עבודה סוציאלית

עבודה סוציאלית היא מקצוע טיפולי העוסק בבעיות חברתיות ובסיבות שגרמו להן, על ידי קידום יחידים, משפחות וקהילות מעבר למגבלות ולקשיים בהם הם נתונים.

הגדרה ומטרות המקצוע

על פי הגדרתה בחוק, עבודה סוציאלית היא "משלח יד לשיפור תפקודם האישי והחברתי של הפרט, המשפחה והקהילה בדרך של טיפול, שיקום, ייעוץ והדרכה".
על מנת להגיע לשיפור התפקוד האישי והחברתי, עוסקת העבודה הסוציאלית בסנגוריה על החלש, ייצוגו, תיווך בעניינו וטיפול בו, על מנת שיוכל להתחזק ולהתמודד עם קשייו, זאת תוך התבססות על ערכים חברתיים.
העבודה הסוציאלית פועלת במגוון שיטות התערבות, הלקוחות מתחומים אקדמיים שונים, בהם: פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מדיניות ציבורית ועוד. שיטות ההתערבות מתייחסות לרמת הפרט, המשפחה, הקבוצה והקהילה. העבודה הסוציאלית היא חלוצה בתחום הטיפול המערכתי, והייתה המקצוע הראשון שהציע טיפול משפחתי.
העוסקים במקצוע הם עובדים סוציאלים הנדרשים להסמכה באמצעות לימודים אקדמיים באחד מהמוסדות להשכלה גבוהה, בתחום העבודה הסוציאלית ונרשמו בפנקס העובדים הסוציאליים במשרד הרווחה.
מקצוע העבודה הסוציאלית מתבסס על תפישת עולם הומניסטית חברתית-סוציאלית וכוללנית. תפישה זו מדגישה את חשיבות הסביבה המקיפה את הפרט (משפחה, קבוצה, קהילה), ושמה דגש על התערבות וסיוע מקבילים הן לפרט והן לסביבה המקיפה אותו. בנוסף, הסיוע בעבודה הסוציאלית ניתן לפרט, במידת האפשר, בסביבתו הטבעית והמוכרת (בניגוד לסיוע מתוחם בזמן ובמקום ב"חדר הטיפול").

התפתחות המקצוע

מספר תהליכים השפיעו על ההכרה במקצוע העבודה הסוציאלית על ידי המדינה.
החל משנת 1860, החלו מתנדבים במעבר לשכונות המצוקה (Settlement Houses Movement). המתנדבים עברו לגור בשכונות עוני מתוך אמונה שעצם נוכחותם והשתתפותם הפעילה בשכונות תעזור להעלות את הרמה האינטלקטואלית והפיזית של השכונות. זרם זה החל באנגליה והתפשט לארצות הברית. אותם מתנדבים, שהיו ממעמד הביניים וממעמדות גבוהים, עברו להתגורר בשכונות, תוך ניפוץ סטיגמות ודעות קדומות. בנוסף למגורים שם הם הקימו מעונות יום, מרפאות, ויזמו חוגים לתרבות והעשרה. בנוסף, המתנדבים סיפקו מקום מפגש והתארגנות כדי שהאוכלוסייה תפעיל לחץ על הממשל לשינוי רמת החיים וסיפוק משאבים. בין הפעילים בתחום זה הייתה ג'יין אדמס, שהקימה בשנת 1889 מרכז בלב שכונת מהגרים בשיקגו.
בשנת 1917 הגתה מרי ריצ'מונד את בסיס הידע הראשוני השיטתי לעבודה בארגון סיוע. היא הציגה את המושג "צדקה מדעית" שמטרתו ליצור עבודה המכוונת על ידי חשיבה מדעית המתבססת על איסוף ידע. כמו כן ציינה ריצ'מונד את הצורך בהגדרת קריטריונים ברורים לקבלה למקצוע העבודה הסוציאלית, ולגיבוש שיטות התערבות.
בשנים 1920–1960 ניכר הבדל בין התפתחות מקצוע העבודה הסוציאלית באירופה, כשהמובילות בתחום הידע היו בריטניה וצרפת, לבין ההתפתחות בארצות הברית. בארצות הברית ניכרה השפעה של הפסיכיאטריה והפסיכולוגיה הפסיכודינאמית בהשפעת תורתו של פרויד, על מקצוע העבודה הסוציאלית. המוקד בעשייה הופך להיות האדם עצמו ולא הסביבה החברתית שלו. הושם דגש על ההתנסויות וחוויות הילדות של האדם, והאדם עצמו הפך להיות המקור המרכזי לאיסוף המידע.
לעומת זאת, באירופה, היבשת השסועה והמלאה בפליטים, בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה, נותר הדגש על הסביבה והקהילה כדרך סיוע לפרט. הסביבה נותרה מקור מידע משמעותי באיסוף המידע ומקור לסיוע בכל שינוי.

מערכת סוכן שינוי

מערכת סוכן שינוי היא מערכת המתפקדת במטרה ליצור שינוי מתוכנן. כל עובד סוציאלי במסגרת תפקידיו, שייך למערכת סוכן שינוי, מייצג אותה, ומהווה בעצמו סוכן שינוי. התערבותו של העובד הסוציאלי עשויה להיות בטיפול ישיר, בטיפול בסביבה, במשפחה, בקבוצה או בקהילה, וכן גם בתפקידי פיקוח חברתי, תיווך וסינגור. התערבות העו"ס אמורה להביא לשינוי מתוכנן שישפר את מצבם הקודם של הלקוחות.

מערכת הלקוחות

לכל שירות סוציאלי, כמערכת סוכן שינוי, קיים קהל צרכנים או לקוחות. הלקוחות בפועל הם אלה המקבלים את השירות באופן מעשי. הלקוחות בכוח (בפוטנציה) הם אלה שיש להם זכות או אופציה לקבל את השירות. 
בשירותים סוציאליים שונים מכונים הלקוחות באופן שונה, הן מתוך ראיה של תקינות פוליטית והן מתוך רצון לשינוי סביבתי לחיוב של יחס החברה כלפי הלקוחות. כך, לדוגמה, נקראים הלקוחות בלשכות הרווחה "פונים", בשירותים המטפלים בנפגעי נפש או במתמכרים מכונים הלקוחות "מתמודדים" או "משתקמים", בהתאמה, המטפלים באוכלוסיות של אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית (פיגור שכלי) הנמצאים במסגרות יומיות מתייחסים אל הלקוחות בשם "חניכים", ואילו המטפלים באנשים עם אוטיזם מכנים את הלקוחות "חברים"; וכן הלאה.

ציר "שינוי סביבתי מול שינוי הפרט"

כאשר עובדים סוציאליים מבקשים לעזור ללקוחותיהם, הם עומדים פעמים רבות בפני דילמה: האם לסייע ללקוח להשתלב בסביבתו בצורה המיטבית, על אף שסביבה זו עלולה להיות דכאנית, או שמא לסייע לו לשנות את סביבתו זו?
הדילמה נובעת מכך שפעמים רבות, מטופל שהשתלב בסביבתו יאבד את המוטיבציה לשנותה, וכך ימנע שינוי יסודי של מצבו ולא יסייע לאחרים; מאידך, התמקדות בשינוי הסביבה - תהליך ארוך וקשה, ברוב המקרים - אינה נותנת פתרון מיידי למצוקותיו של הלקוח, שלעיתים דורשות פתרון כזה.

כך, למשל, עובד סוציאלי שמטופליו אינם מקבלים שירותים בסיסיים מהרשות המקומית יכול לסייע להם למצוא פתרונות חליפיים ולמצוא דרכים להסתגל למצב הקיים, או לעודדם לצאת למאבק לשינוי המצב; אך יתקשה לעשות את שניהם בו זמנית.
ציר זה הוא מובנה במקצוע העבודה הסוציאלית. בעוד בחלק מתחומי העבודה הסוציאלית הבחירה מובנית באופיו של התחום - מי שעוסק בטיפול פסיכודינמי יטה לתת פתרונות המבוססים על שינוי הפרט, בעוד ארגוני סינגור יתמקדו בשינוי החברה - רוב העובדים הסוציאליים נדרשים להכרעות על ציר זה על בסיס יומיומי בעבודתם.

ציר "מתן כוחות לעומת פיקוח"

ציר אחר הקיים בעבודה הסוציאלית הוא ציר הפיקוח לעומת מתן הכוחות. ציר זה נובע מתפקידי הפיקוח שמדינת הרווחה הטילה על מקצוע העבודה הסוציאלית, מתוך הנחה שהכשרתם של עובדים סוציאליים והכלים המקצועיים העומדים לרשותם יתאימו לכך. לדוגמה: פקידי סעד לחוק הנוער, או קציני מבחן למבוגרים ולנוער, הם עובדים סוציאליים הממונים מתוקף חוקי המדינה - על פיקוח חברתי. פקיד הסעד לחוק הנוער הוא עו"ס שתפקידו לפקח על מניעת התעללות בילדים על ידי הוריהם. כאשר נודע לו על התעללות כזאת עליו לקיים בירור מקיף, ובהמשך שיחה סמכותית עם ההורה הפוגע, ונקיטת צעדים שיבטיחו את שלומו של הילד. באפשרותו גם לפנות לבית המשפט, ובמקרים קיצוניים אפילו להרחיק את הילד מרשות ההורה הפוגע, על מנת להגן עליו. קצין המבחן הוא עו"ס שתפקידו לספק למדינה את ההתרשמות המקצועית לגבי האיזון בין יכולתו של העבריין המורשע להשתקם ולהפוך לאזרח מועיל, לבין מסוכנותו לחברה והסיכון שיחזור לסורו. על קצין המבחן לקיים שיחות טיפוליות עם הנאשם, ולכתוב בתסקיר לבית המשפט את חוות דעתו.
שני תפקידים אלה, לדוגמה, הם תפקידי פיקוח חברתי, ובכך הם שונים מתפקידי עו"ס אחרים, שבהם יש דרישה ל"הכלת הקשיים" ו"מתן כוחות" לאוכלוסייה נזקקת על מנת לסייע לה להתמודד עם הקשיים.
שני קצוות הציר כאן נקבעים על ידי "הגורם המעסיק" (שהוא בדרך כלל - המדינה, במקרים של תפקידי פיקוח חברתי). מובן, שגם בתפקידי פיקוח חברתי, נדרש העו"ס להשתמש ביכולותיו המקצועיות, ובהן היכולת להקשיב, לאתר את הקשיים ואת הכוחות החסרים, ואף להציע סיוע, לפי ההקשר, אך עדיין הוא בתפקיד הפיקוח החברתי. על הסוגיה האם ניתן לסייע לפרט שהפיקוח החברתי נכפה עליו - נכתבו מאמרים רבים, ועדיין מדובר בסוגיה שלא נאמרה לגביה המילה האחרונה.

הדרכה בעבודה סוציאלית

העובד הסוציאלי לעולם אינו עובד לגמרי לבדו. בכל שלב בעבודה סוציאלית אמורה להתקיים הדרכה, על ידי עובד סוציאלי בכיר, מדריך או מנטור, שעבר הכשרה ספציפית בתחום ההדרכה והוא בעל ידע וניסיון רב יותר. בכל שלב בעבודה הסוציאלית, החל משלב ההכשרה המעשית (התמחות) בתקופת הלימודים, ועד דרגות ההתערבות והטיפול הגבוהות ביותר, קיימת הדרכה של מדריך או מנטור, שגם לו יש מדריך או מנטור משלו. 
במסגרת הדרכה בעבודה סוציאלית מקבל העובד הסוציאלי משוב על עבודתו, תמיכה, התבוננות נוספת של אדם בעל ידע וניסיון בקשיים שהוגדרו, במענים להם, ובדרכי טיפול. לעיתים מגדיר המדריך בצורה שונה את המצב, או מציע מענים אחרים או דרכי התמודדות חדשות, ולפי הצורך מציע אמפתיה והכלה. המפגש הקבוע של העובד הסוציאלי עם המדריך, מאפשר לו תמיכה והכוונה, ולעיתים רבות מקל על העומס הנפשי והפיזי המצטבר בעבודה השוטפת.

תחומים

תחומים שבהם ניתן למצוא עובדים סוציאליים, לדוגמה, הם:

המודל הרפואי

המודל הרפואי הייתה הגישה הראשונית בעולם הרפואי, הפסיכיאטרי והטיפולי. מקצוע העבודה הסוציאלית היה אחד הראשונים שהתנער ממנה, ואף מבקר אותה קשות, אם כי, בהיותה מקצוע טיפולי, העבודה הסוציאלית עדיין שואבת מהמודל הרפואי את הצורך בצפיה בסימפטומים וניתוחם, ובאבחנה והגדרת הבעיה לטיפול, לפני קבלת החלטות בעניינו של המטופל. 
על פי המודל הרפואי הקלאסי, המבוסס על הכשרת רופאים למקצוע הרפואה, בעת קבלת מטופל במרפאה נדרש הרופא לברר מהי תלונת המטופל, לחקור את תולדות החולה, בודק בעברו הרחוק יותר את ההיסטוריה הרפואית, עורך בדיקות פיזיות ובדיקות נוספות בהתאם לצורך, קובע אבחנה רפואית, מציע אפשרויות טיפול ומטפל בהתאם, ולבסוף נותן פרוגנוזה עם או ללא המלצה לטיפול בהמשך. 
העבודה הסוציאלית רואה את המודל הרפואי כמשקף גישה פטרנליסטית, מתמקד בפתולוגיה שמטרתה למצוא טיפול לתסמינים ולתסמונות שאובחנו, ושמתייחסת אל הגוף האנושי כאל מכונה, אף אם מורכבת. בניגוד לכך, רואה העבודה הסוציאלית את עצמה כגישה הומניסטית, הרואה את הפונה כאדם ולא כ"חולה", מבינה את השפעת המשפחה, הקהילה והסביבה החברתית עליו ועל תפקודו, ועובדת על פתרון קשייו מתוך שותפות, מתן אפשרות בחירה, והדגשת כוחותיו של האדם.

המודל החברתי

המודל החברתי בעבודה סוציאלית פותח בשנות ה-80, ראשיתו במודל החברתי ביחס לאנשים עם מוגבלות. 
המודל התפתח על ידי קבוצת נכים בתגובה למודל הרפואי שהיה נהוג באותה תקופה. התומכים במודל רואים בחברה את הגורם העיקרי למוגבלותם של אנשים ומבקשים להביא לשינוי פוליטי, תפיסתי וחברתי בהתייחסות כלפי אנשים עם מוגבלויות. הטענה היא כי בעוד שלקות פיזית, חושית, אינטלקטואלית או פסיכולוגית, עשויה לגרום לפרט מגבלות תפקודיות, אין חייבת לגרור אחריה מצב של קושי בתפקוד. הקושי בתפקוד יגרם כאשר הסביבה כושלת בהתאמתה לצרכים של אותם אנשים, מסיבות שונות. 
על מנת להסביר את הגישה החברתית, משתמשים לעיתים קרובות בדוגמת היציאה לקולנוע, דבר שעשוי להיות מורכב ולעיתים אף בלתי אפשרי לאדם היושב בכסא גלגלים, כאשר המקום אינו מונגש. למעשה, הקושי של אדם בכיסא גלגלים לנסוע בתחבורה ציבורית עד לקולנוע, ובהמשך להיכנס לקולנוע, אינו נעוץ בכיסא הגלגלים שלו. המגבלה עשויה לנבוע מהיעדר אוטובוסים מונגשים לכיסאות גלגלים, מהמדרגות שנבנו בכניסה לבית הקולנוע, מהמרווחים הצרים בין שורות המושבים ומהכיסאות הצמודים זה לזה. אילו היו האוטובוסים המגיעים לבית הקולנוע מאפשרים (באמצעות מעלון) נסיעה בכיסאות גלגלים, ואילו היו מתכנני בית הקולנוע מתכננים את הקולנוע כך שיהיה מונגש, הקושי היה נפתר. כלומר, הסביבה, שלא לקחה בחשבון שבקרבנו חיים אנשים שצורכיהם שונים מאלה של הרוב, היא הגורם לקושי, ולא כיסא הגלגלים עצמו.

הגישה האקולוגית

גישה המדגישה פעולות גומלין מתמידות בין האדם לבין סביבתו עם זווית ראייה של גישת הכוחות. לפי גישה זו, האדם חי בתוך מערכת אקולוגית הבנויה מכמה מעגלים של השפעה הדדית ויחסי גומלין. המעגלים:
1) במעגל הראשון נמצא האדם עם נתוניו הביולוגיים ויכולותיו. 
2) במעגל השני נמצאת הסביבה הקרובה (חברים קרובים, משפחה)
3) במעגל השלישי נמצאת הסביבה החברתית - כלכלית (מערכת החינוך, שירותים בקהילה, מקום העבודה).
4) במעגל הרביעי נמצאת התרבות (השפה, הערכים והנורמות המאפיינים את אותה התרבות)
לדוגמה - נערה חרדית המגיעה לשיחה אצל עובד סוציאלי, לפי גישה זו, העובד הסוציאלי יבחן את המעגלים המקיפים את הנערה ואת ההשפעה שלהם עליה ושלה עליהם כי כשמסתכלים על האדם וגם על הסביבה שלו ניתן לזהות בעיות ואו להבין אותו טוב יותר.

גישת האדם בסביבתו

גישה המנחה את העובד הסוציאלי להתבוננות כוללנית על בעיותיהם ומצוקותיהם של יחידים, משפחות וקהילות, הנתפסות כבעיות משולבות של גורמים אישיים, חברתיים וסביבתיים. גישה זו עיצבה את המטרה הדואלית של המקצוע: הגדלת היכולת של פרטים ומשפחות וכן יצירת שינויים בחברה כולה. גישת האדם בסביבתו היא מושג ליבה בתחום העבודה הסוציאלית שמייחדו ממקצועות אחרים. לפי מחקר של פרופסור עידית וייס גל - גישת האדם בסביבתו מיושמת בקרב עובדים סוציאליים בישראל רק ברמת האידאולוגיה ולא ברמת הפרקטיקה. 
לדוגמה - עובדים סוציאליים העובדים במועצה לשלום הילד, עובדים בשיתוף פעולה עם בעלי מקצוע אחרים כגון משפטנים. הם פועלים באופן ישיר, כחלק מרכזי מעבודתם בעיצוב מדיניות חברתית וקידום חקיקה חדשה בתחום רווחת הילד, זכויות של ילדים והגנה על ילדים.