google/wiki40b huggingface dataset:
קתדרלת סלוודור דה אווילה

מבנה

הקתדרלה תוכננה כקתדרלה-מבצר כאשר האפסיס שלה משמש כצריח בחומות העיר. היא מוקפת במספר בתים מפוארים, מעין ארמונות קטנים, החשובים שבהם הם: ארמון הערב, ארמון המלך הפעוט, ארמון הואלדרבאנוס, שהיו אחראים להגנת Puerta de los Leales ("שער הנאמנים") שידוע גם כ-La Puerta del Peso de la Harina ("שער דרך הקמח").
הקתדרלה, כאמור, בנויה בסגנון גותי ונחשבת לקתדרלה הגותית הראשונה בספרד. היא מכילה קווי דמיון לבזיליקת סן דני שבפריז, הכנסייה הגותית הראשונה.

היסטוריה

ההיסטוריונים אינם יודעים מתי החלה בניית הקתדרלה, כאשר ישנן שתי תאוריות בנושא. הראשונה טוענת שאלוואר גרסיה החל את בנייתה ב-1091 בתוך השרידים של כנסיית המושיע שנהרסה עקב מתקפות המוסלמים ושהמלך אלפונסו השישי, מלך קסטיליה גייס את הכסף הדרוש לבנייתה. היסטוריונים אחרים טוענים שהיא פרי עבודתו של המאסטרו פרושל ונבנתה במהלך המאה ה-12, בזמן אכלוסה מחדש של קסטיליה הישנה שהונהג בידי ריימונד מבורגונדי.
חלקים מהמאה ה-13 בקתדרלה כוללים את הקומות הראשונות של המגדלים והספינות המשניות. מהמאה ה-14 נכללים הקומות השניות של המגדלים, הקלויסטר, הקמרונות והתמיכות הדואות. הקתדרלה הושלמה במאה ה-15. ב-1475 נוסף לקתדרלה שעון מכני מאת חואן גואס.
FN Minimi

M249

מקלע M249 הוא גרסה אמריקאית שפיתח צבא ארצות הברית למקלע המקורי. על המקלע נמתחה ביקורת: הוא היה לא אמין ונטה להיתקע בתדירות גבוהה בתנאי מדבר בגלל החול. בנוסף, מאחר שתוכנן כמעין מאג מוקטן, הנוקר שלו נטה להישבר. במלחמת עיראק (2003) מקלעים רבים נתבלו ונשברו, וחיילים העידו שחלקם הוחזקו באמצעות סרט בידוד ואמצעים מאולתרים אחרים.

בצה"ל

המינימי שירת תקופה מסוימת בהיקף מצומצם גם בצה"ל, בעיקר בגזרת דרום לבנון ורצועת הביטחון, אך הוחלף בשנת 1997 במקלע הנגב הישראלי שהפך למקלע הקל הסטנדרטי של חיל הרגלים. הנגב עלה על המינימי בביצועיו, אך בעיקר בעמידותו ואמינותו (אך גם בנגב היו לא מעט מעצורים).
בית הכנסת של ברודסקי

היסטוריה

בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 החליט הסוחר העשיר, התעשיין והנדבן היהודי אליעזר ברודסקי לבנות לעצמו בית כנסת. באביב של שנת 1897 הוא קיבל אישור מהסנאט של האימפריה הרוסית. בית הכנסת הכוראלי נפתח ב-24 באוגוסט (5 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני) של שנת 1898, ביום הולדת ה-50 של ברודסקי. עלות הבנייה הסתכמה ב-150 אלף רובלים. בטקס הפתיחה החגיגי נוכחו ראש המחוז, ראש העיר קייב ונציגים חשובים אחרים של אותה תקופה. 
בקני המידה של מזרח אירופה, בית-הכנסת היה מודרני להפליא: ניתנו בו דרשות סדירות במקום פלפולים תלמודיים או שיעורי מוסר של מגידים, נאסר להרעיש ולהפריע בתפילה, צופה מהמתפללים להגיע בלבוש אירופאי והייתה מקהלת בנים עם חזן מקצועי. מוטיבים אלה (שהיו מובנים מאליהם במרכז ומערב אירופה) נחשבו לסממנים אליטיסטיים, ובית-הכנסת – כמו מוסדות דומים במזרח – שירת לא את כלל הציבור אלא את האליטה המסחרית הגליציאנית ואת החוגים המתקדמים שהיו מקורבים אליה. 
אחרי מהפכת אוקטובר, בשנת 1926, בית הכנסת נסגר בהוראת השלטונות. המבנה שימש כמועדון. בשנת 1955 קיבל תיאטרון הבובות האקדמי של קייב את המבנה. במהלך השנים בוצעו במבנה שינויים רבים. ב-1970 נבנתה חזית חדשה ונבנתה מחדש הקומה השלישית.
בשנת 1992 פרסם נשיא אוקראינה חוק העוסק בהחזרת מבני דת לידי קהילות שהמבנים היו שייכים להן בעבר. לאחר פנייה של הקונגרס היהודי-אוקראיני בראשות ודים רבינוביץ' ב-1997, עבר תיאטרון הבובות למבנה אחר, והקהילה יהודית קיבלה את בית הכנסת לרשותה. ב-14 במרץ 2000 התקיים טקס חגיגי של פתיחתו המחודשת של בית הכנסת. ב-2008 הקהילה חגגה 110 שנים לבית הכנסת.
המטבח הדני

המטבח הדני מורכב באופן מסורתי ממרכיבים המתאימים למזג האוויר הקר והלח של דנמרק. בדנמרק קיימת תעשייה חקלאית ענפה, הכוללת בין היתר ייצור מוצרי חלב, שעורה, תפוחי אדמה, שיפון, סלק, חסה, פירות יער ופטריות. דנמרק מוקפת ים בשלוש מארבע רוחות השמיים, ועל כן לא מפתיע כי גם דגה ממלאת תפקיד חשוב במטבח. המטבח הדני, בשל הקירבה התרבותית והאקלימית לשאר מדינות סקנדינביה, גם דומה מאוד למטבח הסקנדינבי; אך דומה גם למטבחי מדינות מזרח אירופה. ההיסטוריה הייחודית של דנמרק השפיעה אף היא על דמותו של המטבח הדני. 
בין סוגי מאכלי הדגים הפופולריים בדנמרק, ראוי להזכיר עיבודים שונים של מליח ואת השימוש בביצי דג הפיקה (stenbider באנגלית Lumpfish), שאותן מגישים על ביצה קשה, בין היתר בסמרברד (smørrebrød) - כריך פתוח מלחם שיפון כהה, מאכל דני מסורתי. 
המאפים המתוקים הדנים מפורסמים בעולם כולו, אם כי כנראה מקורם לא בדנמרק, אלא באופה שהגיע מווינה לדנמרק (ואכן, בדנית הם נקראים wienerbrød, לחם וינאי). באנגלית ובמספר שפות נוספות נקראים מאפי שמרים אישיים "Danish" (דניש).
עקב הדמיון למטבחים הסקנדינביים האחרים כמו גם למטבח הגרמני, אין מאכלים שניתן לכנותם מאכלים דנים מובהקים.
וילארד בויל

קורות חייו

וילארד נולד באמהרסט, נובה סקוטיה שבקנדה לברניס דיואר ולארנסט בויל. כשהיה בן שלוש עברה משפחתו לקהילה מרוחקת בצפון קוויבק שהייתה במרחק כ-50 קילומטר מבית ספר הקרוב ביותר לכן למד בבית עם אמו עד שנת 1939 תחילת מלחמת העולם השנייה. אחרי שירותו בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה סיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת מקגיל בשנת 1947, תואר שני בשנת 1948 ודוקטורט בשנת 1950. ושלוש שנים לאחר מכן הצטרף למעבדות בל. התחתן עם בטי ג'וסי בשנת 1947 ונולדו לו 4 ילדים.

קריירה מחקרית

אחרי שהצטרף למעבדות בל עבד בחברת AT&T שהיא אחת מחברות הבת של בל. שם חקר על מוליכים למחצה. ב-1962 הוא המציא ביחד עם הפיזיקאי האמריקאי דונלד נלסון את הלייזר הראשון שהיה מסוגל להיות מופעל ברציפות לעומת לייזרים קודמים שיכלו להיות מופעלים רק בצרורות קצרות. בין השנים 1962–1964 בויל היה מנהל של מחלקת המדע חלל בחברת בלקום חברת בת של AT&T, שם עזר לבחור מקומות נחיתה על הירח לפרויקט אפולו. בשנת 1964 חזר לעבוד במעבדות בל. בשנת 1969 בויל וג'ורג' סמית שגם עבד במעבדות בל נתבקשו להמציא קונספט חדש לזיכרון מחשב. לאחר כשעה של דיון הגיעו לרעיון הכללי של חיישן הCCD. בגלל רגישות חיישן הCCD לאור השימוש העיקרי בו הוא הצילום בו הוא מחליף את הפיליים כאמצעי הקלטה. בנוסף הCCD משמש לשילוח תמונות טובות לכדור הארץ מהחלל. בויל זכה בפרס נובל בשנת 2009 ביחד עם ג'ורג' סמית על המצאת החיישן הCCD.
יום ירושלים הבינלאומי (איראן)

יום ירושלים הבינלאומי (מפרסית: יום קודס הבינלאומי, פרסית: روز جهانی قدس, בתעתיק: "רוז-י ג'האני קדס") הוא יום שנתי המונהג באיראן ביום שישי האחרון של הרמדאן, שנועד להביע התנגדות כללית לציונות, ובפרט לשליטת מדינת ישראל בירושלים. אירועי היום כוללים הפגנות ועצרות רחוב באיראן, במדינות ערביות ומוסלמיות נוספות וכן בקרב ערביי ישראל.
ציון היום החל בשנת 1979 על ידי האייתוללה ח'ומייני לאחר המהפכה האיראנית. העצרות ממומנות על ידי המשטר האיראני.

היווסדות היום

יום המחאה האנטי-ציוני הוכרז על ידי מנהיג המהפכה האסלאמית של איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני. באוגוסט 1979, שנת המהפכה האיראנית, לאות הזדהות עם הפלסטינים, הכריז ח'ומייני על חובה דתית של כל מוסלמי לשחרור ירושלים:
"מזמין אני את המוסלמים בכל רחבי העולם לציין את יום שישי האחרון של החודש הקדוש של רמדאן כיום אלקודס, כדי להכריז על סולידריות בינלאומית של מוסלמים לתמיכה בזכויות הלגיטימיות של העם המוסלמי על פלסטין. במשך שנים רבות אני מודיע למוסלמים על הסכנה הנשקפת מישראל, אשר היום גברה בהתקפותיה הפראיות נגד אחינו ואחיותינו בפלסטין ובדרום לבנון, וממשיכה להפציץ בתים של פלסטינים. אני דורש מכל המוסלמים של העולם ושל הממשלות המוסלמיות להצטרף יחד כדי לכרות את יד הגזלן ותומכיו".
משה יהודה פרנקו

ביוגרפיה

נולד בתקצ"ז ברודוס לרב יוסף פרנקו. בילדותו למד תורה מפי אביו שהיה מחכמי העיר ובישיבות שונות שבעיר. בבחרותו עבד לפרנסתו כרוכל והסתובב בכפרים הסמוכים. בהמשך פתח חנות קטנה באי.
בשנת ה'תרס"ו התמנה לרב של האי רודוס. עלה לירושלים בשנת ה'תרע"א באותה שנה גם מונה לכהן בתפקיד הראשון לציון. בעקבות מלחמת העולם הראשונה נאלץ בשלב מסוים לעזוב את התפקיד. נפטר בא' טבת ה'תרע"ח.
פליקס זמדגס

פליקס זמדגס (נולד ב-1995 במלבורן) הוא פותר קוביות הונגריות בזמן מוקצב מפורסם (speedcubing).
שמו האמצעי הוא ממוצא לטבי, הסבים והסבתות שלו, מקורם מליטא.
זמדגס קנה לראשונה את הקובייה ההונגרית שלו באפריל 2008 בהשראת סרטוני קובייה הונגרית בזמן מוקצב ותדריכים ביוטיוב.

שיטות פעולותיו

שיטת ה CFOP –כדי לפתור את קוביית ה-3x3x3, שיטת ה-YAU כדי לפתור את קוביית ה-4x4x4, שיטת ה-CLL כדי לפתור את קוביית ה-2x2x2, שיטת ה-Reduction כדי לפתור את קוביית ה-5x5x5 וה-7x7x7.

דרכי השפעתו בעולם בתחום הקובייה ההונגרית

לזמדגס יש אתר אשר מוקדש לתדריכים לפתירת קובייה הונגרית ופאזלים אחרים. ישנם אלגוריתמים חינמיים וסרטונים של תדריכים לפתירת הקובייה בזמן בלתי מוקצב. זמדגס מציע גם מנוי לאתר שבעזרתו ניתן לצפות בסרטונים מתקדמים יותר של פתירת קובייה הונגרית בזמן מוקצב. בנוסף לכך, המשתמשים המנויים יכולים להעלות סרטונים משלהם לאתר, וזמדגס יבקר אותם.
תהילים ג'

ביהדות

בגמרא התפרשו הפסוקים בתהילים, במסכת ברכות דף ז': "ואמר ר' יוחנן משום רשב"י קשה תרבות רעה בתוך ביתו של אדם יותר ממלחמת גוג מגוג שנאמר (תהילים ג'): "מזמור לדוד בברחו מפני אבשלום בנו" וכתיב בתריה (שם) "ה' מה רבו צרי רבים קמים עלי" ואילו גבי מלחמת גוג ומגוג כתיב (שם ב') "למה רגשו גויים ולאומים יהגו ריק" ואילו "מה רבו צרי" לא כתיב. ומבואר- שהמאבק של דוד עם אבשלום בנו המכונה בגמרא "תרבות רעה" - מהווה סמל למאבקו של האדם עם יצרו הרע המקומם עליו מתוך ביתו.
בספר הזוהר נכתב: "רבי יהודה פתח ואמר מזמור לדוד בברחו וגו', מקרא זה העירו החברים, אבל למה אמר שירה, אם משום שבנו שקם עליו ולא זר, היה צריך להיות יותר גדולה, כי אדם מתמרמר יותר על רעה מועטת מיד קרוביו, משמתמרמר על רעה מרובה מידי אחרים. אלא מזמור לדוד שכן רצה דוד, שמקודם חשב שהקב"ה יענישו על חטאיו בעולם הבא, כיון שראה שבעולם הזה רוצה להפרע ממנו היה שמח ואמר שירה."
רש"ר הירש כתב על האמור בפרק: "דוד המלך, נתפס בתאוות היצר, הפר את המוסר ואת אושרו המשפחתי של אחד מנתיניו והוא נושא עתה את עוונו בבריחתו מפני בנו, עצמו ובשרו, שגזל ממנו את כס מלכותו וביתו. קצף עמו, תוכחתו והאשמתו, מביאים אותו לידי ייאוש, ובעצם העובדה שהוא שכב, ישן והקיץ שוב - הוא מוצא את הביטחון שה' לא נואש ממנו, ובכך הוא מביע ללב כל השקועים בחטא ויגון את הנחמה ואת עוז הרוח שאי אפשר לגזלם לעולם: איש אשר ה' מניחו לקום משנתו לקראת יום חדש, מובטחת לו בזאת עזרת ההשגחה העליונה במאמציו לשוב ולזכות בטוהר חיים ושמחת חיים".

בנצרות

בפרשנות התמציתית של מתיו הנרי, פסוקים א'-ג' מייצגים את דוד המתלונן בפני האלוהים על אויביו, ומתוודה באמונתו באלוהים. פסוקים ד'-ח' מייצגים את ניצחונותיו על פחדיו, ומעניקים לאלוהים את התהילה, תוך שהוא לוקח לעצמו את האפשרות להיות נינוח.
סופרים כמו מרטין לותר  הרגישו כי בסך הכל, המטרה במזמור זה היא להעניק את הביטחון של מי שרואים עצמם חסידי יהוה לקרוא לו. "וְאַתָּה יְהוָה, מָגֵן בַּעֲדִי; כְּבוֹדִי, וּמֵרִים רֹאשִׁי." (פסוק ד): זו תפילתם המדוברת של המדוכאים אשר פונים אל יהוה. אף על פי שנכתב בפי דוד (פסוק א') , הכתוב מעודד את הקורא לראות כיצד אלוהים מציל מישהו כמו דוד, שהיה באותה תקופה במצוקה רבה, ומעלה אותו למלוך על כל ישראל.

המזמור בתרבות

תהילים ג' שימש במוזיקה על ידי אמנים רבים, כולל "Thou Art A Shield For Me", ידי ביירון קייג'. בשנת 1691, מישל ריצ'רד דלאלנד חיבר את המוטט הגדול שלו דומין קווינט סונט מולטיפלטי (S.37) עבור הקפלה של ורסאי, והנרי פרסל הלחין את הטקסט הלטיני, "Jehova, quam multi sunt hostes mei, לחמישה קולות ורצף.

כנסייה קתולית

פרק ג' בתהילים מושר בטקס הקריאה הראשון ביום ראשון, לאחר שני הפרקים הראשונים בתהילים.
פאבלט

פָֿאבְּלֶט (מאנגלית: Phablet - הלחם שנוצר מחיבור השמות טלפון וטאבלט) הוא סוג של טלפון חכם אשר משלב בין הפונקציות של טלפון חכם ומחשב לוח. הפאבלטים גדולים יותר מרוב הטלפונים החכמים, אך ממדיהם אינם גדולים דיים כדי למקמם בקטגוריית מחשבי לוח או מיני טאבלטים. גודל המסך של הפאבלט נע בין 5.7 עד 6.9 אינץ' ולעיתים הוא מצויד בעט סטיילוס. מכשיר ה-Steak מתוצרת חברת Dell נחשב לפאבלט הראשון ששווק.
בינואר 2013 דיווחה חברת IHS כי במהלך 2012 נמכרו ברחבי העולם כ-25.6 מיליון מכשירי פאבלט. החברה העריכה אז כי כמות הפאבלטים שיימכרו ב-2013 תגדל ל-60.4 מיליון, וכי ב-2016 תעמוד כמות הפאבלטים שיימכרו על כ-146 מיליון יחידות. חברת ברקליס העריכה כי היקף המכירות של הפאבלטים יעלה מ-27 מיליון יחידות ב-2012 ל-230 מיליון יחידות ב-2015. בספטמבר 2013 דיווחה חברת המחקר IDC כי המחקר שלה מצביע שמכירות הפאבלטים עקפו הן את מכירות המחשבים הניידים והן את אלה של מחשבי הלוח באסיה ברבעון השני של שנת 2013.
ב-2013 צוין בבלוג הטכנולוגיה Engadget כי הגורמים הקריטיים לעלייה המשמעותית בפופולריות של הפאבלטים הם הירידה המשמעותית במחירי המסכים, העלייה המשמעותית ביעילות צריכת החשמל של המסכים, העלייה המשמעותית באורך חיי הסוללות, והחשיבות העולה לצפייה במולטימדיה במכשירים ניידים.
דב אלבוקרק

ד"ר דב אלבוקרק (נולד בשנת 1966) הוא רופא ישראלי, מנהל בית החולים השיקומי "רעות" בתל אביב.

ביוגרפיה

אלבוקרק נולד באיסטנבול, שבטורקיה, לד"ר מואיז אלבוקרק, רופא משפחה, וסוזי אלבוקרק, מזכירה רפואית. עלה עם משפחתו לישראל בשנת 1970. למד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ולימודי ניהול מערכות בריאות (MHA) באוניברסיטת בן-גוריון. הוא מומחה ברפואת ילדים ובמינהל רפואי.
שימש כרופא ילדים בכיר במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל וסגן מנהל בית החולים בילינסון. בשנים 2013 - 2014 היה עוזר רפואי למנכ"ל משרד הבריאות וריכז את הסדרת פרויקט שיתוף מידע (אופק) ואת תחום השיקום הרפואי ועמד בראש ועדה לבחינת פריסת אמבולנסים ביהודה ושומרון.
לימד במסלול "צמרת" – המסלול הצבאי ללימודי רפואה באוניברסיטה העברית ומאז 2014 במועצת הפקולטה לרפואה בבית-הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
תושב הוד השרון. נשוי לעו"ד דורית גרכט אלבוקרק, לשעבר מנכ"לית איקון מחקרים קליניים ישראל, ואב לשלושה בנים.

שירות צבאי

ד"ר אלבוקרק שירת בחיל הרפואה והגיע לדרגת אלוף-משנה. במהלך שירותו הצבאי ביצע תפקידים רבים, ובהם: מפקד רפואה פיקודי של פיקוד מרכז, וקצין רפואה אוגדתי של אוגדת יהודה ושומרון. במסגרת תפקידו כראש ענף מיון רפואי ורפואה תעסוקתית קידם דיגיטציה של ספר הפרופילים הרפואיים, יזם והוביל תהליכי שיתוף מידע רפואי בין קופות החולים לצה"ל בנוגע למועמדים לשירות ביטחון.
בשנת 2013, השתתף אלבוקרק במשלחת ההצלה של צה"ל לפיליפינים, לאחר אסון הטייפון יולנדה. הוא ניהל את מערך הילדים בבית חולים שדה של חיל הרפואה, במסגרתו טופלו כ-850 ילדים.
אשתמוע

אֶשְׁתְּמֹעַ היה יישוב מקראי שהתקיים לפחות עד המאה ה-4, ונזכר בספר יהושע. הוא שכן בדרום הר חברון, באזור שבו שוכן היום הכפר הפלסטיני א-סמוע.

היסטוריה

בספר יהושע מכונה היישוב גם אֶשְׁתְּמֹה והוא נכלל בנחלת שבט יהודה, לפי הכתוב: " וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה, וְעָנִים. שבט יהודה מסר את העיר לכוהנים כאמור בספר יהושע: "וְלִבְנֵי אַהֲרֹן הַכֹּהֵן, נָתְנוּ אֶת-עִיר מִקְלַט הָרֹצֵחַ--אֶת-חֶבְרוֹן... וְאֶת-יַתִּר, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ, וְאֶת-אֶשְׁתְּמֹעַ, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ". 
אשתמוע הייתה בין הערים שדוד שלח אליהן משלל עמלק: "וַיָּבֹא דָוִד אֶל-צִקְלַג, וַיְשַׁלַּח מֵהַשָּׁלָל לְזִקְנֵי יְהוּדָה לְרֵעֵהוּ לֵאמֹר: הִנֵּה לָכֶם בְּרָכָה, מִשְּׁלַל אֹיְבֵי ה'. לַאֲשֶׁר בְּבֵית-אֵל ... וְלַאֲשֶׁר בְּאֶשְׁתְּמֹעַ". 
בתלמוד ירושלמי מוזכר "ר' יסא אזל לגבי חסא דאשתמוע". שמואל ספראי משער כי ר' יסא המוזכר בתלמוד הוא ר' איסי המוזכר בכתובת בבית הכנסת בסוסיא העתיקה. אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 כותב על אשתמוע: "כפר גדול מאוד של יהודים בדרומא מצפון לענים בתחום אלויתרופוליס היום בית גוברין".

ארכאולוגיה

בכפר א-סמוע נתגלו שרידים רבים, המעידים על יישוב גדול ומבוסס בתקופת המשנה והתלמוד. החשוב שבהם הוא בית הכנסת הגדול, שנחשף במרכז הכפר ובחצרותיו נמצאו, בשימוש משני, שברים ארכיטקטוניים ובהם סמלים יהודיים אופייניים. 
חפירות ארכאולוגיות נערכו במקום בשנת 1934 בידי החוקרים ל"א מאיר וא"א רייפנברג, וחפירה נערכה בשנים 1936-1935. במקום נמצאו שרידי בית כנסת עם כתובת פסיפס ומטמון מטבעות גדול. החפירות נמשכו לאחר מלחמת ששת הימים. בשנים 1970-1969 הן הושלמו על ידי זאב ייבין. באותה שנה פונו הדיירים שגרו מעל המבנה, ובית הכנסת הוכשר לביקורי הציבור הרחב.

בית הכנסת העתיק

מידות בית הכנסת מרשימות: 30 מטר על 13.33 מטר והקיר המערבי שרד לגובה 8.35 מטר. זאב ייבין סבר כי הגג היה עשוי מסגרות עץ ועליהן רעפים. לפני המבנה הרוחבי נמצאה רחבה מרוצפת באבנים גדולות ובה כתובת פסיפס גדולה:
דכיר לטב לעזר כהנ[א] (זכור לטוב לעזר כהן) 

ובוני דיהב חד טר[ימ]יסין (ובניו שנתן טרימיסים)

מן פעל (אחד מרכושו)
בחזית - שטח מוגבה אליו עולים בשלוש מדרגות. הרצפה הייתה מעוטרת בפסיפס צבעוני מאיכות בינונית. מן הפסיפס שרד רק חלק קטן ובן ציור של עץ וכתובת הקדשה בארמית. הפסיפס מתוארך למאה הרביעית לספירת הנוצרים. גודל הפסיפס- 10 X 20 מ' (200 מ"ר) והוא מורכב מחמישה צבעים. צפיפות אבני הפסיפס: 100 אבנים בדצמ"ר. בשולי האולם מעוטר עץ שעל גזעו שני ענפים גזומים, נוף העץ נושא פרות מוארכים בקצה, והכוונה הייתה לעטר אפרסק או שזיף. במרכז האולם היו מדליונים שנותרו מהם רק קצותיהם של שריגי גפן וקנוקנת.
שלושה פתחים בקיר החזית המזרחית שנשתמר לגובה של 2 מ'. קיר מערבי השתמר בגובה של 8 מ' (גובה יוצא דופן הנראה ברחוב הראשי של הכפר א-סמוע). בקיר הצפוני גומחה מרכזית לארון קודש ומצדדיה שתי גומחות קטנות, בימה בולטת וספסלים מאבן מסביב לאולם בית הכנסת.
בקרקעית של החדר הסמוך לבית הכנסת נתגלה מטמון כסף גדול בתוך חמישה כדי חרס. על שלושה מהם מופיעה בצבע אדום הכתובת "חמש". המטמון כולל אוסף של חפצי כסף ובהם תכשיטים פגומים, פיסות, נתכים וסיגים עשויים כסף. החוקרים סבורים כי החפצים נאספו בשל משקלם הרב (כ-26 ק"ג), ולא בשל ערכם האומנותי. מניחים קיום קשר בינו לבין "הברכה משלל אויבי ה'"] ששלח דוד.
יואל ברי"ל

יואל ברי"ל (ראשי תיבות: בן ר' יהודה ליב; בגרמנית: Joel Löwe, לֶוֶוה; 1760 - 11 בפברואר 1802), היה מפעילי תנועת ההשכלה בברלין, פרשן מקרא, בלשן ואיש חינוך, מעורכי "המאסף".

חייו

ברי"ל התחנך בביתו של אחד מעשירי ברלין, אהרון יורש, חתנו של פייטל היינה אפריים. אחר כך עבד כמורה פרטי בביתו של דוד פרידלנדר. היה ידיד נעורים של יצחק אייכל, ושניהם היו מצעירי תלמידיו של משה מנדלסון. כשהקים אייכל ב-1782 את "חברת דורשי לשון עבר" בקניגסברג, היה ברי"ל נציגו בברלין, והם המשיכו לעמוד בקשר מכתבים והקדישו זה לזה את ספריהם.
ברי"ל עסק בפרשנות המקרא ובדקדוק עברי. מ-1785 עד 1790 פרסם בכמה חלקים את התרגום של מנדלסון לספר תהלים עם ביאור עברי משלו. ב-1788 הוציא לאור תרגום גרמני באותיות עבריות וביאור עברי לספר יונה, וב-1789 הוציא ביחד עם אהרן האלה-וולפסון תרגום לחמש מגילות. וולפסון וברי"ל גם עמדו בראש מפעל תרגום ההפטרות לגרמנית שנועד להמשיך את מפעל הביאור של מנדלסון למקרא אחרי פטירתו של מנדלסון. כמו כן תרגם ברי"ל לגרמנית את ההגדה של פסח. ב-1794 הוציא לאור את "עמודי הלשון", ספר לימוד לדקדוק עברי.
ברי"ל היה מן הפעילים ביותר בפרסומים של אנשי תנועת ההשכלה בברלין. הוא כתב מאמרים ושירים ב"המאסף", כתב העת של המשכילים, ומראשית שנות התשעים היה גם עורך כתב העת ביחד עם וולפסון. במאמריו כתב בעד הרציונליזם וההשכלה וביקר את ההנהגה הרבנית. בעריכת השניים הפך "המאסף" לקיצוני יותר ויותר בעמדותיו בעד ההשכלה הרדיקלית ונגד המסורת וההשכלה המתונה, ובמקביל הלכה והתמעטה תפוצתו עד שפסק להופיע ב-1797. ב-1794 חיבר ברי"ל חוברת בעניין פולמוס הלנת המת ובה תקף את הרבנים ואנשי ה"חברה קדישא" על התנגדותם לדחיית הקבורה. ב-1795 עבר ברי"ל (ואיתו הוצאת "המאסף") לברסלאו, ושימש כמורה ראשי בבית הספר המשכילי שנפתח שם בתמיכת השלטונות הפרוסיים.
פרעות דורוחוי

פרעות דורוחוי הוא פוגרום שערכו חיילים מהצבא הרומני ביהודי העיר דורוחוי (Dorohoi) שבצפון רומניה, ב-1 ביולי 1940. לפי דו"ח רומני רשמי 53 יהודים נרצחו אז בידי הפורעים ועשרות אחרים נפצעו, חלקם קשה. לדברי יהודי המקום, מספר הנרצחים נע בין 165 ל-200. פוגרום זה התרחש בטרם נכנסה רומניה למלחמת העולם השנייה ולפני שכרתה ברית עם גרמניה הנאצית.

הרקע לפרעות דורוחוי

בעקבות האולטימטום הסובייטי מה-26 ביוני 1940 אולצה רומניה לוותר על בסרביה (Basarabia) ועל חלקים מבוקובינה (Bucovina). הפישור/הדיקטאט של גרמניה ואיטליה בסכסוך של רומניה עם הונגריה על טרנסילבניה ועם בולגריה על דוברוג'ה, קרע חבלים נרחבים מן המולדת הרומנית והעבירם להונגריה ולבולגריה. העם הרומני חווה טראומה כשוויתר על חבלים אלה ללא מלחמה, וחיפש שעיר לעזאזל למצב - אותו מצא ביהודים. במהלך הנסיגה הבהולה של הצבא הרומני מחבלי בסרביה ובוקובינה, היו תושבים מקומיים - לא רומנים - שהפגינו את שמחתם ואף פגעו ברומנים הנסוגים. הדיווחים הגדירו את כל אלה כ"יהודים", על אף שהם היו אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר. סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות של השלטון הרומני, שמחו להחלפתו, והיו גם שחששו מהשינויים ועזבו את החבלים הללו, כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
הרומנים בכלל - ובמיוחד החיילים הרומנים - חיפשו דרך לנקום ביהודים על ההתנכלויות שיוחסו להם. ב-1930 היו בדורוחוי 15,866 תושבים, מהם 5,788 יהודים. בעיירה הייתה אווירה אנטישמית מאז ומתמיד; שנאת היהודים גברה בזמן מעבר שיירות הרומנים הנסוגים משטחי בסרביה ובוקובינה שעברו דרך דורוחוי, תוך כדי הפצת העלילות אודות "התנכלות" היהודים לרומנים.

ההכנות לפוגרום

ב-30 ביוני חיילים משתי החטיבות המוצבות באזור עברו מבית לבית והזהירו את התושבים הרומנים מפני ה"נקמה" שעומדת להיעשות ביהודים. הנוצרים הציבו בחלונות בתיהם איקונות, או ציירו עליהם צלבים כדי לסמנם במטרה שלא להיפגע על ידי הפורעים ביהודים. היו מקומות בהם נכתב על הבתים שגרים בהם רומנים והיו שהניפו דגלי לאום רומניים. בתוך העיירה נפוצה השמועה שניתנה רשות לפרוע ביהודים במשך 24 שעות עד למחרת.

ה"טיוח"

ביום 2 ביולי, למחרת הפרעות, רמטכ"ל צבא רומניה דיווח שחטיבה 3 "התנקמה" ביהודים בגלל הקשיים הגדולים שהיו לה עם היהודים בבסרביה. על פי הדו"ח שלו הרגו החיילים 4 יהודים, פצעו 15 ושדדו כמה חנויות.
ועדה בראשות התובע הצבאי של הקורפוס השמיני ובהשתתפות נציגי העיירה ורופאים, חקרה את האירועים. ביום 3 ביולי מצא התובע הצבאי חמישים גוויות ובהן 11 נשים, חמישה ילדים ושישה חיילים יהודים לא מקומיים שלא זוהו. התובע לא קבע את זהות הרוצחים והסתפק בקביעה שהמוות היה תוצאה של פצעי ירי. ניתן אישור לעיירה לקבור במהירות את הגוויות בגלל הריקבון המתקדם ולשם כך נשלחה פלוגת חיילים. באופן רשמי נקבע שנרצחו 53 יהודים, אך היהודים טענו, על פי פנקסי הקהילות, שמספר הנרצחים נע בין 165 ל-200. הגופות שהיו בתעלה שליד בית הקברות לא הוצאו מקברן המשותף ולא נספרו.
מפקד המשטרה המקומית, גאורגה פמפיל (Gheorghe Pamfil), חיבר דו"ח על "תקרית התכתשות" שהסתיימה במותם של כמה יהודים. מדו"ח זה לא ניתן היה להבין שהיו פרעות.
קציני חטיבה 3 הועברו לתפקידים אחרים והחטיבה עזבה את היישוב כשעגלותיה עמוסות בביזה. בין יתר הגניבות היו גם קופסאות צבע, שלא נסגרו היטב, לכן נתיב עגלות החטיבה סומן בצבעים אלה שנשדדו מהיהודים.
לאופולד, נסיך הוהנצולרן

ביוגרפיה

לאופולד היה בנו הבכור של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ואשתו יוזפינה, נסיכת באדן . אביו היה נצר לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שהיה ענף קתולי של בית הוהנצולרן. היה לו אח קטן בשם קרל, שמאוחר יותר הוכתר כמלך רומניה. לאופולד נולד בפרוסיה, בשנת 1853. הוא התגייס לצבא, והשתתף במלחמת שבעת השבועות נגד אוסטריה. בשנת 1861 נישא בליסבון בירת פורטוגל, לנסיכה אנטוניה מריה בתו של מלך פורטוגל.
בשנת 1868 התחוללה בספרד מהפכה, והמלכה איזבלה יצאה לגלות. כראש ממשלה זמני מונה מרשל חואן פרים. פרים חיפש מלך חדש עבור ספרד, הוא הציע את הכתר לפרננדו השני, מלך פורטוגל, אולם פרננדו דחה את ההצעה בנימוס והציע אותו ללאופולד שכאמור היה חתנו. אם כי יש הטוענים שראש ממשלת פרוסיה אוטו פון ביסמרק לחץ על פרים להציע זאת. לאופולד ואביו נטו לדחות את ההצעה, המצב הכלכלי והחברתי בספרד לא היה יציב, והיא לא נחשבה למציאה גדולה. אולם גורמים פוליטיים בפרוסיה, ובמיוחד ביסמרק, לחצו עליהם לקבל אותה. בתגובה פרצה סערה בצרפת, שחששה שאם גם פרוסיה וגם ספרד תשלטנה בידי מנהיגים גרמנים אזי במקרה של מלחמה תהיה צרפת מכותרת מכל הכיוונים. פרים שלא התכוון לחולל משבר כזה, לחץ על לאופולד לחזור בו, וכך גם קיסר צרפת נפוליאון השלישי. אי לכך הודיע לאופולד שהוא דוחה את ההצעה. ביסמרק זעם, ואף שקל להתפטר. אולם קיסר צרפת החליט שלא די בכך, ושגריר צרפת בפרוסיה נפגש עם המלך וילהלם הראשון באמס, ודרש ממנו הבטחה שלאופולד לא יתמודד עוד לעולם על הכתר הספרדי. וילהלם השיב תשובה זהירה ומנומקת, והשגריר הצרפתי שלח אותה לפריז במברק. ביסמרק עיכב את המברק וביצע בו שינויים, כך שהפך למעליב מאוד. המאורע כולו כונה "מברק אמס", ובתגובה גייסו פרוסיה וצרפת את צבאותיהן ונפתחה מלחמת צרפת פרוסיה, שבסופה ניצחה פרוסיה והפכה לקיסרות אדירה. לאופולד עצמו השתתף בטקס שנערך בארמון ורסאי, שהפך את מלך פרוסיה לקיסר גרמניה. הוא נפטר בברלין בשנת 1905.
היינריך שוורץ

היינריך שוורץ (בגרמנית: Heinrich Schwarz; ‏14 ביוני 1906 - 20 במרץ 1947) היה קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר, איש סגל מחנה אושוויץ בפולין ומחנה נאצוויילר-שטרוטהוף בשטח אלזס-לורן.
שוורץ נולד במינכן ועבד כדפס בבית דפוס. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בנובמבר 1931. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שירת בוואפן אס אס עד אוקטובר 1940, אז הוצב כמפקח במחנות ריכוז. הוא שובץ הן במחנה מאוטהאוזן והן בזקסנהאוזן בין השנים 1940–1941.

מחנה הריכוז אושוויץ

בספטמבר 1941 נשלח שוורץ לפולין, והוצב במשרד המנהלתי במחנה אושוויץ. תפקידו העיקרי במחנה היה לשמש שליש למפקד המחנה, רודולף הס. כמו כן, שימש כמפקח המחנה והאחראי על עבודות הכפייה השונות. בנובמבר 1943 הס קודם וסיים את תפקידו בתור מפקד מחנה אושוויץ. לאחר עזיבתו, הפיקוד העליון של האס אס חילק את המחנה לשלושה אזורים מנהלתיים: אושוויץ I, אושוויץ II בירקנאו, ואושוויץ III מונוביץ, שהיה מחנה העבודה באושוויץ. לאחר חלוקה זאת של המחנה, ניתן לשוורץ הפיקוד על המחנה השלישי של אושוויץ, מחנה אושוויץ-מונוביץ, החל מדצמבר 1943.
שוורץ שלח אסירים ממונוביץ לעבודות כפייה בבונה-ורקה, מפעל לגומי סינתטי שהיה קרוב לאושוויץ ובבעלות של התאגיד אי גה פארבן. תאגידים גרמניים אחרים כגון סימנס או תאגיד קרופ קיבלו גם הם עובדי כפייה ממחנה מונוביץ. תנאי העבודה האכזריים שהגיעו לשיאם תחת פיקודו של שוורץ על מחנה מונוביץ העלו את אחוז התמותה של עובדי הכפייה. מעריכים שבין 10,000 ל-35,000 עובדי כפייה מתו במחנה העבודה עצמו או בתאי הגזים במחנה הסמוך, מחנה אושוויץ בירקנאו.
שוורץ שהיה חובב ספורט, הקים באושוויץ נבחרת מתאגרפים שהתאבקו ביניהם, וכללה 40 אסירים, שכולם יהודים, מלבד שני פולנים וצ'כי. עקב התנאים הקשים, עד לצעדת המוות, נותרו בחיים 26 מהם. בין חברי הקבוצה היו המתאגרף ויקטור פרץ ונח קליגר.

סיום המלחמה

לאחר פינוי מחנה אושוויץ ב-18 בינואר 1945, שוורץ יועד להיות מפקד מחנה דורה-מיטלבאו והאחראי על עבודות הכפייה במפעל "מיטלוורק" שייצר טילי V-2 וחלקים לתותח הענק V-3, אך התפקיד אויש על ידי ריכרד בר. במקום זאת, ניתן לו הפיקוד על מחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס-לורן, והוא היה אחראי על פינוי האסירים בצעדות מוות למחנה דכאו במהלך אפריל ומאי 1945.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, שוורץ הורשע בפשעי מלחמה על ידי רשויות הכיבוש הצרפתיות בעיירה הגרמנית רשטאט. הוא נשפט למוות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד באדן-באדן ב-20 במרץ 1947.