google/wiki40b huggingface dataset:
וונבולניצה

תולדות היישוב

וונבולניצה נזכר לראשונה בראשית המאה ה-11, ובמאה ה-14 הוענקו לו זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נחרב היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בשטחי פולין הקונגרסאית. בימי מרד ינואר היה היישוב אחד ממעוזי המורדים הפולנים, וזכויותיו העירוניות ניטלו ממנו בידי הרוסים.

יהודי וונבולניצה

יהודים החלו לשבת בוונבולניצה במאה ה-17, ובסוף המאה ה-18 הוטלו הגבלות על מגורי היהודים ביישוב. במחצית הראשונה של המאה ה-19 אסרו השלטונות הרוסיים על התיישבות יהודים חדשים ביישוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גדל מספר היהודים בכפר, אך הצטמצם בשנות השלושים, אז הורע מצבם הכלכלי של יהודי היישוב, ונערכו נגדם פרעות מצד האוכלוסייה הפולנית. בין מלחמות העולם נמנו בכפר 1,043 יהודים, למעלה משליש מתושביו. בתקופה זו פעלו בכפר חוגים ציוניים, לצד אגודת ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים מיישובי הסביבה, ובאמצע ספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, והוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה. בתחילת 1940 נמנו ביישוב כ-2,000 יהודים.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, וב-22 במרץ 1942 רצחו הגרמנים כ-120 מיהודי הגטו, ובהם חברי היודנרט. כמו כן, נרצחו יהודים שהסתתרו בבתי פולנים.
ב-31 במרץ 1942 שולחו כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, למעט קבוצת גברים שהועברה למחנות עבודה.

בית הקברות היהודי

כיום נותרו בבית הקברות היהודי רק מספר שברים בודדים מהמצבות.
בשנת 1993, שרה טרגרמן-ריטרסקי (1917-2011), שאביה ואחיה נרצחו בטבח של מרץ 1942, הקימה אנדרטה (51°17′44″N 22°09′35″E) לזכר האירוע. על האנדרטה כיתוב בפולנית ובעברית. הכיתוב בפולנית הוא הקדשה לזכרם הנצחי של הקורבנות ולאחד הגברים שקם מבין הגופות, התחנן על חייו ובתמורה נורה למוות. הכיתוב בעברית הוא הקדשה לקורבנות משפחת טרגרמן, אותם היא נשאה לבית הקברות וקברה בידיה: האב דוד ואחיה אברהם הירש, רפאל מרדכי ופסח נח.
ברקליס

פעילות

לחברה כ-48 מיליון לקוחות בלמעלה מ-50 מדינות וטריטוריות ברחבי אפריקה, אסיה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. נכון ליוני 2010, היו לחברה סך נכסים של 1.94 טריליון יורו, מה שמעמיד אותה כבנק השלישי בגודלו בעולם, אחרי BNP פריבה ו-HSBC. בשנת 2012 התעוררה שערוריה בבנק כאשר התברר שהבנק לא פעל על פי הכללים, הבנק ביצע מניפולציות בריבית הליבור (הריבית הבין-בנקאית באנגליה) כמו גם בריבית היוריבור (הריבית הבין-בנקאית באירופה). בעקבות התפוצצות הפרשה, התפטרו מתפקידיהם מנכ"ל הבנק בוב דיאמונד ויושב ראש בנק מרקוס אגיוס. הפרשה עוררה גלים בארצות הברית ובבריטניה ויש שקראו להכניסם לכלא. 
אשכול ניהול ההשקעות בברקליס כולל שלוש יחידות עסקיות: ברקליס קפיטל (בנקאות ההשקעות), ברקליס חברות (בנקאות מסחרית) וברקליס הון (ניהול הון). 
ברקליס נסחרת בבורסה של לונדון והיא חלק ממדד FTSE 100. היא נסחרת משנית גם בבורסת ניו יורק. מטה החברה נמצא בגורד השחקים ברחוב צ'רצ'יל 1 בלונדון.

היסטוריה

בשנת 1968 היה הבנק הרביעי בגודלו בעולם, והגדול ביותר מחוץ לארצות הברית. בשנת 1970 היו לקבוצה כ-5000 סניפים ב-50 ארצות. בשנת 1974 ירד הבנק למקום השישי בעולם.

ברקליס בנק דומיניון קולוניאול ואוברסיס

בשנים 1918–1919 רכשה ברקליס את הבנק הקולוניאלי ובשנת 1925 את בנק אנגלו-מצרים ובנק אוף סאות' אפריקה, שסבל מספר שנים קודם לכן הפסדים כבדים בארצות הברית. ב-1925 הקימה קבוצת ברקליס הבינלאומית את "ברקליס בנק (דומיניון קולוניאול ואוברסיס)" כמיזוג של קולוניאל בנק, בנק אנגלו-מצרים ונשיונל בנק אוף סאות' אפריקה. 
בשנת 1960 היו לבנק מעל 1,200 סניפים ב-42 מדינות. לבנק היו שלושה סניפים בארצות הברית. בשנת 1971 שונה שום הבנק ל"ברקליס בנק אינטרנשיונל". בינואר 1985 אוחדו ברקליס בנק וברקליס בנק אינטרנשיונל לבנק אחד משותף שכלל כ-2,900 סניפים בממלכה המאוחדת ו-2,400 מחוצה לה.

בארץ ישראל

באפריל 1918 נפתח בירושלים סניף של בנק אנגלו-מצרים ובהמשך הוקמו סניפים נוספים ביפו, בחיפה ובנצרת. סניפים אלו עברו ב-1925 לידי בנק ברקליס של הקלוניות. בתחילת 1926 פתח הבנק סניף ראשון בתל אביב. בשנת 1937 היו לבנק סניפים בירושלים, עכו, עזה, חברון, שכם, חיפה, תל אביב, יפו, רמת גן, ונצרת. סניפי הבנק היוו יעד לארגוני מחתרת ל"החרמת כספים". כזה היה שוד בנק ברקליס בחיפה בקיץ 1947.
בשנת 1960 היו לבנק בישראל סניפים בתל אביב, יפו, ירושלים, חיפה, עכו, נצרת ורמת גן. בשנת 1968 פתח הבנק סניף בפתח תקווה. ב-1968 נרכשו על ידי הבנק שמונה סניפים של בנקים כושלים בהם בנק אלרן, בנק פויכטונגר ובנק קרדיט לישראל. בשנת 1970 פתח הבנק סניף ברחובות. בשנת 1971 היו לבנק כ-45 סניפים בישראל.
ביוני 1971, לאחר שהבנק הפסיד כספים רבים בפשיטות הרגל של ארטיק, אוטוקרס וחברת הולנדר, הושג הסכם על פיו בתחילת 1972 מוזגו סניפי בנק ברקליס עם בנק מרכנתיל ושם הבנק המאוחד נקבע ל"בנק ברקליס-דיסקונט". במסגרת המיזוג הזרים בנק ישראל סכום כסף לכיסוי חלק מהפסדי הבנק.
בפברואר 1993 הפסיקה קבוצת ברקליס את פעילותה בישראל כחלק מהמדיניות הכלכלית של החברה, שכללה התנתקות מבנקאות קמעונאית בינלאומית. אחזקותיה בבנק ברקליס-דיסקונט נרכשו על ידי בנק דיסקונט לישראל, שהפך לבעלים היחידי שלו (מהלך זה הוביל לשינוי שמו של הבנק לשמו הנוכחי, בנק מרכנתיל דיסקונט).
במרץ 2011 פתחה ברקליס קפיטל מרכז מחקר ופיתוח פיננסי בקריית עתידים בתל אביב, בו יועסקו 200 עובדים ישראלים בעלי ניסיון בפיתוח תוכנות ואלגוריתמים פיננסיים.
השושלות הדרומיות והצפוניות

תרבות

על אף הפיצול והתהפוכות בסין, התאפיינה תקופה זו יותר מכל בפריחה תרבותית ואמנותית. הייתה זו תקופה של התפתחות בתחומי המתמטיקה, הקרטוגרפיה, האסטרונומיה והרפואה, ובמקביל בתחומי הקליגרפיה, הציור, השירה והמוזיקה.

דת

בתקופה זו התפשטו והתפתחו דתות הדאואיזם והבודהיזם, כשהן מתחרות זו בזו הן בצפון והן בדרום.
נערכו ויכוחים בין בני המלוכה והאצילים בשושלות השונות האם הבודהיזם צריך להמשך ולהתקיים.
לקראת סוף התקופה התמתנו העמדות הניציות, ומאמיני שתי הדתות גילו סובלנות הדדית, שלתפיסתן ממשיכה לאפיין את סין עד היום. הדתות זכו לפריחה, והתפשטו בכל רחבי סין.

התפצלות סין לצפון ודרום

מלחמת שמונה הנסיכים היא מלחמת אזרחים הרסנית שפרצה במסגרת מאבקי כוח בתוך משפחת הקיסרות של שושלת ג'ין, בין השנים 291-306. הלחימה נערכה רובה בצפון סין, וגרמה נזקים קשים לקיסרות, פגעה בממשל המרכזי שלה, הביאה לבריחה המונית של אוכלוסייה סינית לכיוון דרום הנהר הצהוב, ולפלישת עמים נוודים לצפון סין (תוך ניצול החולשה של בני ההאן). במהלך הפלישה והמרידה בקיסרות, נרצחו הקיסרים הרביעי והחמישי של שושלת ג'ין המערבית. משפחת הקיסרות נאלצה להעביר פעמיים את בירתה.
כתוצאה מנסיגת שושלת ג'ין ובני העם הסיני (האן) מצפונה של סין עד קו הנהר הצהוב, השתלטו בהדרגה על השטח מספר שבטים נוודים לא-סינים (בעיקר טורקים, הונים, מונגולים וטיבטים) אשר הקימו קואליציה של שש-עשרה הממלכות עיקריות (שהתקיימו זמן קצר) ששלטו בין השנים 304-439 על צפון סין.

תחילת תקופת השושלות הדרומיות והצפוניות

יש הרואים את תקופת שושלת ג'ין המזרחית משנת 317 עד 420, כחלק מתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות. משנת 317 שלטה שושלת ג'ין המזרחית (המחודשת) רק על האזור שמדרום לנהר הצהוב, בעוד שצפון סין נשלט על ידי שש-עשרה הממלכות הלא-סיניות.
השושלת שרדה עד שנת 420 לספירה, אז אולץ הקיסר גונג די סימה דוון (הקיסר ה-11 של שושלת ג'ין המזרחית או ה-16 של כלל השושלת) לפרוש, ונכנסה סין לעידן השושלות הצפוניות והדרומיות.
נסיונות לאיחוד הצפון נעשו מספר פעמים, לשווא. ניסיון אחרון ומוצלח לאיחוד הצפון בוצע על ידי הקיסר טאו-בה-ג'יי, שהתחיל את סדרת השושלות הצפוניות בשנת 386, עם שושלת ווי הצפונית (386–534).
במקביל מתאפיינת תקופה זו בהתבוללות של המיעוטים לתוך בני ההאן. תופעה זו התרחשה הן בצפון והן בדרום. הדוגמה הבולטת ביותר היא זו של שושלת ווי הצפונית, שהייתה שושלת של בני שבט השְׂיָאובֵּיי. שושלת זו דגלה בהפרדה תרבותית בין השיאוביי לבין ההאן. בני ההאן הורחקו מעמדות מפתח, הם קיבלו משרות בתחומי הפקידות כמו גובי מיסים. אך הפרדה זו באה לקיצה עם עלייתו של הקיסר שְׂיָאווֵן, שהחל בשנת 497 ליישם תוכנית להתבוללות בקרב הסינים.
פרנצ'סקו סוריאנו

פרנצ'סקו סוריאנו (באיטלקית: Francesco Soriano; נולד ב-1548 או 1549, נפטר ב-1621) היה מלחין איטלקי מתקופת הרנסאנס. הוא היה אחד החברים המוכשרים והמיומנים באסכולה הרומאית בדור הראשון שאחרי ג'ובאני פלסטרינה.
סוריאנו נולד בסוריאנו, סמוך לוויטרבו. הוא למד ב"בזיליקה די סן ג'ובאני אין לטראנו" ברומא אצל כמה מורים, ביניהם פלסטרינה, הוסמך לכמורה בשנות ה-70' של המאה ה-16 ובשנת 1580 היה למאסטרו די קאפלה ב"סן לואיג'י דאי פרנצ'זי", גם היא ברומא. ב-1581 עבר למנטובה, שם קיבל משרה בחצר גונזגה, אבל ב-1586 חזר לרומא שם נשאר עד סוף חייו ועבד כמנצח מקהלה בשלוש כנסיות נפרדות, ביניהן הקאפלה היוליאנית בכנסיית פטרוס הקדוש. סוריאנו פרש בשנת 1620.
סוריאנו עבד עם פליצ'ה אנריו בתיקון ספר התפילות הקתולי להתאימו לדרישות הקונטרה-רפורמציה, עבודה שפלסטרינה לא הספיק להשלים.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של סוריאנו דומה מאוד לזו של פלסטרינה, אך במידת מה ניכרת בה השפעתן של המגמות המתקדמות שרווחו סמוך למפנה המאה. הוא אימץ את הסגנון הפוליכוראלי של האסכולה הוונציאנית ובה בשעה המשיך במסורת הכתיבה הפוליפונית החלקה של פלסטרינה; כן נטה למרקמים הומופוניים, שהקלו בדרך כלל על הבנת הטקסט המושר. 
סוריאנו כתב מיסות, מוטטים (חלקם לשמונה קולות), מזמורי תהילים (קובץ אחד, שיצא בוונציה בשנת 1616, כתוב ל-12 קולות ובסו קונטינואו), פסיונים לכל אחת מבשורות השליחים (מתאוס, מרקוס, לוקאס ויוהנס),אנטיפונים מריאניים וכמה ספרי מדריגלים. הפסיונים שלו הם מבשרים משמעותיים למוזיקה המפורסמת יותר, שנכתבה לאותם טקסטים בתקופת הבארוק, כגון אלה של יוהאן סבסטיאן באך; הם כתובים בסגנון מאופק אך דרמטי, תוך ניסיון מסוים לאפיין דמויות. במידה ידועה, הם מבשרים את האורטוריה, בשילוב של קולות סולו, מקהלה ותפקידי דמויות ללא משחק, אבל בסגנון המקורב יותר לזה של פלסטרינה מאשר לכל כתיבה בארוקית.
סנואו היל (אי)

היסטוריה

את האי גילתה ב-6 בינואר 1843 משלחת בריטית בראשות ג'יימס קלארק רוס, שכיון שלא היה בטוח מה הקשר שלו עם היבשה, קרא לו "סנואו היל" ("גבעה מושלגת"), משום שחיפוי השלג שלו עמד בניגוד לאדמה החשופה של האי סיימור הסמוך. את עובדת היותו אי נפרד קבעה בשנת 1902 המשלחת השוודית לאנטארקטיקה בראשות אוטו נורדנשלד, שעשתה שם את עונות החורף של 1901, 1902 ו-1903 אחרי שאונייתה אנטארקטיק נלכדה בקרח הים. האי שימש למשלחת כבסיס לחקר האיים השכנים וחוף נורדנשלד של חצי האי האנטארקטי.

אתר היסטורי

צריף העץ שהקימה הקבוצה העיקרית של המשלחת השוודית בפברואר 1902, הידוע גם בשם "בית נורדנשלד" הוכרז כאתר היסטורי או מונומנט (HSM 38), בעקבות הצעה שהגישו ארגנטינה והממלכה המאוחדת להאספה המייעצת לברכית האנטארקטית.

אזור צפרות חשוב

אתר בקצה הדרום-מערבי של האי, המקיף 263 הקטאר של קרח ים סמוך לחוף, הוכר כאזור צפרות חשוב (IBA) על ידי האיגוד הבינלאומי לצפרות, משום שהוא מאכלס מושבת קינון של כ-4000 זוגות של פינגווינים קיסריים. זו אחת משתי מושבות יחידות מסוג זה על יבשה באזור חצי האי האנטארקטי; המושבה השנייה נמצאת באיי דיון.
שיטה איטרטיבית

שיטה איטרטיבית היא שיטה מתמטית המייצרת סדרה של קירובים טובים יותר ויותר לפתרון לבעיה נתונה. שיטה איטרטיבית נקראת מתכנסת אם סדרת הפתרונות שהיא מייצרת מתכנסת לפתרון מסוים עבור קירוב ראשוני (כלומר עבור קלט מסוים). 
דוגמה מוכרת לשיטת איטרטיבית היא אלגוריתם למציאת שורשים של פונקציה (או מערכת משוואות),  כדוגמת שיטת ניוטון-רפסון, המשתמש בניחוש ראשוני כדי לייצר סדרת קירובים לפתרון. שיטה איטרטיבית נבדלת משיטה ישירה, שבה הבעיה נפתרת באמצעות סדרת פעולות סופית. בהיעדר שגיאות עיגול, שיטות ישירות צפויות להחזיר את הפתרון המדויק (כדוגמת פתרון מערכת משוואות  באמצעות שיטת החילוץ של גאוס). במקרים רבים שיטות איטרטיביות הן השיטות היחידות לפתרון לבעיה ובפרט במערכות משוואות לא ליניאריות. שיטות איטרטיביות שימושיות גם במערכות ליניאריות מרובות משתנים (לעיתים עם מיליוני משתנים) שבהן שיטות ישירות עשויות להיות יקרות לחישוב.
דמוגרפיה של ישראל

תושבים שאינם יהודים או ערבים

כ-4.8% מתושבי מדינת ישראל, המהווים כ-440,000 תושבים מאוכלוסיית המדינה, מוגדרים כ"אחרים". תושבים אלו אינם יהודים או ערבים; רובם המכריע הם עולים מברית המועצות לשעבר ובני משפחותיהם, אשר אינם רשומים כיהודים במשרד הפנים (תושבים ללא סיווג דת ונוצרים שאינם ערבים), ואשר קיבלו את אזרחותם מתוקף חוק השבות. קבוצת התושבים שאינם יהודים או ערבים מונה גם את הצ'רקסים, המונים כ-4,000 נפש, ואת הארמנים, המונים כ-3,000 נפש, השומרונים (כולם אזרחי ישראל), המונים 796 נפש (מתוכם 415 במדינת ישראל ועוד כ-380 בהר גריזים), והם מהווים כ-0.01% מכלל תושבי מדינת ישראל. מוצאם האתני שונה משל היהודים וכך גם דתם. הם מגדירים עצמם "בני ישראל" או "ישראלים שומרונים".
רוב תושבי קבוצה זו נטמע מבחינה תרבותית בחברה היהודית בישראל, והפער בין ראייתו העצמית כשייך לחברה ובין הגדרתו ההלכתית - מוליד לעיתים חיכוכים. בין היתר, עלתה הקריאה לעודד גיור המוני בקרב אוכלוסייה זו; לשם כך, הוקם המכון המשותף ללימודי יהדות.

היסטוריה ומגמות דמוגרפיות

הרכב האוכלוסייה במדינת ישראל הושפע מגלי עליה והגירה, מלחמות, ושינויי פיריון. עובדה זו הקשתה על חיזוי הנתונים הדמוגרפיים בה. הראשון שעסק בנושא באופן משמעותי, היה ההיסטוריון שמעון דובנוב, אשר חזה ב-1898, שבשנת 2000 יהיו בישראל כ-500,000 יהודים. האוכלוסייה היהודית הושפעה מגלי העלייה השונים. בשנת 1945, לפי הערכת מחלקת הסטטסטיקה של הסוכנות היהודית, היו בארץ ישראל 592,000 יהודים, 78% היו ממוצא אשכנזי. 57,000 היו ספרדים, 29,000 תימנים ו-46,000 מיתר עדות המזרח.
גם האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל עברה שינויים. בתקופת המנדט הבריטי הייתה האוכלוסייה הערבית בתחומי ארץ ישראל בעלת הגידול המהיר ביותר במזרח התיכון, כאשר בסמוך ליישובים היהודיים נרשם גידול של עד 11% באוכלוסייה הערבית. בשנת 1948, הידלדלה האוכלוסייה הערבית כמעט לחלוטין עקב בריחה המונית של ערביי ישראל למדינות ערב, ובשנים שלאחר קום המדינה אפשרה ישראל לכ-200,000 ערבים לחזור להתיישב בתחומי מדינת ישראל]. בשנים 1948–1967 חלה התמעטות מה באוכלוסיית יהודה ושומרון. בשנים 1967–1993, חל גידול חד באוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון. בשנת 1993, במסגרת הסכמי אוסלו, הובאו לישראל כ-50,000 ערבים, וייתכן שהיגרו לישראל עוד כ-400,000 ערבים, אשר לא התאזרחו, במסגרת מדיניות פתיחת הגבולות עם ירדן (על פי ארנון סופר]). אוכלוסיית ערביי ישראל הושפעה אף היא: ישראל העניקה אזרחות לערבים שנישאו לאזרחים ישראלים, במסגרת איחוד משפחות. כמה מאות אלפי ערבים קיבלו אזרחות מאז 1967]. בשנות ה-2000 והאינתיפאדה השנייה נרשם מאזן הגירה שלילי בקרב ערביי יהודה ושומרון, וחלה ירידה חדה בשיעור הילודה, בהתאם למגמה הכללית בקרב ערביי האזור].
על פי תחזיות דמוגרפיות שערכה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2017, צפויה אוכלוסיית ישראל להגיע לכ-10 מיליוני תושבים בסוף שנת 2024, לכ-15 מיליוני תושבים בסוף 2048, ובשנת 2065 היא צפויה להגיע לכ-20 מיליוני תושבים.
יהודית שוויצר

ביוגרפיה

נולדה וגדלה בחולון. בגיל ארבע התחילה ללמוד ריקוד. בראיון לאורה גרנות בשנת 2000 אמרה שוויצר: "רות גרשוני כינתה אותי פנומן ובשלב מסוים היא הודתה שהיא כבר לא מתאימה להיות המורה שלי לריקוד והפנתה אותי למיה ארבטובה בתל אביב. מאוחר יותר למדתי גם אצל גרטרוד קראוס ומורים נוספים מהארץ ומחו"ל". 
בהמשך השתלבה בלהקת המחול כרמון של יונתן כרמון ולאחר מכן בלהקת פעמונים. מאוחר יותר למדה באקדמיה למחול ע"ש רובין בירושלים. במקביל עברה עם הוריה לחדרה והקימה בעיר להקת מחול שפעלה במקביל לתזמורת הנוער העירונית בניצוחו של אהרון גרוניך, (אביו של שלמה גרוניך). 
בתוך זמן קצר החלה ההצלחה להאיר פנים לשוויצר הצעירה. היא שכרה אולם מקומי ופתחה בו סטודיו למחול שהפך ברבות השנים ל"מרכז למחול בהנהלת יהודית שוויצר". 
פגישה עם המפיקה רינה כרמלי ב-1980 שינתה את חייה של שוויצר ואת מפת המחול בארץ ובחדרה בפרט. היא הוזמנה ליצור את הכוריאוגרפיה לפסטיבל שירי הילדים מספר 13 (בשנת 1982), בבימויו של הבמאי והשופט צדי צרפתי. שיתוף הפעולה הפורה בין השניים הסתמן כהצלחה ושוויצר וצרפתי המשיכו לעבוד יחד בפסטיבלי הילדים, בפסטיגלים ובמחזות הזמר הכי גדולים בארץ במשך שנים ארוכות ובהשתתפותם של רקדני המרכז למחול-חדרה: פסטיבלי הילדים 13-17 (בין השנים 1982-1987), פסטיבל בצבעים טבעיים (בשנת 1986), פסטיגל בין השנים 1986-1996, מחזות הזמר צבי הנינג'ה  (בשנת 1991) ומחסן ההפתעות (בשנת 1995). 
כמו כן הייתה אחראית על הכוריאוגפיה בסדרת הטלוויזיה "מוסיכף" ששודרה בערוץ 2.
שוויצר הייתה אחראית על הכוריאוגפיה בטקסי מלכת היופי בשנות ה-80 ושנות ה-90 ושל טקס פתיחת המכביה. כמו כן הייתה אחראית על הכוריאוגרפיה של מופע טלפורים.
במשך 18 שנה ליוו תלמידיה את תוכנית הטלוויזיה זהו זה והופיעו בין השאר עם האמנים: ברי סחרוף, שלמה גרוניך, גידי גוב, רמי קלינשטיין, צביקה פיק, ירדנה ארזי ועוד.
בשנת 1967 נולד לה בנה הראשון ניר,  ובשנת 1971 נולדה לשוויצר בתה מאיה(מאי). בתה של שוויצר ממשיכה את דרכה בבמות אך לא בריקוד אלא במשחק ודוגמנות.
בשנת 1988 הקימה שוויצר את מגמת המחול בתיכון חדרה, מגמה שבוגריה השתלבו בתפקידי מפתח בעולם המחול הישראלי.
נפטרה בשנת 2001 ממחלת הסרטן.
בחדרה נקרא הרחוב בו שכן הסטודיו שלה "סמטת יהודית".
סלומוניקו

עלילה

סלומון (סלומוניקו) קרקסטיקה הוא עובד הנמל עני אך אוהב את החיים, שלא מוכן לוותר על זהותו הסלוניקאית ועל ביתו שבנה במו ידיו בשכונת פלורנטין, גם לא כשרוב חבריו לשכונה, בעלת ההווי היווני, עוברים לשכונות חדשות ולחיים אחרים. כאשר עובר סלומוניקו במטרה לתת לילדיו חינוך טוב יותר וחיים נוחים בצפון תל אביב הוא מבין שהוא לא בדיוק רצוי בשכונה החדשה, בעוד בתו נכנסת להיריון לא רצוי, המוביל את עלילת הסרט לדרמה מרגשת ונוגעת ללב.
סמל קיריבטי

סמל קיריבטי הוא סמלה של קיריבטי או קיריבס - מדינת איים באוקיינוס השקט, משני עברי קו המשווה, הכוללת את איי גילברט, ליין, פניקס ובנבה. בדומה לדגל קיריבטי מציג הסמל ציפור פריגטה צהובה מעל שמש זורחת על רקע אדום. בתחתית הסמל מצוירים גלים כחולים ולבנים המסמלים את האוקיינוס השקט. שלושת הפסים הלבנים מסמלים גם את שלוש קבוצות האיים המרכיבות את קיריבטי (איי גילברט, איי פניקס ואיי ליין). 17 קרני השמש מסמלות את 16 איי גילברט ואת האי באנאבה.
בתחתית הסמל, על קלף, רשום מוטו המדינה: 'TE MAURI TE RAOJ AO TE TAMBOMA' (בריאות, שלום ושפע).
הסמל הוצע לראשונה ב-1 במאי 1937 כדי לסמל את איי גילברט ואליס, שהיו באותה עת בשליטת הממלכה המאוחדת. בשנת 1979 הפך הסמל לסמלה הרשמי של קיריבטי ונוסף לו מוטו המדינה.
ז'אן קוקטו

ביוגרפיה

ז'אן קוקטו נולד בעיירה מזון-לאפיט שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת לז'ורז' קוקטו, פרקליט וצייר חובב, שהתאבד כאשר ז'אן היה בן תשע שנים בלבד. כאשר למד בבית הספר התיכון ליסה קונדורסה בפריז, לא התעניין בלימודים ולא קיבל תעודת בגרות. למרות כישרונותיו הספרותיים והאמנותיים החשיב את עצמו קודם כל למשורר, ואת כל יצירותיו - לשירה.
קובץ השירים הראשון שלו "מנורת אלאדין" התפרסם ב-1908. הוא נודע במהרה בחוגי הבוהמה של פריז בשם "הנסיך קל הדעת", שהפך לשמו של קובץ שירה נוסף שפרסם ב-1910. הוא התיידד עם מרסל פרוסט, אנדרה ז'יד ומוריס בארס. במשך מלחמת העולם הראשונה שירת כנהג בצלב האדום. בתקופה זו הכיר את גיום אפולינר, פאבלו פיקאסו, אמדאו מודיליאני ואמנים רבים אחרים שאיתם שיתף פעולה.
כמייצג חשוב של תנועת הסוריאליזם, שנוסדה על ידי אנדרה ברטון ופיליפ סופו, השפיע ז'אן קוקטו על יצירתם של אמנים רבים ובהם המלחינים של קבוצת השישה שנפגשו בבתי הקפה של רובע מונפרנאס בפריז.
ב-1918 פגש במשורר רמון ראדיגה שהיה בן חמש עשרה שנה בלבד. הם שיתפו פעולה ונסעו לחופשות יחדיו. קוקטו המליץ על ראדיגה בפני החוגים הספרותיים של פריז ודאג לפרסם את שיריו. מותו הפתאומי של ראדיגה ב-1923 גרם לקוקטו להתמכר לאופיום. הוא עזב את פריז ונסע למונטה קרלו בחברת סרגיי דיאגילב לשם הצגת הבלט "הלילות" על ידי להקת הבלט הרוסי שבעבורה קוקטו כתב מספר יצירות ספרותיות.
ב-1929, כאשר ניסה להיגמל מהתמכרותו לאופיום, כתב את הרומן הנודע "הילדים הנוראים" (Les Enfants terribles) שזכה להצלחה רבה בציבור ומאוחר יותר עובד לסרט קולנוע בבימויו של ז'ן פול מלוויל. סרטיו של קוקטו, שאת רובם כתב וביים, השרו על הקולנוע הצרפתי את רוח הסוריאליזם והשפיעו על התפתחות הגל החדש באמנות ובספרות.
ב-1940 כתב עבור ידידתו הזמרת אדית פיאף את המחזה "שווה הנפש היפה" שבו לקחה חלק. למרות פרשות אהבים אחדות עם נשים, ז'אן קוקטו היה הומוסקסואל מוצהר ופרסם דברי ביקורת רבים נגד אלה שתיעבו את ההומוסקסואליות. אחד מיחסיו הממושכים ביותר היה עם שחקן הקולנוע ז'אן מארה ששיחק בסרטיו "היפה והחיה" (1946) "רואי בלה" (1948) ו- "אורפיאוס" (1950), אירוע קולנועי רב-חשיבות, ובוודאי אחד הדוגמאות המרשימות לקולנוע פיוטי במלוא המובן המודרני של המילה. סרט ההמשך "צוואתו של אורפיאוס", הצליח הרבה פחות.
ב-1955 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית. במרוצת חייו היה, בין היתר, חבר אקדמיית מאלארמה, האקדמיה הגרמנית בברלין, אקדמיית מארק טוויין בארצות הברית, ושימש כנשיא כבוד של פסטיבל הקולנוע בקאן. הוא כתב כ-30 ספרים, כ-15 מחזות, שירים רבים, דברי ביקורת בשטחי האמנות, השירה והספרות, והיה מפיק, תסריטאי או במאי של כ-15 סרטים. קוקטו נחשף לקהל הישראלי הרחב בערב "אהבה וג'אז",שהוצג שנים רבות, בביצועם של גדעון שמר ומל קלר. 'מסמר-הערב' היה השיר הנפלא של קוקטו -"איבדתיה".
ב-1963 מת ז'אן קוקטו בטירתו שבעיירה מיי-לה-פורה (בחבל איל-דה-פראנס) כתוצאה מהתקף לב, שעות מספר לאחר שנודע לו על מותה של אדית פיאף. הוא נקבר בקפלה העתיקה שבעיירה, שאת חלונותיה עיטר קודם לכן. על מצבתו נכתב: "אני נשאר עמכם".
חלק מחיי

סינגלים

ב-11 באוקטובר 2010 יצא הסינגל הראשון מהאלבום - "רציתי להגיד לך" בסגנון רגאיי ים תיכוני. את המילים והלחן כתב רותם כהן להפקה מוזיקלית של תמיר צור, וקולות של אוריה גזית, חבר ההרכב האלקטרוני J-Wiewz. השיר הגיע לכ-3 מיליון צפיות ביוטיוב.   
ב-13 בדצמבר 2010 הוציא את הסינגל השני בשם "בואי נברח". את מילות השיר כתב גולן עצמו ללחן של הזמר והיוצר האלבני פלורי מומג'סי.
ב-4 בינואר 2011 יצא הסינגל השלישי - "מזמור לגלעד" שכתב יוסי גיספן ללחן ראשון של גולן עצמו. השיר הגרם להזדהות הקהל עם תחושת השבי של שליט עצמו. השיר הושפע מתפילת "הנני".
ב-22 בפברואר 2011 הוציא את הסינגל הרביעי "נולדת בשבילי" שנכתב והולחן על ידי דורון אלימלך ואליאב מועלם.
ב-27 במרץ 2011 יצא הסינגל החמישי חידוש ל"תמונה שבורה" (במקור של מוני ארנון), כחלק מהפרויקט "שני צדדים למטבע" ונכלל באלבום. השיר היה במקומות הראשונים במצעדים השבועיים ברדיו ובסלולר.
עם צאת האלבום יצא השיר "כשאחר" שזכה להצלחה ענקית וצעד 3 שבועות ברציפות במקום ראשון  במצעד השבועי של גלגלצ ובהשמעות ברדיו מקום ראשון וגם בסלולר ועם יותר משני מיליון צפיות ביוטיוב.
לאחר צאת האלבום, יצאו לרדיו הסינגלים "רק בגלל זה", "תחזרי כבר הביתה" ללחן ומילים של דודו אהרון ו"חלק מחיי" שנכתב על הפרידה מאילנית לוי, "מלאך שומר", "ללכת או להישאר" שזכה ל-2 מיליון צפיות ביוטיוב השירים האלה הפכו ללהיטם גדולים בארץ. כל שירי האלבום זכו למספר גדול של צפיות ביו טיוב, חלקם עברו את מיליון הצפיות, כאשר השיר "כשאחר" הגיע ללמעלה מ-6 מיליון צפיות באתר.

ההצלחה

האלבום הפך תוך חודש הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל.
Throwing It All Away

ביצוע בהופעות והווידאו קליפ

Throwing It All Away בוצע בסיבובי ההופעות של Invisible Touch, The Way We Walk, Calling All Stations, ו-Turn It On Again. גם בהופעות אלו הצליל השתנה לנמוך יותר כדי להעמיק את קולו של המתופף והסולן, פיל קולינס. השיר בהופעות מופיע באלבומים כגון: The Way We Walk, Volume One: The Shorts, ו-Live Over Europe 2007. גם בסרט ההופעה When in Rome 2007, השיר מבוצע.
במהלך הפתיחה וממש לפני תום ההופעות החיות, קולינס השתמש בקריאה ובתגובה עם הקהל באמצעות שפה שטותית (במכוון).
הוידאו קליפ לשיר היה בעצם נראה כשהלהקה עושה בדיקת סאונד. כמו כן, הקליפ נכלל במארז ה-DVD אשר מראה את 33 הווידאו קליפים של הלהקה, The Video Show.
מורמילו

המורמילו (ברבים: מורמיליונס) היה היורש של הגלדיאטור הגאלי, שהספיק להשתלב בחברה הרומאית בתקופת הקיסרות הרומית, ועד ימי שלטונו של אוגוסטוס כבר לא היה רצוי לכנות אותו בשם שמתאר אותו כזר (מגאליה), ולכן מעמד הגלדיאטור "הגאלי" נעלם.

סגנון הלחימה

סגנון הלחימה של המורמיליונס היה מתאים לגברים כבדים עם כתפיים חזקות, שיעזרו להם לסחוב את המשקל של המגן שלהם. המורמילו היה תלוי בכוחו ובסיבולת שלו כדי לשרוד נגד יריבים שהיו מותאמים יותר להתקפה. המגן המלבני נתן לו יתרון בהגנה והגלאדיוס איפשר לו לתקוף את אויביו כשהיו בטווח קרוב, המורמיליונס אומנו לבעוט ביריביהם עם רגליהם שהיו מוגנות יחסית.

יריביו

המורמילו בדרך כלל נלחם נגד התראקי או ההופלומכוס, עמו היה לו במשותף בכל הקשור לציוד (גלאדיוס, מאניקה, וקסדה בסגנון דומה).מספר מחברים עתיקים, כולל ולריוס מקסימוס וקווינטיליאנוס טוענים כי הוא גם נלחם באופן קבוע נגד הרטיאריוס. שילוב שבהחלט נחשב יוצא דופן, איטי אך משוריין בכבדות כנגד מהיר אך מאובזר באורח קל. עם זאת, שילוב זה שנוי במחלוקת, ותיאורים של מורמיליונס מראים אותם נלחמים כנגד התראקי או ההופלומכוס ולא כנגד הרטיאריוס. 
דוגמאות של זיווג בין המורמיליונס לסוגי גלדיאטורים אחרים אפשר לראות בפרסקאות וגרפיטי בפומפיי. בדוגמה שהשתמרה היטב [1] מורמילו בשם מרקוס אטילוס, אשר לזכותו קרב אחד וניצחון אחד, מתואר עומד מעל דמותו המובסת של לוציוס ראסיוס פליקס (Lucius Raecius Felix), שלזכותו 12 קרבות ו-12 ניצחונות. יריבו מוצג כורע, ללא נשקו וללא קסדתו. בגרפיטי נרשם כי פליקס שרד את הקרב וקיבל את חירותו (Manumission).
אאופלוצפלוס

בתרבות

האאופלוצפלוס מופיע בסרט המצויר "The Land Before Time II".
אאופלוצפלוס נראה בסרט דינוזאור כדמות של יצור צעיר וטיפש, דבר שלא דמה ליצור האמיתי. 
אאופלוצפלוס מתואר בספר פארק היורה אך לא נראה בסרטי הסדרה.
הוא נראה גם בסדרת המשחקים מלך הדינוזאורים.