קארל מיקאל בלמן

רקע משפחתו ושנות ילדותו וצעירותו

קארל מיקאל בלמן נולד בבית סבתו (רח' הורנסגאטאן 29א) ברובע סדרמאלם (Södermalm, או Söder) בסטוקהולם, בשנת 1740. היה הילד הבכור של יוהאן ארֶנדט בלמן (1707–1765), פקיד גרמני במוצאו, מזכיר הקנצלרייה המלכותית. אמו הייתה קתרינה הֶרמוניה, בת כומר לותרני שוודי, מיכאל הֶרמוניוס. הסב מצד האב, יוהאן ארנדט בלמן (האב) (1664–1709), נשוי לגרמניה ובן להורים גרמנים, היה בזמנו פרופסור לרטוריקה רומית באוניברסיטת אופסלה. אחרי קארל מיקאל נולדו להוריו עוד ארבעה-עשר ילדים, מתוכם שבעה מתו בילדות. בשנת 1743 המשפחה עברה לבית ברחוב ביורנגורדסברונגרנד (Björngårdsbrunngränd) הנושא כעת את שם המשורר (Bellmansgatan 24). בבית זה, גדל קארל מיקאל באווירה חמה וקיבל השכלה רחבה ממורים פרטיים. הוא למד בתחילה בבית ספר "מריה" על יד בית הוריו, לאחר מכן מורו היה קלס לודוויג אנס (Claes Ludwig Ennes), סטודנט לתאולוגיה, שעורר בו עיניין בעולם השירה. שאר אחיו של בלמן לא זכו מסיבות כלכליות לאותה מידה של השכלה.
התחלתו של בלמן בתחום הספרות הייתה בגיל 17 (1757) בתרגום לשוודית של "הגיגים אוונגליים אודות המוות" מאת המשפטן והסופר הגרמני דוד פון שבייניץ. בהמשך כתב יצירות דתיות נוספות, אבל גם עבודות סטיריות כמו "הגיגים על אי יציבותן של הבנות" (Tankar om flickors ostadighet) ‏ (1758) ושירי סאטירה חברתית כמו "הירח" (Månan)‏ (1760).
את לימודיו באוניברסיטת אופסלה הפסיק אחרי סמסטר אחד ובשנת 1759 קיבל עבודה ללא תשלום בבנק הממלכתי של שוודיה (Sveriges Riksbank). חי מעבר לאמצעיו הכספיים וצבר חובות רבים, עד כדי כך שבשנת 1763 חובו הגיע ל-18,000 טאלר ונאלץ לברוח (או לביים בריחה) מפני הנושים לנורווגיה השכנה. הותר לו לחזור כעבור חודש עם אישור מלכותי מיוחד, אבל הצטרך לעזוב את עבודתו בבנק ולהכריז על פשיטת רגל בשנת 1764.
עקב ההסתבכות הכלכלית הקשה של בנו, האב איבד את עבודתו בקנצלריה המלכותית, מכר את הבית שבו גרה המשפחה במשך 20 שנה ועבר לגור ברובע אורסטה (Årsta) ואחר כך לבית באחוזה בוויסבוהאמאר (Visbohammar) במחוז סדרמאנלנד (Södermanland). אחרי שהות של חודשים אחדים בוויסבוהאמאר, בהמלצת חבר, קארל מיקאל קיבל עבודה פקידותית במשרד הממשלתי לבתי חרושת. אחרי סגירת משרד זה בשנת 1766, התקבל למזכירות המינהלת הכללית של המכס המלכותי. גם מקום עבודה זו נסגר כעבור שש שנים - ב-1772, אבל המשיך לקבל משכורת זעומה.
בשנת 1765 שני הוריו נפטרו ומה שנותר מרכושם נלקח על ידי הנושים.

חייו בשנות הבגרות

עוד בשנת 1766 הקים בלמן "מסדר" פארודי של בליינים בשם "המסדר של בכחוס" (Bacchi Orden) עם טקסים היתוליים שחיקו את אלו של מסדרי הבונים החופשים ואחרים. הצטרפו למסדרו אנשי בוהמה והמעמד הבינוני, שתיינים שפוטרו מעבודותיהם וגם משוררים ואנשי רוח מ"ידועני" סטוקהולם באותן השנים. באתה תקופה פרסם שירים סטיריים מבלי שם מחבר בקובץ Bacchanaliska qväden (שירים בכחנליים). על אחד משיריו שנחשב פוגע בערכי הדת ושהופיע בעתונים "?Hvad nytt" ("מה בחדשות?") ו-"Dagligt Allehanda" ("יומון כללי") קיבל נזיפה מהנהגת הכנסייה הלותרנית העירונית.
בינתיים האמן המשיך לבזבז כספים ביד רחבה ולהירדף בגלל חובות שהלכו ותפחו. מאוחר יותר, המלך גוסטב השלישי, שוחר אמנויות, התרשם מאוד מכישוריו אחרי ששמע יצירתו המחמיאה "Gustafs Skål ("לחיי גוסטב!") ואחרות. ב-3 בינואר 1776, הוא העניק לבלמן משרה רשמית של מזכיר מפעל ההגרלות המלכותי עם תשלום שנתי של אלף טאלר כסף וכמו כן החל משנת 1775 קצבה של מאה טאלר מקופתו הפרטית של המלך. החל משנת 1771 השיג בלמן גם מעמד פוליטי של "נוטריון מעמד החוואיים". בעבודתו במפעל ההגרלות העסיק מישהו שיעבוד במקומו תמורת מחצית השכר.
אחרי שנדחה על ידי משפחתה של צעירה בשם וילהלמינה נורמן, איתה ביקש להתחתן, ב-19 בדצמבר 1777 קארל מיקאל נשא לאשה את לוביסה פרדריקה גנלונד, בת סוחר ירקות, שילדה לו בהמשך 4 ילדים: גוסטב, קארל, אדולף ואליס, שמת מאבעבועות בינקותו.
בלמן היה בעל ואב אוהב, אך משפחתו חיה רוב השנים בדירות גרועות ובמחסור, בגלל אורח חייו הבזבזני. הוא ניסה לשווא להשיג לחזק את מעמדו כסופר ולשפר את פרנסתו גם באמצעות פרסום בשנת 1787 של יצירתו השאפתנית Bacchi Tempel (המקדש של בכחוס) ששילבה ברוח הומוריסטית-מורליסטית פרודיות לפי המיתולוגיה היוונית-רומית, לפי המקרא, ומוטיבים לקוחים מטקסי "מסדרו של בכחוס" שהקים, עם קטעים מוזיקליים ואיורים. אולם היצירה לא זכתה להדים שציפה להם. כך גם שירתו הדתית שפורסמה ב-1781 וב-1787 ושהכנסייה, חשדנית כלפיו, לא התלהבה להשתמש בה.

"אנאקראון של הצפון"

חייו היו פרועים למדי: ניהל פרשיות אהבה רבות והתמכר לטיפה המרה. בילה לילות רבים בבתי מרזח ופקד לעיתים קרובות גם את הסלונים של המעמד הגבוה. התמחה במיוחד בחיבור והלחנה של שירי יין ואהבה, אותם היה שר כשמלווה את עצמו במנדולינה, ובכלי פריטה הקרוי "ציטר" (או ציסטר) שירש מסבו או ב"ציסטרכן". היה מסוגל לאלתר במשך שעות ולחבר בזריזות רבה חרוזים ומנגינות מתאימות. לפעמים היה נעזר גם במנגינות מאופרות וזינגשפילים, מינואטים, שירי לכת או יצירות אחרות בנות זמנו - מאת מלחינים כמו גלוק או היידן. בסך הכל נשארו מפרי עטו כאלף שמונה מאות שירים וסבורים כי הם רק חלק ממה שיצר.
אף על פי שזכה להערכה בחצר המלך גוסטב השלישי ובסלונים בתור "האנאקראון של שוודיה" או "של הצפון" (הראשון שכינה אותו כך היה ידידו המשורר אולוף ברגקלינט Olof Bergklint), בלמן לא הוכר באותה מידה על ידי הממסד הספרותי שראה בו יותר סוג של בדרן. בגלל קשיי מימון רק לקראת סוף חייו הקצרים - כשמצא בית דפוס שהשתמש בשיטת עבודה יותר זולה - הצליח בלמן להוציא לאור חלק קטן משיריו (שנכתבו החל משנת 1765) בצורת שני קובצי שירים: "האגרות של פרדמן" (Fredmans epistlar), 82 במספר, בשנת 1790 מהדורה עם מבוא, אבל מצנזרת מאת המשורר יוהאן הנריק קלגרן, מעין פרודיה לאגרות פאולוס הקדוש ושל טקסטים אחרים מכתבי הקודש, וכן  65 "שירי פרדמן" (Fredmans sånger) שהובאו לדפוס בשנת 1791.
המחבר ייחס לז'אן פרדמן, שען שהיה קיים במציאות ומת מרוב שיכרות, חרוזים על חיים של הימאים והזונות, המתארים סצנות ארוטיות, חושניות ואלימות המתרחשות בחלקן במסבאות של בירת שוודיה. בין הדמויות הסמליות המאכלסות את שיריו תופסים מקום חשוב, פרט לגיבורים מיתולוגיים כמו בכחוס, אל היין, והכוהנת שלו, האלה ונוס, אלת האהבה, או לחלופין עמיתתה הצפונית פריה, נימפות למיניהן, כארון, משיט המעבורת אל השאול, שסימל את המוות, גם אנשים בשר ודם כמו השען פרדמן עצמו, רב הטוראי מולברג ששאף להחיות את תהילת שוודיה של פעם, המוזיקאי השתיין מוביץ (אלטר אגו של המחבר), הנגן הוירטואוז בכלים שונים פאדר ברג והזונה אולה וינבלאד.
שירי בלמן הפכו לפופולריים מאוד ולבסוף היו לנכס צאן ברזל של התרבות השוודית. השירים עברו מפה לאוזן וגם מיד ליד דרך העתקים כתובים. על אף  ההקשרים תלויי התקופה והמטאפורות המיתולוגיות המלומדות, לא נס ליחם עד לימינו.

סוף ימיו

המשורר תמך בנאמנות במלך גם בשנים שהתחזקה מאוד האופוזיציה כלפי מדיניותו. אחרי רציחתו של גוסטב השלישי על ידי אצילים שקשרו נגדו, בלמן איבד את משענתו הכלכלית האחרונה ופשט רגל. בחירתו כחבר באקדמיה המלכותית למוזיקה לא מנע ממנו להישלח בשנת 1794 למאסר של חודשיים בבית סוהר לחייבים. הכליאה גרמה להחמרת שחפת הריאות ממנה סבל ובשנת 1795 האמן נפטר בסטוקהולם. הובא לקבורה בחצר כנסיית קלרה (Klara kyrka) בסטוקהולם, אבל קברו לא ניתן יותר לזיהוי. בכל זאת הוקמה שם מאוחר יותר מצבה לזכרו.
בניו, גוסטב וקארל נעשו אנשי צבא ומתו בגיל צעיר, בעוד אדולף עסק בסחר משי ונפטר בסטוקהולם ללא ילדים בשנת 1834. אלמנתו של בלמן, לוביסה, שרדה אחריו 50 שנה ונפטרה בשנת 1847.