google/wiki40b huggingface dataset:
גלידה מונטנה

גלידה מונטנה היא גלידריה מפורסמת שהייתה ממוקמת בביתן הבולגרי לשעבר שהיה קיים במגרשי התערוכה הישנים בתל אביב. היה קיים גם סניף נוסף, בבאר שבע.
בתחילה נפתח מפעל ליצור גלידות בינואר 1960 על ידי ישראל מגדי, ניצול שואה מפולין ואברהם פוגל, עולה חדש ממונטנה, שהביא מארצות הברית את המכונות לייצור הגלידה. בתחילה נקרא המקום פוגל&מגדי. לאחר מכן הצטרף לעסק יחזקאל בירזון. לאחר כמה שנים הצטרף השותף האחרון ישעיהו ליכנשטיין, והשם שונה לגלידה מונטנה. בשנת 1975 נהרג ישראל מגדי, מייסד המקום, בתאונה בעת עבודתו במפעל. בשנת 2012 אירעה תאונה דומה במקום לבן של אחד השותפים. מונטנה הוקמה בנמל תל אביב בעת שזה היה עדיין פעיל, ובסביבתו היו מפעלים רבים. הגלידריה נבנתה בסגנון אמריקני: הוצבו בה מכונות משחק ומכונת תקליטים, והגלידה שנמכרה בה הייתה גלידה אמריקאית שיוצרה במפעל קטן שהוקם לשם כך בפתח תקווה. עד מהרה הפכה גלידה מונטנה למקום בילוי מועדף על בני הנוער בתל אביב בשנות ה-60 וה-70, ובקופות השתרכו תורים ארוכים. 
סדרת סרטי אסקימו לימון כוללת סצינות רבות המתרחשות בגלידריה, המתוארת כמקום הבילוי של גיבוריה, זאת, על אף שהפרק הראשון בסדרת הסרטים מתרחש ב-1958, שנתיים לפני פתיחתה של גלידה מונטנה. הגלידריה שימשה גם כמקום מרכזי בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד".
בעשורים מאוחרים יותר ירד מעמדה של הגלידריה. היא המשיכה לפעול, ובעליה הקפידו לשמור על עיצובה, אך את מקומה כמוקד בילוי מרכזי תפסו אתרים אחרים, והמבנה בו היא שוכנת החל לסבול מהזנחה. שניים ממייסדי הגלידריה שעודם בחיים, בירזון וליכטנשטיין, עדיין מפעילים אותה. המוכרים בה כיום הם גמלאים. לטענתם של בירזון וליכטנשטיין "אם נביא לפה בחורה צעירונת זה יהפוך למסובך. אני יודע שהיום זה מוכר יותר גלידות כשיש בחורה יפה בקופה, אבל היא עלולה להכיר בחור צעיר ולהיעלם. על הגמלאים אנחנו תמיד יכולים לסמוך, הם כמונו. וחוץ מזה, הם הכי אוהבים את הגלידה."
בעשור השני של המאה ה-21 הוחל בהליך שיפוץ מתחם התעשייה הזעירה בו שוכנת הגלידריה במטרה להרחיב את מתחם הבילויים בנמל תל אביב גם לאזור זה. חברת "אתרים", האחראית על ביצוע הפרויקט, הודיעה כי העסקים הישנים הפועלים במקום ושאינם מתאימים למיזם החדש, ובהם גלידה מונטנה, יפונו. בסופו של דבר חתמו בירזון וליכטנשטיין על הסכם עם החברה לפיו המבנה ישופץ, אך הגלידריה תמשיך לפעול במקום, לצד עסקים נוספים שישכרו חלקים מהמבנה. בסופו של דבר נסגרה הגלידריה, ולא נפתחה מחדש.

סניף באר שבע

ב-1965 נפתח גם סניף בבאר שבע בגבולה המזרחי של שכונת נווה נוי הנמצאת בקצה הדרומי של העיר. גלידה מונטנה בבאר שבע שימשה במשך שנים רבות כמרכז בילוי בבאר שבע וכתחנת עצירה למטיילים בדרכם לנגב, לאילת וחזרה. פופולריות המקום הביאה אף לפתיחת עסקים אחרים באזור הסמוך שהיה מרוחק ממרכז באר שבע. עם סלילת הכביש העוקף את באר שבע והתפתחות מקומות בילוי נוספים בעיר, ירדה הפופולריות של המקום. הסניף נסגר ב-2000 על רקע סכסוך עסקי.
אלפי מנשה

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2018, מתגוררים באלפי מנשה 7,865 תושבים (מקום 185 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎0.8%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, לאלפי מנשה דירוג של 8 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 74.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 11,807 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).

מוסדות ביישוב

באלפי מנשה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים וחטיבת ביניים: צופי שרון, נופי החורש וחטיבת הביינים חצב. כמו כן ישנם מרכז קהילתי, מועדון ספורט, ספריה עירונית וארכיון היסטורי.
באלפי מנשה הוקם כבר בשנת 1984 שבט הצופים הראשון בשומרון ושמו נקרא "נחשון", ע"ש נחשון בן עמינדב. תנועת הצופים התנגדה בתחילה להקמת השבט ואף איימה על ראשי השבט במהלך משפטי, אולם לבסוף התקיים תהליך הצבעה דמוקרטי בקרב השכבות הבוגרות וגרעיני הנח"ל והתקבלה החלטה גורפת לאשר את צירוף השבט לתנועת הנוער. כוונת אנשי החינוך ביישוב, הייתה להקים דווקא תנועת נוער שאינה מזוהה פוליטית כחלק מהקו החינוכי הכללי ביישוב. ביישוב פועל גם סניף של בני עקיבא.

תרבות

ביישוב פעילות חבורת זמר, קבוצת תיאטרון למבוגרים, להקת הנוער "מעיין אלפי מנשה" ולהקת המחול "פנים וגוף".

תוואי גדר ההפרדה

אלפי מנשה מוקפת מספר כפרים בדואים ופלסטינים. ממערב ליישוב שוכן הכפרים הבדואיים ערב א-רמאדין וערב אבו-פרדה, מדרום-מערב ואדי א-ראשה, מדרום-מזרח כפר ת'ולת', מדרום מעארת א-דבה וראס א-טירה, ממערב ראס עטייה, ממזרח עסלה ועזון, מצפון נבי אליאס. 
בשנת 2003 הוקמה, בהתאם להחלטת ממשלה גדר הפרדה המקיפה את אלפי מנשה ואת כביש 55. בתוך מיתחם הגדר נכללו ערב א-רמאדין, ערב אבו-פארדה, ואדי א-ראשה, מעארת א-דבה וראס א-טירה. גדר ההפרדה יצרה מובלעת שגודלה כ-11,000 דונם כאשר החיבור של הכפרים לאיזור נעשה באמצעות שער אליהו בקרבת הכניסה לקלקיליה ומעבר תת-קרקעי מתחת לכביש 55 המחבר בין קלקיליה לחבלה.   
בשנת 2005 הודיעה המדינה כי תוקם גדר הפרדה בינם לבין העיר קלקיליה לאחר שבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג פסק שבניית גדר ההפרדה, הכוללת אותם יחד עם אלפי מנשה, אינה חוקית, פנו הפלסטינים לקבלת סיוע משפטי מבג"ץ. לטענתם, במצב החדש יש לתושבי הכפרים במובלעת אלפי מנשה רק יציאה אחת מקלקיליה ומעברים עם פיקוח ביטחוני בשאר היציאות לשטחים החקלאיים מסביב לעיר.
ב-26 באוקטובר 2006 ניתן פסק דין שקבע כי גדר ההפרדה במתכונתה הנוכחית תבוטל וכי בכביש 55, כולל כביש הגישה הנוכחי לאלפי מנשה, יפסיקו לנוע ישראלים. בג"ץ פסק כי יש לקבוע לוח זמנים לביצוע ההחלטה. אך עד כה טרם פורסם לוח זמנים.
אנדרטת גדוד 52

רקע

גדוד 52 הוקם בראשיתה של מלחמת העצמאות על בסיס פלוגות חיל השדה במושבות הדרום. הוא צורף לחטיבת גבעתי, השתתף בקרבות במרכז הארץ ובמבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים באפריל 1948 ולחם במבואות יפו. הגדוד אף כבש לזמן קצר את משטרת לטרון. לאחר מכן עבר הגדוד עם החטיבה כולה לחזית הדרום והשתתף בבלימת הצבא המצרי הפולש. במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948 נטל הגדוד חלק בכיבוש משלטי חוליקאת ופריצת המצור על הנגב, וכן  פעל באזור בית ג'וברין. לאחר שהשתתף במצור על כיס פלוג'ה הועבר הגדוד בשלהי המלחמה לגזרת השרון. מפקדי הגדוד במלחמה היו יעקב פרי (פרולוב) ושמואל איל.
לאחר מלחמת העצמאות הועבר הגדוד אל חטיבה 7 והמשיך לפעול כגדוד סדיר. הוא השתתף בפעולות התגמול ובכל מלחמות ישראל, לרבות מלחמת לבנון השנייה.
לאחר מלחמת סיני הוסב מגדוד חי"ר לגדוד שריון. בהמשך הוצב תחת פיקוד חטיבה 14 ובתחילת מלחמת יום הכיפורים הועבר אל חטיבה 401, אליה הוא משתייך עד היום.

האנדרטה

האנדרטה ממוקמת באתר שדה הקרב של משלטי חוליקאת, בצד כביש 232, מדרום ליישוב כוכב מיכאל. היא ניצבת על גבי גבעה נמוכה, מיוערת בחלקה, שעליה שכן אחד המשלטים המצרים שנכבשו על ידי הגדוד במבצע יואב. 
שביל מעפיל אל ראש הגבעה. בתחילתו מוצבת לוחית זיכרון שנקבעה בעת הקמת האנדרטה (1971) ומקדישה אותה לזכר חללי הגדוד בכל תקופת קיומו. בראש הגבעה משתרעת רחבה התחומה בשני כתלים ניצבים הפונים לדרום ולמזרח ובה שלושה תרני דגלים. על גבי הכותל הקצר נרשמה הכתובת: בהיבקע השער, חללים נפלתם על סיפו. על גבי לוחות שיש על הכותל הארוך נקבעו באותיות ארד שמות 212 חללי הגדוד, מהם 132 שנפלו במלחמת העצמאות.
במפלס שמעל הכותל הארוך מן השניים ניצב גוש בטון דמוי להב, המצביע דרומה, ומסמל את פריצת חיילי הגדוד לנגב הנצור. על גבי הלהב מוצג מספר הגדוד ומצידיו שני סמלי הגדוד (כגדוד חי"ר וכגדוד שריון) וסמל חטיבת גבעתי. שביל מעפיל מרחבת האנדרטה, חולף מתחת ללהב שבסיסו מבוקע לשניים ונמשך סביבו אל מורד הגבעה.
בצד שביל הכניסה המוביל אל רחבת האנדרטה ניצבים שני לוחות זיכרון, שנוספו לאתר שנים לאחר הקמת האנדרטה. הראשון הוא לוח אבן אופקי, המתאר את הקרבות שניטשו על המשלט שעל הגבעה – קרב כושל ביולי 1948, שבו נפלו 21 לוחמים מחטיבת הנגב, והקרב במבצע יואב באוקטובר 1948 שבו כבש גדוד 52 את המשלט. בקרבתו ניצב לוח זיכרון נוסף שעליו הונצחו שמות 21 הנופלים בקרב על הגבעה ביולי 1948. לוח זה הוסף לאתר בשנת 2007.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל צבי אלדובי.
כחצי קילומטר מצפון לאנדרטה ניצבת אנדרטת גדוד 54.
כורדית

היסטוריה

השפה הכורדית החלה להתגבש במאה ה-10 לספירה, כאשר שבטים פרסיים החלו ליישב את האזור שמכונה היום כורדיסטן.
הספר הקדוש של דת היזידים כתוב בניב כורדי עתיק.
החל מהמאה ה-15 החלה להתפתח שפה כורדית ספרותית. הסופרים הכורדיים הבולטים הם אהמדה חאני (Ehmedê Xanî), מלאיה ז'אזירי (Malaye Jaziri) ופאקי טאיראן (Faqi Tayran).
במאה ה-20 התגבשו המדינות העצמאיות המודרניות ששולטות על השטח של כורדיסטן - טורקיה, איראן, עיראק וסוריה. מתוכן רק עיראק נתנה הכרה רשמית מלאה לשפה הכורדית. בטורקיה וסוריה יש חוקים שמגבילים את השימוש בשפה. אם כי בעשרים השנים האחרונות ניתן להצביע על הגמשה יחסית ביחסי השלטונות ללשון הכורדית ואין איסור על פרסום דברי דפוס ושירים בלשון זו.

דקדוק

בתחום שם העצם הכורדית מבחינה בשני מינים דקדוקיים - זכר ונקבה, ושני מספרים - יחיד ורבים. לכורדית תווית סיתום פוסט-פוזיטיבית. 
הכורדית מבחינה בין שתי יחסות - היחסה הישירה (נומינטיבית) והיחסה העקיפה (כל השאר).
בכורדית יש מבנה סמיכות המזכיר את מבנה הסמיכות בשפות השמיות. מבנה הסמיכות מסמן את הנסמך על ידי צורת יחסה מיוחדת ואת הסומך באמצעות היחסה העקיפה. התוצאה, מלבד מבנה סמיכות, היא חוסר סימון של מעמד תחבירי (על ידי אחת משתי היחסות העיקריות) של מבנה הסמיכות עצמו. 
הפועל הכורדי מבחין בשני גזעים - גזע העבר וגזע ההווה. אל גזעים אלו מצטרפות מורפמות המסמנות אספקט, זמן (tense) ומודוס. בנוסף קיימת מערכת עניפה של פועלי עזר. הפועל נוטה בגוף ומספר. 
כורדית היא שפה ארגטיבית למחצה. מבעים בהם הפועל מצוי בגזע העבר מדגימים מערכת ארגטיבית, מבעים בהם הפועל מצוי בגזע ההווה מדגימים מערכת אקוזטיבית. כלומר - כל הפעלים העומדים מקיימים התאם (בגוף ומין) עם המשתתף היחיד במשפט. הפעלים היוצאים מובדלים זה מזה בהתאמה לגזע הפועל. בגזע ההווה הפועל מקיים התאם עם "עושה הפעולה" המופיע ביחסה הישירה, והמושא מופיע ביחסה העקיפה. בגזע העבר הפועל מקיים התאם עם המושא של גזע ההווה, המופיע ביחסה הישירה, ו"עושה הפעולה" מופיע ביחסה העקיפה. 
עם זאת בלשנים רבים מצביעים על כך שהאבחנה הזו אינה מדויקת דיה, וכי במצבים מסוימים קיים ניגוד בין דגם פועלי ארגטיבי ודגם פועלי אקוזטיבי.

הקשר בין הכורדית לניבים ארמיים

בלשנים רבים מצביעים על צבר של תכונות דקדוקיות הדומות בין הכורדית (והלשונות האיראניות בכלל) לניבים הארמיים המדוברים באזור האיראני. דמיון זה הוא ככל הנראה תוצאה של מגע ישיר ארוך שנים בין דוברי לשונות איראניות ודוברי ניבים ארמיים. 
שתי דוגמאות בולטות ביותר הן מערכת הפועל והסמיכות הכורדית. 
מערכת הפועל בניבים ארמיים מסוימים (זאכו, אורמי) איבדה את מערכת הבניינים השמית לטובת מערכת המבוססת על מספר גזעי פועל (2 או 3). בנוסף הארמית אף היא מראה הבדלים בהתאם הפועל כתלות בגזעו, בדומה לכורדית וללשונות איראניות רבות אחרות (אך לא לפרסית החדשה).
הכורדית יוצאת דופן בין הלשונות ההודו אירופיות בכך שפתחה מבנה סמיכות, המאפיין מאוד את הלשונות השמיות אשר דוברו בסביבתה.
שמואל כץ (חבר הכנסת)

ביוגרפיה

כץ נולד ב-1914 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, בנם של לובה ואלכסנדר זיסקינד כץ. בנעוריו, ב-1930, הצטרף לתנועת בית"ר. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון,  למד באוניברסיטת ויטווטרסרנד (Witwatersrand) בעירו. שימש כראש הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) בדרום אפריקה.
ב-1936 עלה לארץ ישראל, והצטרף לאצ"ל. בשנת 1939 נישא לדוריס קפלן. באותה שנה נקרא להגיע ללונדון על ידי ז'בוטינסקי כדי לעסוק שם בענייני הסברה. הוא עמד בראש העיתון "ג'ואיש סטנדרד", וכתב לעיתון "דיילי אקספרס". ב-1946 חזר ארצה, הצטרף למפקדת הארגון, ועסק בהסברה ובקשר עם גורמי חוץ. למעשה תיפקד על תקן דובר הארגון, הוא גם כתב רבים מכרוזי הארגון שיצאו באנגלית. ב-1948 סייע בהבאת האונייה "אלטלנה" ארצה. ביולי 1948 נשלח כץ על ידי מנחם בגין לירושלים, בה התקיימו עדיין המחתרות, כממונה מטעם המפקדה על כוחות האצ"ל בעיר על מנת להגביר את התיאום עם ה"הגנה" ולהרגיע את המתיחות בין ה"הגנה" לאצ"ל. שמואל כץ היה זה שהודיע על פירוקו של האצ"ל חודשיים אחר כך במסיבת עיתונאים במלון 'עדן' בירושלים.
כץ נמנה עם מקימי תנועת החרות והיה חבר בכנסת הראשונה. כפרלמנטר היה חבר בוועדת הכנסת ובוועדת חוקה, חוק ומשפט.
ב-1951 עזב את עיסוקיו הפוליטיים, וייסד וניהל את הוצאת הספרים "קרני". כמו כן פרסם פרסומים רבים בעיתונות בארץ ובעולם, וכתב ספרים. ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה, וכתב בביטאון התנועה. ב-1977 נקרא על ידי מנחם בגין להיות יועץ ראש הממשלה להסברה. שנה מאוחר יותר, ב-1978, פרש מתפקיד זה עקב חילוקי דעות עם בגין, בעיקר עקב כוונותיו המדיניות החדשות של בגין, שהיוו לדעת שמואל כץ סטייה עקרונית מהדרך הנכונה שאותה ביקשו להנחיל עם ניצחון התנועה. ב-1979 פרש מתנועת החירות.
במאי 2001 קיבל אות הוקרה למפעל חיים מטעם המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי.
ספרו המפורסם ביותר הוא "אדמת מריבה". בספר היסטוריה זה מפרט שמואל כץ באופן עלילתי את השורשים של הסכסוך הישראלי-ערבי, את המציאות כפי שהוא הבינה אל מול הגרסאות השונות שהפיצו ומפיצים גורמים ערביים. שמואל כץ ביקש באמצעות הספר לתאר את תודעת הקשר המופלא והזיקה הלאומית העברית לארץ ישראל. הספר נלמד היום בבתי-ספר ברחבי העולם. הספר קיבל שבחים רבים ממנחם בגין עצמו ומאנשים בכל קצוות הקשת הפוליטית. ישעיהו בן פורת אמר כי הספר צריך להיות חומר לקריאת חובה בבתי הספר התיכוניים. משה שמיר כתב כי הספר חותר באופן מבריק אל שורשי הבעיות וכי נמצאים בו פרקים מלאי השראה על הקשר בין עם ישראל וארץ ישראל.
נפטר ב-9 במאי 2008 בתל אביב.

משפחתו

כץ נישא בנישואים ראשונים לדוריס קפלן ממנה התגרש לאחר 15 שנה. ב-1944 נישא לליביה רוקח (בתו של ישראל רוקח) אך הזוג התגרש לאחר שנה. על אף שלא נישא בשלישית, ניהל כץ קשר רומנטי עם אישה ומקשר זה נולד בן (יובל גרנות).
אייל חיימובסקי

אייל חיימובסקי (נולד בשנת תשל"ד, 1974), הוא מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים. בעבר היה מנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.

קורות חיים

נולד וגדל בירושלים, בנם של רות ומשה חיימובסקי. בוגר בית הספר התיכון הימלפרב בירושלים, בוגר לימודי הנדסה ובעל תואר שני במנהל עסקים. כיהן כסמנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים וסמנכ"ל בהתאחדות בוני הארץ. כמו כן שימש יועץ לשרי התחבורה והשיכון ולראש עיריית ירושלים.
באפריל 2012 התמנה למנהל לשכת ראש הממשלה, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2014, כשהתפטר. את מקומו מילא למשך כחודשיים ראש הסגל ארי הרו ומנובמבר 2014 החל לכהן בתפקיד דוד שרן. 
ב-2015 מונה לתפקיד מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים. 
נשוי לאביגיל פריד-חיימובסקי ואב לשי וליבי, מתגורר בירושלים.
סעיד מוראע'ה

תולדות חייו

מוראע'ה נולד בשנת 1927 בכפר סילואן. בשנת 1948 החל בקריירה בצבא ירדן, שבמהלכה נשלח לאימונים באקדמיה הצבאית המלכותית סנדהרסט. בשנת 1969 מונה למפקד גדוד תותחנים. שנה לאחר מכן באוקטובר, לאחר העימותים בין תנועת פת"ח לצבא ירדן במסגרת מאורעות ספטמבר השחור, התפטר מוראע'ה מתפקידו, ובשנת 1971 הצטרף כחבר בארגון פת"ח, שם הגיע לדרגת עקיד (מקבילה לקולונל). הוא היה מפקד גדוד "ירמוכ" בדרום לבנון בין השנים 1972–1977. בתקופה זו לחם נגד צבא סוריה בלקחו חלק במלחמת האזרחים בלבנון ב-1976. בשנת 1978 ניצל מניסיון סורי להתנקש בחייו. משנת 1977 עד שנת 1982 שימש עוזר לגנרל סעד סאיל (אבו וליד), בזמן המצור שנערך על העיר ביירות בידי כוחות צה"ל.בפברואר 1983 נבחר למועצה הלאומית הפלסטינית. במאי של אותה שנה הסתכסך מוראע'ה עם יאסר ערפאת, שאותו האשים בשחיתות ובנפוטיזם ובכך שהוא מקדם אנשים בלתי מתאימים רק על סמך נאמנותם אליו. לביקורתו זו הצטרפה גם התנגדותו של מוראע'ה למדיניות יאסר ערפאת בנושא הסגת כוחותיו מלבנון, וכן התנגדותו לכל משא ומתן עם ישראל והמשך המאבק המזוין. בנובמבר באותה שנה הוא סולק מהפיקוד הצבאי והקים את תנועת פתח אל-אינתיפאדה יחד עם מוסא מחמוד אל-עמלה (אבו ח'אלד אל-עמלה) ונימר סאלח (אבו סאלח) כאופוזיציה תקיפה לתנועת פת"ח.
מכאן ואילך החל מוראע'ה לתמוך במדיניותה של סוריה, זכה לתמיכה כלכלית ואף העביר את מפקדתו לדמשק. עזרה כספית נוספת הגיעה לארגונו מאיראן ובמידה פחותה גם מלוב. בשנת 1985 הוא הצטרף ל"חזית ההצלה הלאומית הפלסטינית", גוף שאיחד את כל התנועות המתנגדות ליאסר ערפאת. בשנת 1989 חל פילוג בתנועת "פתח אל-אינתיפאדה", שאכר אל-עבסי, ביחד עם אבו ח'אלד אל-עמלה, שהיה סגנו של אבו מוסא, הדיחו אותו מהתפקיד ואל-עבסי מינה את עצמו ליושב ראש הארגון.
משנת 1993 עד מותו ישב מוראע'ה בדמשק ולא היה פעיל פוליטית. הוא נפטר בבית חולים בדמשק לאחר מחלה קשה וממושכת.
פטר סושיצקי

ביוגרפיה

סושיצקי נולד בלונדון, בנם של אילונה הבריטית וצלם הקולנוע האוסטרי וולפגנג סושיצקי. בין עבודותיו הידועות ביותר כצלם קולנוע ניתן למנות את מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ואת סרטיו המאוחרים של דייוויד קרוננברג. סושיצקי הוא היורש של מרק ארווין כצלם הקבוע של קרוננברג. 
סושיצקי זכה ב-2007 בפרס ג'יני לצילום הטוב ביותר עבור עבודתו בסרטו של קרוננברג, סימנים של כבוד.
מוזיקת עולם

מוזיקת עולם בהגדרה הרחבה ביותר כוללת את כל המוזיקה בעולם, אולם בדרך כלל משמש המושג למוזיקה שאינה "מערבית" שהוגדרה בעבר לעיתים כמוזיקה עממית או מוזיקה אתנית. אין זה אומר שיש בהכרח חפיפה בין המושגים מוזיקה עממית ומוזיקת עולם, כי במושג מוזיקה עממית משתמשים לעיתים לתיאור מוזיקה מ"כאן" ואילו במושג מוזיקת עולם משתמשים פעמים רבות לתיאור מוזיקה "זרה"‏, כולל מוזיקת פופ מארץ המקור ומה"מערב" שמבוססים על המוזיקה העממית הלא-מערבית או על "המוזיקה המקומית של מישהו אחר". 
מוזיקת עולם נחקרת במסגרת אנתרופולוגיה, חקר הפולקלור, לימודי הביצוע ואתנומוזיקולוגיה. 
מספר אמנים ישראלים זכו להצלחה בחו"ל כאמני מוזיקת עולם, ביניהם עפרה חזה, חוה אלברשטיין והפרויקט של עידן רייכל.
גם אמנים מערביים יוצרים מוזיקת עולם שנשמעת כמו מוזיקה אתנית (של תרבויות לא-מערביות או תרבויות עתיקות), בעיקר כמוזיקת העידן החדש (New Age) או כמוזיקת אווירה.
אבא בנימין

אַבָּא בנימין היה תנא שזמנו אינו ידוע.
ייתכן והוא התנא המכונה בנימין הצדיק הנזכר במסכת בבא בתרא.
לוסיטנים

הלוּסִיטָנִים (בלטינית: Lusitani) היה עם קדוּם שחי במערב איבריה, בפורטוגל של היום.

נדידתם והתבססותם של הלוסיטנים

הלוסיטנים היו שבט, או מספר שבטים, שהתיישבו במערב איבריה. כיום רואים את הפורטוגלים כצאצאיהם. המפורסם שבין הלוסיטנים הוא וריאתוס. 
היסטוריונים וארכאולוגים עדיין דנים במקורם האתני של הלוסיטנים. לפי חלק מהחוקרים, הלוסיטנים הגיעו מהרי האלפים השווייצרים, ומשם נדדו דרום-מערבה והתיישבו בצפון מזרח איבריה במאה השישית לפנה"ס. החוקר לאמְבְּרִינוֹ טען שהלוסיטנים הם קבוצה שבטית ממקור קלטי שקשורים ללוסונים (עם שהתיישב במזרח איבריה), ושיער ששני העמים הגיעו מהרי האלפים השווייצרים. לעומתם, חלק מהחוקרים בני ימינו טוענים כי הלוסיטנים היו ילידי פורטוגל ונשלטו על ידי הקלטים לפני שקיבלו עצמאות מהם. 
האזור הראשון שיישבו הלוסיטנים היה צפון פורטוגל (אזור הדורו). הם נשארו שם עד שניצחו שבטים קלטים אחרים ואז הרחיבו את הטריטוריה שלהם דרומה לאסטרמאדורה ולמרכז פורטוגל. כשהגיעו הרומאים לאזור, שלטו הלוסיטנים ברובה של פורטוגל של ימינו.

תרבות ואורח-חיים

הלוסיטנים ככל הנראה היו חלק מהתרבות הקלטית, או שהושפעו ממנה. הם היו עם מפותח יחסית, לא כמו יוון ורומא, אך הרומאים בהחלט היו מופתעים מיכולותיהם בקרב ובכלי-הנשק המתקדמים יחסית שלהם.
הלוסיטנים השתמשו בכלי-נשק כמו פגיונות, רומחים מברזל וחניתות ארד. הם שמנו את גופם, ונהגו להתרחץ באמבטיות אדים לפני שהתרחצו במים רגילים; הם בדרך-כלל אכלו פעם אחת ביום. הם ידועים בכך שהם הקריבו בני-אדם, כמו האצטקים, אך בצורה קצת שונה. הם דקרו אסירות בהריון ברחם, ואז נבאו את העתיד לפי הדרך בה הן התמוטטו. הם הקריבו למען קאריוקקוס, אל המלחמה: לא רק בני-אדם אלא גם סוסים ועזים. הם התאמנו בפעולות ספורטיביות כמו מירוצים, איגרוף וסימולציות קרב. הם אסרו על נישואין עם יותר מאישה אחת; הם נעלו מגפיים עשויים עור וחטבו עצים.
הלוסיטנים חיו בבתי אבן מרובעים כשהקיר הפונה צפונה מעוגל, עם דלת אחת. בגדיהם היו עשויים צמר או עור עזים. הם נהגו לענוד שרשראות זהב שרוקעו בעזרת פטיש. הם נהגו לשתות יין רק בחגיגות; ביום יום הם שתו מים, בירה וחלב עזים. 
מסמכים רומים קדומים מחשיבים אותם כשכירי-חרב של קרתגו; זה נבע מידיעות מוקדמות על לוזיטנים נלחמים לצד הקרתגים בהרי הפירנאים בדרך לרומא.

שפה

חוקרים רבים טוענים כי השפה הלוסיטנית מקורה בניבים קלטים, בעיקר קלטיברים. בלי שום ספק, מקורה אינדו-אירופאי. עם זאת, יש אלו שטוענים כי מקור השפה הוא דווקא מאיטליה. ולבסוף, החוקר הגרמני אולריך שמול הכין ענף חדש, ששמו "גאליצית-לוסיטנית".

המלחמה נגד הרומים והרומניזציה

משנת 193 לפנה"ס החלו הלוסיטנים להילחם נגד הרומים. בשנת 150 לפנה"ס, הם הובסו בידי פראיטור סרביוס גלבה: בכך שהטמין מלכודת מתוחכמת, הוא הצליח להרוג 9,000 לוסיטנים ומכר 20,000 לוסיטנים כעבדים בגאליה (צרפת של היום). שלוש שנים לאחר מכן (147 לפנה"ס), וריאתוס הפך להיות מנהיג הלוסיטנים וגרם לנזק כבד בשלטון הרומי בלוסיטניה. עשור מאוחר יותר, בשנת 137 לפנה"ס, נרצח וריאתוס בידי שלושה מחבריו לאחר ששוחדו בידי הנציב סרביליוס קיפיאנוס.
לאחר שלטון וריאתוס, הלוסיטנים נטמעו בתרבות והשפה רומית; הערים הלוסיטניות, כמו שאר תושבי איבריה, קיבלו אזרחות רומית. הפורטוגזית בפני עצמה היא התפתחות מקומית של לטינית.
טיטניק II

תהליך הבנייה

ב-2012 הכריז קלייב פאלמר שבכוונתו לייסד חברת ספנות חדשה בשם ה"כוכב הכחול" (כהומאז' לחברת "הכוכב הלבן" שבבעלותה הייתה הטיטניק) ולבנות את הטיטניק מחדש לה הוא ייקרא בשם "טיטניק 2".
האונייה הייתה אמורה להפליג ב-2016 אך בגלל בעיות במימון הפסיקו את הבנייה. ב-2018 פורסם כי בעיית המימון טופלה ושהאונייה תושק במהלך שנת 2022 ותפליג את הפלגת הבכורה שלה מסין לדובאי. 
עלות האונייה היא כחצי מיליארד דולר, בעוד הטיטניק המקורית עלתה רק 144 מיליון דולר.
האונייה תיבנה במספנות "CSC Jinling" הממוקמות בסין, בניגוד למקום הבנייה של הטיטניק המקורית שהיה בבלפסט שבאירלנד.

מבנה האונייה

מבחינה חיצונית האונייה תיראה כשכפול של הטיטניק המקורית, אך יוספו לה בצדדים סירות הצלה, שבניגוד למצב באונייה המקורית אמורות להספיק לכלל הנוסעים.
האונייה תחולק למחלקות ראשונה, שנייה ושלישית, כמו באונייה המקורית. המחלקות יעוצבו לפי עיצובן בטיטניק המקורית. לנוסעים במחלקה הראשונה יחולקו תחפושות תקופתיות, אותן הם יוכלו ללבוש כדי לדמות חוויה של הפלגה בטיטניק המקורית.
לאונייה יהיו 4 ארובות, שתיים מהן יתפקדו כארובות רגילות והשתיים האחרות ישמשו כגלריות הנצחה. היא תשקול 56 אלף טון, אורכה יהיה 269.15 מטרים וגובהה 53.35 מטרים. האונייה תוכל לשאת 2,435 נוסעים ו-900 אנשי צוות.
בניגוד לאונייה המקורית, האונייה החדשה תונע באמצעות מנועי דיזל.

ביקורות ותגובות מהעולם

רוב הביקורות למיזם הן חיוביות, מיליוני איש הביעו את התעניינותם ב"טיטניק 2" ורצונם לקנות כרטיס להפלגה על האונייה שלטענתם המיזם הוא "חלום שמתגשם".
ישנן גם ביקורות לא חיוביות, הביקורות הלא חיוביות באו מצאצאיהם של הנספים באסון הטיטניק המקורי שטענו כי טיטניק חדשה "תפגע בזיכרון הנספים".

רומנדיסי טיטניק

בסמוך להכרזתו של פאלמר על הפרויקט, הכריזו בעליהם של אתר הנופש "רומנדיסי" במחוז סצ'ואן שבסין גם הם על כוונה לבניית אוניית העתק לטיטניק המקורית. האונייה תשמש כאטרקציה תיירותית, ותעגון בנהר הסמוך לאתר הנופש. בניגוד ל"טיטניק II", אונייה זו אינה מיועדת לשיט.
מועד הפעלתה של האונייה מתוכנן לסוף 2020.
רובין קוואיסון

קריירת מועדונים

קוואיסון נולד בסטוקהולם לאבא מגאנה ואמא משוודיה והחל את הקריירה שלו אצל ואסבי יונייטד בשנת 2011.
מגיל 4 קוואיסון היה במחלקת הנוער של א.י.ק סולנה ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-1 באפריל 2012 כמחליף. את שערו הראשון הבקיע חודש וחצי לאחר מכן בניצחון 5-2 על נורשפינג. את ההופעה הבינלאומית הראשונה שלו ערך במסגרת הליגה האירופית בהפסד 0-4 לנאפולי ב-20 בספטמבר 2012, קוואיסון פתח בכל שאר חמשת המשחקים של הקבוצה במסגרת מפעל זה. ב-6 באוגוסט 2013 במסגרת ההכנות לעונה החדשה קוואיסון הבקיע שער מבעיטה מחוץ לרחבה במשחק שנגמר בתוצאת תיקו אחת נגד מנצ'סטר יונייטד.
בחודש יולי של שנת 2014 קוואיסון חתם לחוזה לשלוש שנים בקבוצת פאלרמו מהסרייה א'. קוואיסון שהה בקבוצה במשך שלוש עונות ורשם 70 הופעות ו-8 שערים בכל המסגרות.
בסוף חודש ינואר 2017 קוואיסון חתם במיינץ 05 מהבונדסליגה.

נבחרת שוודיה

ב-23 בינואר 2013 קוואיסון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של שוודיה נגד נבחרת צפון קוריאה. שלושה ימים לאחר מכן הבקיע את שערו הראשון במדים הלאומיים בניצחון 3-0 על נבחרת פינלנד.
כמו כן, זכה קוואיסון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 2015 ביחד עם נבחרת שוודיה עד גיל 21.
מוגלי: אגדת הג'ונגל

עלילה

מוגלי גדל עם להקת זאבים הודיים, מחונך בידי הדוב באלו והפנתר השחור באגירה ומרגיש בטוח עם חיות היער. אך ישנן סכנות ביער כמו הטיגריס הכועס שירחאן ואולי אף סכנות גדולות יותר, כאשר מוגלי מגלה את כפרם של בני האדם.

יציאה לאקרנים

הסרט, שנקרא תחילה בשם "ספר הג' ונגל: מקורות, תוכנן במקור לצאת לאקרנים באוקטובר 2016. בדצמבר 2014, אולפני האחים ורנר הזיזו את תאריך היציאה לאוקטובר 2017, על מנת לאפשר יותר זמן לעבוד על האפקטים המיוחדים. באפריל 2016, זמן קצר לפני צאת הסרט של דיסני ספר הג'ונגל, תאריך יציאת הסרט הוזז ל-19 באוקטובר 2018 והוא נקרא בפשטות בשם "ספר הג'ונגל".
בדצמבר 2017 נודע כי שם הסרט שונה שוב וייקרא מוגלי. בנובמבר 2018 פורסם קדימון חדש מאת מפיצת הסרט, נטפליקס, ונודע כי שמו בעברית יהיה "מוגלי: אגדת הג'ונגל".
אן, דוכסית מונפנסייה

חייה

אן נולדה בארמון הלובר בפריז לגאסטון, דוכס אורליאן (אחיו של המלך לואי השלושה עשר) ולאשתו, מארי דה בורבון (יורשתו של דוכס מונפנסייה) שנפטרה אחרי הלידה. היא נועדה להינשא ללואי בן דודה (לואי הארבעה עשר מלך צרפת לעתיד), שהיה צעיר ממנה באחת עשרה שנה- נישואים שלא יצאו אל הפועל בגלל התנגדותו של הקרדינל מזראן.
במרד הפרונד הראשון (1648 - 1649) תמכה במורדים נגד מזראן ובית המלוכה, והשתלטה על העיר אורליאן שהייתה נחלתו של אביה. במרד הפרונד השני (1650 - 1653) פקדה על יחידה של צבא המורדים, ועזרה למנהיגם, לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה להשתלט על פריז (2 ביולי 1652).
דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו, ופריז נמצאה במצב של מצוקה כלכלית. ההמונים השתלטו על העיר, ואנשי המעמד הבינוני שחששו מהשתלטות ההמונים, צידדו בהשבת הסדר על כנו, ולו במחיר שובם של מזראן ושל בית המלוכה לפריז. ב-21 באוקטובר 1652 נכנסה המשפחה המלכותית לפריז, וב-6 בפברואר 1653 מזראן שב אל העיר ואל תפקידו כשר הראשי.
המלך לואי הארבעה עשר לא סלח לאן, דוכסית מונפנסייה על השתתפותה במרד נגד בית המלוכה. היא נאלצה לעזוב את פריז ולפרוש לאחוזותיה, שם החלה לכתוב את ספרה זיכרונות ששרד עד ימינו אלה, והמהווה עדות חיה על צרפת של המאה השבע עשרה תחת שלטונו של המלך לואי הארבעה עשר. ב-1657 הורשתה לשוב לחצר המלוכה.
ב-1670 ביקשה את רשות המלך להינשא לאנטואן נומפאר דה שומון, דוכס לוזון. המלך נטה תחילה לתת את הסכמתו, אך בהשפעת אשתו מריה תרסה, נסיכת ספרד החליט להתנגד לנישואים אלה. ב-1 בדצמבר של אותה שנה ציווה המלך על מעצרו של דוכס לוזון באשמת ניסיון לשאת בסתר לאישה את אן, דוכסית מונפנסייה. רק ב-1681 הצליחה לשחררו מכלאו תמורת ויתור על חלק מאחוזותיה לטובת הכתר.
אן, דוכסית מונפנסייה נפטרה בארמון לוקסמבורג בפריז ב-1693, ונקברה בבזיליקת סן דני. ב-1729 יצא לאור באמסטרדאם ספרה "זיכרונות". ב-1793 חולל קברה על ידי המהפכנים.