן הזמני של הקבוצה הבוגרת כמחליפו של יוהאן קרויף שסיים את תפקידו מוקדם יותר, ערך גארסיה פימיינטה את הופעתו היחידה במדי ברצלונה, כשפתח בהרכב במשחק הליגה נגד דפורטיבו לה קורוניה שהסתיים בתיקו 2-2.
בעונת 1996/1997, על מנת שיצבור ניסיון, הושאל גארסיה פימיינטה לאקסטרמדורה, שעלתה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, והוא פתח בהרכבה במשחק הראשון שערכה אי פעם במסגרת זו. אולם, בסוף נובמבר סדק את השוקה, פציעה שהשביתה אותו עד סוף העונה. בסוף העונה שב לברצלונה ב', שירדה לליגה השלישית, והוא סייע לה לעלות בחזרה לליגה השנייה כאלופת הליגה. באוגוסט 1998 הושאל ל-4 חודשים לפיגרס שמהליגה השלישית.
ב-1999 עזב סופית את ברצלונה וחתם בשורות ל'הוספיטלט, קבוצה מפרוורי העיר ברצלונה ששיחקה בליגה השלישית. במועדון שיחק במשך 4 עונות. בעונת 2001/2002 הגיע עם הקבוצה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה, אך הקבוצה לא הצליחה במשימתה. בעונה הבאה ירדה לליגה הרביעית. ב-2003 הצטרף גארסיה פימיינטה לסנט אנדראו, קבוצה מהעיר ברצלונה שגם היא הייתה בליגה הרביעית, וכעבור עונה תלה את הנעליים, בגיל 29.

כמאמן

ב-2001, בעודו שחקן פעיל בל'הוספיטלט, החל לשמש עוזרו של אלכס גארסיה כמאמן קבוצת נערים א' (עד גיל 16) של ברצלונה. בעונת 2002/2003 קבוצת הנערים הזו, ששיחקו בה שחקנים כדוגמת ליונל מסי, ססק פברגאס וג'רארד פיקה, זכתה באליפות הליגה האזורית, בגביע קטלוניה ובאליפות ספרד. ב-2003 עזב את ברצלונה, אליה שב כעבור 3 שנים, אז מונה למאמן אותה קבוצת נערים א'. בעונת 2008/2009 קודם לקבוצת נוער ב', עמה זכה באליפות הליגה האזורית. שנה לאחר מכן אימן את קבוצת נוער א', אותה הדריך לאליפות הבית. בעונת 2010/2011 חזר לאמן את קבוצת הנערים, כשלצדו עוזר המאמן רמון רוס, בוגר מחלקת הנוער של ברצלונה כמו גארסיה פימיינטה. גם את קבוצת נוער א' הדריך לאליפות הליגה האזורית. בעונת 2011/2012 שב לנוער ב', ביחד עם רוס כעוזרו. את עונת 2014/2015 החל כמאמן נוער ב', ובפברואר 2015 קודם חזרה לקבוצת נוער א'.
בקיץ 2015 מונה לתפקיד עוזרו של ג'רארד לופס כמאמן ברצלונה ב', קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לליגה השנייה. בעונת 2017/2018 מונה שוב למאמן קבוצת הנוער של המועדון, עמה זכה הן באליפות הליגה והן בליגת האלופות לנוער, הזכייה השנייה בתולדות קבוצת הנוער בתואר. ב-25 באפריל 2018 פוטר ג'רארד לופס מאימון ברצלונה ב' לאחר שהקבוצה כשלה בליגה השנייה, וגארסיה פימיינטה מונה כמחליפו. אולם, הוא לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגה השלישית. בעונת 2018/2019 המשיך בתפקיד כשהקבוצה בליגה השלישית.