דליה מררי

ביוגרפיה

מררי נולדה בנהלל למשפחת דיין. סבה אליהו וסבתה בתיה, אנשי העלייה השנייה, היו ממייסדי המושב. הוריה איטה ואיתן היו ממקימי קיבוץ חניתה ואביה שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. למדה בתיכון בבית הספר החקלאי "עיינות", ובתקופת הצבא התנדבה לשרת בישוב ספר, משגב עם בגבול הלבנון. בשנת 1961 נישאה לאריאל מררי, שמוכר כיום כמומחה בינלאומי לטרור ולהם שתי בנות, עמית מררי, פרקליטה בכירה במשרד המשפטים ויעל מררי צוקרמן, פסיכולוגית קלינית מומחית.
בשנים 1961–1964 למדה בבית הספר לריפוי בעיסוק בירושלים. התמחתה בתחום הפסיכיאטרי ושמשה אחר כך כראש מחלקה בבתי החולים הפסיכיאטריים טלביה (1964-5) וגהה (1971-1984). בשנים 7–1976 למדה תרפיה באמנות חזותית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. 
בשנת 1985 קיבלה תואר שני (M.A) בתרפיה באמנות מאוניברסיטת לסלי שבקיימברידג', מסצ'וסטס, בארצות הברית. עבודת המאסטר שלה עסקה ב"ביטויי דפרסיה סמויה בציוריהם של חולים סכיזופרניים". 
בשנת 1994 קיבלה תואר דוקטור (Ph.D.) בפסיכותרפיה ואפידמיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"מאפיינים פסיכולוגיים של זוגות הפונים להפריה חוץ-גופית והשפעותיהם הפסיכופיזיולוגיות על מהלך הטיפול ותוצאותיו". העבודה זכתה ב-1994 בפרס האגודה האפידמיולוגית הישראלית לעבודת המחקר הטובה ביותר.

פעילותה המדעית

מררי הייתה בין מקימי החוג לריפוי בעיסוק בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם הרצתה ופיתחה תוכניות לימוד מאז 1978. בשנים 1994- 1998 כיהנה כראשת החוג הראשונה שבאה מתחום הריפוי בעיסוק (ראשי החוג שלפניה היו רופאים) והייתה חברת מועצת הפקולטה לרפואה. רבים מסגל החוג כיום הם תלמידיה לשעבר. באותן שנים יזמה והובילה את תוכנית המ.א. בחוג, והייתה בין מקימי בית הספר למקצועות הבריאות בפקולטה לרפואה. כמו כן, הקימה קליניקה של ריפוי בעיסוק לילדים במסגרת האוניברסיטה. 
בשנת 1996 יסדה מררי, יחד עם ד"ר יהודית אכמון, את העמותה הישראלית לפסיכוסומטיקה במיילדות ובגינקולוגיה, המסונפת לעמותה הבינלאומית בשם זה (International Society of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology), והיא מכהנת כנשיאת העמותה עד עתה. בעמותה חברים כ-100 אנשי מקצוע מתחומי הבריאות ובהם גינקולוגים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים, ועוד. העמותה עוסקת בקידום שיתוף הפעולה המחקרי והיישומי בין אנשי מקצוע מתחומים שונים העוסקים בהיבטים הפסיכוסומטיים של בריאות האישה. 
פרופ' מררי נמנתה על צוות ההקמה של המכללה האקדמית לחברה ואמנויות, בה היא מכהנת כראש התוכנית לתרפיה באמנות חזותית וחברה בוועד המנהל ובמועצה האקדמית של המכללה.
מררי הייתה עמיתת מחקר ב-Mind/Body Medical Institute בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד  בבוסטון ועמיתת מחקר במכללת ולסלי במסצ'וסטס, ארצות הברית (1998–2000). מ-1998 היא חברת הוועד המנהל של הארגון הבינלאומי לפסיכוסומטיקה במיילדות וגינקולוגיה. היא נמנית עם הוועדה המייעצת הבינלאומית של כתבי עת מקצועיים, ובהם Journal of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology , ו-Archives of Women's Mental Health Journal והוזמנה לשפוט מאמרים שהוגשו לכתבי עת מדעיים שונים. 
מררי השתתפה בכנסים רבים בארץ ובחו"ל, בהם הציגה את מחקריה. פעילותה האקדמית כללה חברות בעמותות אקדמיות, ובהן: 
American Psychosomatic Society, 
New York Academy of Sciences , 
International Society of Women’s Mental Health, 
International Society of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology
Medart International, 
האגודה הישראלית לריפוי בעיסוק,
האגודה הישראלית לריפוי באמנות.

תרומתה המחקרית

במחקרה בנושא הדיכאון המוסווה בקרב חולים סכיזופרניים איתרה פרופ' מררי אפשרות לזהות סימנים אובדניים בציוריהם של חולים הלוקים בסכיזופרניה, שהנטיה האובדנית שלהם אינה מזוהה בדרכים אחרות. עבודה זו תרמה ליכולת אבחון אובדנות מוסווית באמצעים לא-ורבאליים.
מחקרה של מררי, שעסק בהשפעות הפסיכולוגיות על תהליך ההפריה החוץ-גופית (IVF) מהווה תרומה לידע בתחום זה. היא הייתה בין הראשונים שבדקו את השוני בעמדות בני הזוג בתהליך ההפריה החוץ-גופית והראשונה שבחנה את השינויים הפסיכופיזיולוגיים בקרב הנשים לאורך כל שלבי ההפריה, ואת השפעת הלחץ הנפשי על הצלחת הטיפול. מחקר נרחב זה זוכה לציטוטים רבים בספרות המקצועית, והוא נבחר בשנת 1993 על ידי Fertility Digest כאחד מששת המחקרים המעניינים והרלוונטיים בתחומו בעולם.
לאחר חזרתה ארצה מהמכון Mind/Body Medical Institute בהרווארד, הוזמנה מררי לערוך מחקר משווה לזה שנערך בבוסטון, לנשים העוברות טיפולי IVF במרכז הרפואי שיבא. לצורך המחקר נשלח צוות מהמרכז הרפואי להשתלמות במודל המחקרי-טיפולי הנהוג במכון בבוסטון. המחקר בדק את השפעת טיפול קוגניטיבי-התנהגותי על תוצאות הטיפול בהפריה חוץ-גופית, על השפעתו על הדיכאון והחרדה של הנשים ובני זוגן.