יהדות לוב

בעת העתיקה

על קיומם של יהודים בלוב מצויים רמזים בספריהם של הרודוטוס וסטראבון, ולפי מסורות התיישבו יהודים באל-ג'בל אל-אח'דר שבלוב זמן-מה לאחר חורבן בית ראשון. עדויות היסטוריות להתיישבות היהודית בלוב קיימות החל מהמאה ה-3 לפנה"ס. תלמי הראשון ששלט במצרים שלח לאזור לוחמים יהודים שיגנו על גבול ממלכתו. בחיבורו נגד אפיון מצטט יוספוס פלביוס מקורות לפיהם העביר המלך תלמי ללוב יהודים לשמירה על קירנה. הגירה נוספת לאזור התרחשה מספר דורות לאחר מכן, בעת שלטונו של אנטיוכוס אפיפנס בארץ ישראל.
לאחר חורבן הבית השני, פרץ בשנים 115–117 בקירנאיקה מרד של היהודים ברומאים הידוע כמרד התפוצות. אש המרד הגיעה עד למצרים. היסטוריון מצרי מעיד על בריחה של יהודים אל ביצות הנילוס. הממשל הרומי הצליח לדכא את המרידות וחלק ניכר מאוכלוסיית היהודים באזור נהרג או ברח לאזור המדבר בדרום המדינה. ממצאים ארכאולוגיים מהמאות ה-12 וה-13 המאפיינים יהודים נמצאו בהרי נפוסה, בדרום לוב.

ההשפעה הספרדית

במאה ה-15 הגיעו ללוב מעטים ממגורשי ספרד עד בואם של המגורשים יהדות לוב הייתה קהילה קטנה ועתיקה מימי הביניים.
במאה ה-16 חלקים מלוב נכבשו לסירוגין על ידי ספרד, טורקיה ואחרות. לפי אחד מסיפורי העם, בשנת 1510 הוליך מלך ספרד את יהודי לוב לשבי לנאפולי שבאיטליה "ותִשאר העיר שוממה". לפי תיאור אחר, שמונה מאות משפחות מטריפולי התפזרו והרחיקו נדוד. הספרדים הקימו בטריפולי אינקוויזיציה שגרמה להתפרקות הקהילה היהודית בעיר.
באותה תקופה מצא רבי שמעון לביא, שהיה בדרכו מספרד לארץ ישראל, יישוב יהודי בטריפולי, החסר במנהגים יהודיים. הוא החליט להישאר בקהילה והחל בלימוד התורה ומצוות ההלכה ליהודים, יהודי לוב מייחסים לו את תקומתם הדתית. בספרם נכתבה ההערכה: "ילידי-ההר היו נבערים מדעת תורה" ורק מפעלו של לביא "החזירם ליהדות המסורה".
השפעתה של יהדות ספרד על יהודי לוב הייתה דתית, תרבותית ומורלית.

התקופה העות'מאנית

האימפריה העות'מאנית הרחיבה את תחום השפעתה ללוב במחצית המאה ה-16. בין 1551 ל-1711 לוב הייתה לאיילט וכפופה לאימפריה העותמאנית, ונשלטה באמצעות פחות. תקופה זו נקראת התקופה העות'מאנית הראשונה.

התקופה הקרמנלית

בין השנים 1711–1835 משלה בלוב שושלת מקומית בשם שושלת בני קרמנלי, שצמחה מתוך יחידות הצבא של האימפריה העותמאנית שהוצבו באזור. העשורים הראשונים תחת שלטונה של השושלת התאפיינו בהשלטת סדר, שלום יחסי, שגשוג ופיתוח. בתקופה זו נקבעה טריפולי כבירת כל לוב, והחלה להתגבש ישות יהודית לובית נפרדת, שלא הייתה קשורה ליהדות תוניסיה. היהודים היו נאמנים לשלטונות, נהנו ממידה של סובלנות ויצאו נשכרים מהמצב החדש. הם השתלבו בפיתוח הכלכלי ובגידול המסחר. האוכלוסייה שגשגה ונוספו קהילות יהודיות חדשות בעקבות הגירה יהודית מאיטליה ומתוניסיה. הגירה זו פתחה פתח לקשרי מסחר נוספים.
בשלהי המאה ה-18 עד סוף המאה-19, רבים מן יהודי איטליה הגרו ללוב שהייתה אז בתקופת שגשוג ופיתוח מבחינה כלכלית. בין המשפחות אשר ניתן למצוא בקרב יהדות לוב שהם איטלקים במקורם: קסנטיני, רג'יניאנו, בוארון, ונטורה, בריגה, רומאנו, סאסי ועוד. אלה ועוד שמות משפחה רבים בקרב יהודי לוב מעידים על מוצאם האיטלקי.
בדור השלישי של שושלת קרמנלי החלו מאבקי שלטון אשר הביאו לנסיגה כלכלית, אי יציבות מדינית ופוליטית ומלחמת אזרחים, שהיהודים לקחו בה חלק. מאבקים אלה נוצלו על ידי עלי בורגול האלג'יראי, שכבש את טריפולי בשנת 1793 והשליט בה משטר אימים. במהלך תקופתו כשליט הוא הרג שלושה יהודים, בהם בנו של מנהיג הקהילה היהודית, רבי אברהם כלפון. בני קרמנלי התאחדו ובעזרת השליט התוניסאי הצליחו למגר את עלי בורגול. יום כניסת בני קרמנלי לטריפולי בכ"ט בטבת התקנ"ה נקבע ליום חג ליהודים - "פורים בורגול". לפני הכיבוש העותמאני (1835) נהנו היהודים מאוטונומיה קהילתית, אשר עלתה בקנה אחד עם מעמדם כבני חסות. השליט מינה קאיד יהודי, שהיה אחראי על גביית מיסים מהיהודים והעברתם לממשל, וחיי הקהילה התבססו על מסורות רבניות.

התקופה העות'מאנית השנייה

ב-1835 לוב הפכה שוב לוולאייט, תחת שליטה ישירה של האימפריה העות'מאנית באמצעות פחות. שליטה זו שיפרה את מצב היהודים, אף שהם עדיין סבלו מהתנכלויות מצד המקומיים. בשל החילופים התדירים של הפחות בלוב, נזקקו האחרונים למזכירים ולמתווכים. תפקיד זה מילאו היהודים. בעקבות קרבתם לפּחות מעמדם השתפר עד כדי כך שהייתה להם השפעה על קונסולים זרים. בשנת 1861 נוסד ועד יהודי שהורכב מסוחרים עשירים ומנכבדים, ושהיה סניף של ארגון כל ישראל חברים. מטרתו הייתה הנעת דעת הקהל הבינלאומית לטובת האמנציפציה ונגד הפרעות ביהודים. כמו כן, הוועד שאף לזרז התערבות ממשלות אירופה לטובת היהודים שלא זכו לאמנציפציה. הם זכו להישגים קטנים דוגמת ענישה חריפה יותר על פשעים נגד היהודים, ותשלום פיצויים על נזקים.
האוטונומיה היהודית והמנהיגות הקהילתית התבססו עם הנהגת הרפורמות (טנזימאט) בצווים ב-1839 וב-1856. צווים אלה קיבלו גושפנקא חוקית מה"ארדי" הקיסרי במרץ 1865. ליהודים הובטחה אוטונומיה, ולקאיד היהודי מתן זכות חוקית להשתתף במועצת המחוז בטריפולי. התקופה העות'מאנית השנייה נחשבת כתקופה טובה עבור היהודים, פרט לשני סייגים: אכיפת החוקים כלפי היהודים הייתה נתונה לפרשנות, לטינה ולאהבת הבצע של השלטונות; והעובדה כי הפער בין יהודים עשירים לעניים ובין יהודים ילידים לזרים הלך וגדל.

מקצועות היהודים

רוב היהודים התגוררו בשכונות המסורתיות (כדוגמת "עמרוס" בטריפולי), שבהן הייתה פעילות מסחרית של חנויות, מכולות, ירקנים, קצבים, מאפיות, בתי קפה ומסעדות. הסוחרים התפרנסו בתוך השכונות היהודיות, אך היה עליהם להביא את הסחורה מחוץ לשכונות אלה והם נדרשו לקיים מגע עם האוכלוסייה הלא-יהודית. מנגד, בעלי המלאכה התפרנסו, לרוב, מחוץ לעיר. החל תהליך של עיור והיהודים עזבו את עבודות השדה והפכו לאומנים ולבעלי מלאכה. ככל שגברה ההגירה לערים הגדולות השתפר מצבם הכלכלי של היהודים. הם פנו למסחר, וחלקם אף עסקו בנפחות, פחחות, סנדלרות, נגרות וחרטות. בענפים כמו הטבעת מטבעות, צורפות וחייטות הם היו מונופול. לסוחרים היהודיים הייתה עדיפות על המוסלמים משום שיכלו לסחור ישירות עם הנשים המוסלמיות, דבר שנמנע מסוחרים גברים מוסלמים. עקב עדיפות זו, התרבו הסוחרים היהודיים, ונדדו ברחבי לוב ומחוצה לה. סוחרים יהודים סחרו עם איטליה ושאר ארצות הים התיכון דרך הנמלים הימיים.

שפה, תרבות וחינוך

יהודים רבים בלוב דיברו ערבית בדיאלקט מיוחד, המכונה טריפוליטנית. אוצר המילים שלהם כלל מילים בעברית, איטלקית ובארמית. על-אף שמרבית הגברים היהודים ידעו לקרוא ולכתוב עברית לצורכי תפילה, רמת העברית הייתה נמוכה יחסית, והחינוך היה מבוסס ברובו על שינון. שפה נוספת, שהייתה נפוצה בקרב סוחרים בעיקר, בדומה ללאדינו, הייתה עגה מעורבת של שפות לטיניות, שבה היו ניכרות השפעות השפות איטלקית, ספרדית וצרפתית. הסוחרים האמידים דאגו להקנות לילדיהם חינוך ושפות אירופיות, אך לקראת סוף המאה ה-19 החלה זליגה של שפות אירופיות אל מחוץ למעגל האליטה. כבר בשנות השבעים של המאה ה-19 ניסה הרב הראשי לטריפולי מטעם הממשל העות'מאני, אליהו בכור חזן, להכניס לימודי איטלקית לתוך מערכת החינוך היהודית. בשנת 1875 קבוצת משפחות יהודיות נטלה יוזמה להקמת בית ספר מערבי ומודרני בטריפולי. הם אף הביאו מורה מאיטליה בשם ג'נטו פאג'י לפקח על הפרויקט. שנה מאוחר יותר הוקם בית-הספר האיטלקי-יהודי לבנים. בשנת 1890 הקים ארגון כל ישראל חברים את בית הספר הראשון שלו בלוב: בית הספר למלאכה לבנות בטריפולי. מוסד זה לימד את תרבות צרפת ואת השפה הצרפתית.
הקולינריה היהודית-לובית הושפעה לא מעט ממספר מדינות ים-תיכוניות שכנות. בעיקר בעזרת הגירת יהודים (איטליה וספרד-פורטוגל) ומסחר עם מדינות שכנות. דוגמה למאכלים שהושפעו: נוקידס, הושפע מהניוקי האיטלקי. בוקה די דמה, הובאה מאיטליה וספרד. עוגיות עבמבר\אמרטי, הושפעו מאיטליה. עוגת בולו הושפעה מעוגת הבולו הפורטוגזית. בוריקה, הושפע מהבורקס היווני. מפרום, הושפע מהמוסקה הבלקנית. חמין מקרוני - הושפע מאיטליה.

תחיקה ומשפט

לאחר שנת 1835 התקיימה הבחנה בין הדין האישי לבין הדין האזרחי. כוחה של הקהילה נשמר רק בתחום האישי. בשנת 1860 הוקמה מערכת בתי משפט שנחלקה לשלושה תחומים נפרדים, שבכל אחד מהם כיהן שופט יהודי. כמו כן נקבע שבכל מקום שיש בו יהודים יישב יהודי במועצה המקומית. בשנת 1874 מונו רבנים ראשיים בלוב, שהובאו מארץ ישראל ומקונסטנטינופול, והחל תהליך של העברת סמכויות חילוניות מהנשיא לרב הראשי, "החכם באשי". יהודים החלו לכהן במועצות מנהליות בעיריות, בפקידות השלטונית ובבתי המשפט.
בתקופה זו חיו היהודים בתנאים טובים יחסית, מצב שנשתמר גם לאחר כיבוש המדינה על ידי צבא איטליה בשנת 1911. הקהילות היהודיות בטריפולי ובבנגאזי קיימו קשרים הדוקים עם יהדות איטליה. חלק מהיהודים היו בעלי נתינות איטלקית, בריטית וצרפתית. הכיבוש האיטלקי שבא לאחר השלטון העות'מאני התקבל בשביעות רצון על ידי יהודי לוב והם תמכו בו. עם זאת, חלקם, אלה שהתגוררו בפנים המדינה באזור "גבל", לחמו לצד הערבים והברברים נגד הצבא האיטלקי. ככלל, בימי השלטון האיטלקי עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה עברה לוב תקופה של פריחה, והתקיימה הגירה של איטלקים אליה, בהם יהודים. המינהל, החינוך והתרבות האיטלקיים הוטמעו בלוב והדבר השפיע על יהדות המדינה.

לאחר העלייה

לאחר העלייה ההמונית נשארו בלוב כ-4,000 יהודים. לאחר שלוב קיבלה את עצמאותה מהשלטון הבריטי בסוף 1951, יהודי לוב לא קיבלו זכויות אזרחיות או תעודת זהות לובית. גם לאחר 1962 בה הכריזה המדינה חגיגית על הזכאות לאזרחות לא נעשה דבר. רק יהודים בודדים זכו לאזרחות, כשהיתר היו משוללי זכויות אזרחיות ופוליטיות והחל מ-1953 ברצותם לצאת מלוב, גם אם זמנית, היו מקבלים תעודות מסע חד-פעמיות שעליהן לא צוינה שום אזרחות. מאוחר יותר הופיע עליהם הכיתוב "יל" בצירוף מספר סידורי לציון היותם יהודים. עד שנת 1967 עלו רוב היהודים מלוב למדינת ישראל. בזמן מלחמת ששת הימים, תקפו המוסלמים את היהודים שנותרו בלוב, ובעקבות זאת עזבו את לוב 2,000 היהודים שנותרו בה. לאחר המלחמה הורשו רוב היהודים לעזוב את המדינה. בשנת 1958 הוחלט בחוק כי יש לפרק את הקהילה היהודית. בשנת 2002 עזבה את לוב היהודייה האחרונה, רינה דבש, בסיוע אחיינהּ תושב העיר רומא ד"ר דוד ג'רבי, שגורש מלוב עם משפחתו בגיל 12, כשלושים וחמש שנה קודם לכן.
כיום ישנן שתי קהילות מרכזיות בעולם של יוצאי לוב, האחת בישראל והשנייה ברומא, איטליה. מכוני מחקר מרכזיים של יהדות לוב, העוסקים בשימור מסורתה, הם מרכז מורשת יהדות לוב ומרכז אור שלום.
לאחר נפילת משטרו של קדאפי בשנת 2011, שב ללוב ד"ר דוד ג'רבי, במטרה לבנות מחדש את בית הכנסת דאר בישי וכך לקדם סובלנות דתית במדינה, לאחר 44 שנים שלא ביקר בלוב. עבודתו של ג'רבי נגמרה לאחר יומיים מהגעתו ללוב. עזיבתו נבעה מסכסוך עם הרשות המקומית וקהל מקומי עוין שהרחיק אותו מבניין בית הכנסת העתיק.