בשר בחלב

האיסור במקרא

במקרא מופיע איסור זה 3 פעמים תחת הביטוי "לא תבשל גדי בחלב אימו":
רֵאשִׁית בִּכּוּרֵי אַדְמָתְךָ תָּבִיא בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ, לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ
— ספר שמות כ"ג, י"ט; ובחזרה זהה גם בל"ד, כ"ו
לֹא תֹאכְלוּ כָל נְבֵלָה, לַגֵּר אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ תִּתְּנֶנָּה וַאֲכָלָהּ, אוֹ מָכֹר לְנָכְרִי. כִּי עַם קָדוֹשׁ אַתָּה לַ-ה' אֱלֹהֶיךָ, לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ.
— ספר דברים י"ד, כ"א
.
על פי התורה שבעל פה איסור זה אינו רק על בשר גדי המתבשל בחלב עזים, אלא על כל בשר בהמה המתבשל בכל חלב, וכן אינו רק על הבישול, אלא גם על האכילה וההנאה.

משמעות המונח "גדי"

חז"ל הרחיבו את איסור האכילה (אם כי לא את איסור הבישול וההנאה) כך שמדרבנן הוא חל גם על: בשר חיה ובשר עוף, אך לא על בשר דגים וחגבים. כן נוספו הרחקות שונות לאיסור זה.
בתורה שבעל-פה ניתנו הסברים שונים, לפער הקיים בין הדין העולה מפשט-הכתוב במקרא ('גדי בחלב אימו') לבין הפרשנות המקובלת האוסרת כל בשר בהמה וחלב בהמה מהתורה. יש הרואים בגדי דוגמה בלבד ('דיבר הכתוב בהווה') למשל: "מפני מה דיבר הכתוב בגדי? מפני שהחלב מרובה באמו", בעוד שיש הלומדים - מהאיזכור החוזר והמשולש של הפסוק על גדי - שחזרה זו באה לרבות בעלי חיים נוספים. הסבר אחר המובא בגמרא הוא כי הביטוי "גדי" במקרא הוא כינוי לוולד רך (בניגוד לביטוי "גדי עיזים"), ולא מכוון בהכרח למין בהמה מסוים.
בקרב יהודי אתיופיה נשמר איסור זה של בשר בחלב, אך בשר עוף לא נחשב לבשר לעניין זה.
ההסבר לכך הוא מדברי הגמרא:
גמרא (חולין · קיג א): רבי יוסי הגלילי אומר נאמר (דברים יד, כא) לא תאכלו כל נבלה ונאמר לא תבשל גדי בחלב אמו. את שאסור משום נבלה אסור לבשל בחלב. עוף שאסור משום נבלה, יכול יהא אסור לבשל בחלב?! ת"ל בחלב אמו ! יצא עוף שאין לו חלב אם.
הקראים מפרשים שהגדי הוא כל יונק המותר לאכילה מפריס פרסה ומעלה גירה, אסור לקחת אותו תחת עטיני אימו ולבשלו בחלב שהייה מיועד להניק אותו. לאחר שהיונק ניגמל, אין בעיה הלכתית לשיטת היהדות הקראית לאכול כל סוג של בשר חיה המותרת לאכילה עם חלב של חייה המותרת לאכילה.
תרגום השבעים מתרגם "לא תבשל גדי בחלב אמו" כ"לא תבשל/תביא טלה בחלב אמו", לפי הפסוקים השונים.

בשר בחלב במקרא

במקרא עצמו מופיעות עדויות לכך שבתקופה הקדומה היה מקובל מנהג של אכילת בשר עם חלב, גם אם לא כשהם מבושלים באופן האסור מהתורה.

דוגמה ידועה מופיעה במקרא בספר בראשית, שם מסופר על אברהם שהגיש למלאכים שבאו לבקרו חלב ובשר יחד.
וַיִּקַּח חֶמְאָה וְחָלָב וּבֶן הַבָּקָר אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיִּתֵּן לִפְנֵיהֶם, וְהוּא עֹמֵד עֲלֵיהֶם תַּחַת הָעֵץ וַיֹּאכֵלוּ:
— ספר בראשית, י"ח ח'

אף שעל פי פשוטו של מקרא אנו עוסקים בתקופה שקדמה למתן תורה ולגזירות חכמים ולכן עדיין לא היה איסור לאכול בשר וחלב, אולם לפי המדרש אברהם קיים את המצוות קודם שניתנו, ועל כן הוצעו פירושים שונים להסבר פסוק זה.
אחד ההסברים מסתמך על הפסוק: " ובן הבקר אשר עשה". אפשר להבין ממנו שאברהם אבינו יצר את הבהמה בעולם היצירה. לפי זה אותה בהמה לא הייתה בעל חיים רגיל, ולכן איסור בשר בחלב לא חל עליו.
באותה הזדמנות ניתן להזכיר גם את הכיבוד שהוגש לדוד המלך הכולל תפריט בשר וחלב, כמתואר בספר שמואל ב יז' 29.
 וּדְבַשׁ וְחֶמְאָה וְצֹאן וּשְׁפוֹת בָּקָר הִגִּישׁוּ לְדָוִד וְלָעָם אֲשֶׁר אִתּוֹ לֶאֱכוֹל; כִּי אָמְרוּ, הָעָם רָעֵב וְעָיֵף וְצָמֵא בַּמִּדְבָּר:.

טעם האיסור

במקרא עצמו לא פורש טעם האיסור, וכך גם במשנת חז"ל לא נאמר כל הסבר לכך, וההתייחסות אליו הוא אל גזרת הכתוב. פרשני המקרא והמצוות החל מפילון האלכסנדרוני עבור בפרשני ימי הביניים ועד להוגי זמנינו ניסו למצוא טעם לאיסור זה.

הכרה בטבעו של היצור החי

פילון האלכסנדרוני, רשב"ם, רמב"ן ואחרים, נימקו איסור זה בהרחקה מהאכזריות הסמלית המתבטאת במעשה בישול הגדי דווקא בחלב אמו, כשעל בסיס טעם זה הסביר האבן עזרא גם הרחבת האיסור לבשר שאינו גדי ולכל חלב. הרשב"ם נימק איסור זה בהרחקה מ"רעבתנות" מגונה המתבטאת באכילת חלב האם עם הבנים.
הסברים נוספים שהוצעו על דרך הקבלה בזוהר ובכלי יקר גורסים כי ערבוב ומיזוג בין שני כוחות מנוגדים בעייתי ודומה לאיסור כלאיים.
הראי"ה קוק הסביר שאיסור זה נועד לברר את האמיתה שכל החיים נועדו לחיות ולא למלא את תאוותו של האדם, שבכוחניות רוצה ליצור מאכל מעודן בבישול הגדי בחלב. על פי הראי"ה קוק, האיסור מזכיר לאדם את הבעייתיות הקיימת בניצול בעלי החיים לצרכיו (הן באכילת בשר והן בשימוש בחלב), המונעת מבעלי החיים לחיות את חייהם הטבעיים:
"עפ"י ההשקפה השלמה, המלאה חסד ד' וטובו על כל יצוריו, יכיר האדם את יסוד מציאות החלב בשדי האם החיה, לא למען יוכל הוא בחזקתו לעשוק אותו לעצמו, כי אם למען תוכל להניק את ילדה הרך, את הגדי שלה האהוב לה מחלב שדיה. הגדי הזה ראוי הוא שיתענג גם הוא, על אהבת שדי אמו לפי תכונתו וטבעו, ואבירות לב האדם היוצאת מחולשתו החמרית והמוסרית, שנתה ועוותה את ההשקפות הישרות הללו... אבל, בן אדם! אזניך תשמענה דבר מאחריך קול אלהים בכח הקורא לך: "לא תבשל גדי בחלב אמו" (שמות כג). לא! תעודת הגדי איננה דוקא להיות לברות לשיניך החדות, שהוחדו אמנם גם מורטו, לרגלי השפלתך וזוללותך באכילת בשר, והחלב ממילא לא נועד להיות לתבלין לך, למלאות את תאותך השפלה. בידעך כי הבשר והחלב ביחש תיקון המאכל הם כ"כ רחוקים, כ"כ מתועבים, עד כדי איסור הנאה בישול ואכילה, תכיר בבא מועד כי חיי החי לא נוצרו בעבור קיבתך התאונית, והחלב עקרו נועד להיות למזון למי שעבורו בא הטבע למלא את תפקידו, כמו שחלב שדי אמך היה לך למבטח בימי הנקתך."
— הראי"ה קוק,  חזון הצמחונות והשלום יא

בישול גדי בחלב אמו כפולחן אלילי

הסבר נוסף שזכה לתשומת לב רבה בחקר המקרא המודרני, הוא ההצעה לפרש את האיסור כהתרחקות מפולחן קדום משוער, בו היה נהוג לטבוח גדי בחלב אמו. אסורים רבים שנאמרו בתורה מפורש טעמם במקרא עצמו כהרחקה מהפולחן האלילי ששרר באותה תקופה במרחב ארץ ישראל. דוגמה לכך היא ההרחקה מפולחן האשרה. הצעה זו מובאת בכתבי מפרשי המקרא בימי הביניים ואילך, רשב"א, אבן עזרא, רמב"ם, אבן כמונה, אהרן בן אליהו, ספורנו ואברבנאל.
אשר לאיסור בשר בחלב, עם שהוא מזון גס מאוד בלי ספק וגורם להתמלאות רבה, לא בלתי-סביר בעיני שהיה לעבודה זרה צד בזאת. אולי היו אוכלים כך בפולחן מפולחניה או בחג מחגיהם. מה שמחזק זאת, לדעתי, הוא שאיסור בשר בחלב הוזכר פעמיים בתחילת הציווי עליו במקום בו הזכיר את מצוות העלייה-לרגל: שָׁלֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ אֶל פְּנֵי הָאָדֹן ה' (שמות כג, יז). הרי הוא כאומר: "בשעה שאתם עולים לרגל ונכנסים אל בית ה' אלהיך, אל תבשל שם את מה שאתה מבשל בצורה זאת כמו שהם היו עושׂים". זה הטעם הסביר ביותר בעיני לאיסורו, אולם לא מצאתי זאת כתוב בספרי הצאביה (=כת אלילית) שקראתי.
— הרמב"ם בספרו מורה נבוכים, חלק ג', פרק מ"ח
על פי חוקר המקרא והשירה האוגריתית, פרופ' משה דוד קאסוטו, גילויים של לוחות אוגרית הכתובים בכתב היתדות האוגריתי אישש את ההשערה של הרמב"ם על קיומו של מנהג אלילי הכורך בישול בשר בחלב. באחד הלוחות הקרוי "לוח לידת האלים", ובו שירה הפותחת במילים: "אֵלִם נֵעִמִם וְיסמם (יפים)" (המקור בלא הניקוד), נאמר על פי אחת ההצעות לקריאת הטקסט שבו, "טב[ח גד] בחלב אננ[?]ח בחמאת", שפירושו הוא "טב[חו גדי] בחלב, אננח (שם נרדף לגדי) בחמאה. ניתן לראות בפסוק שירי זה תקבולת המציינת נוהג של "טביחת" בשר גדי בחלב ובחמאה:
המדובר הוא כנראה בטקס פולחני שהיה מכוון למשוך את ברכת הפריון לאדמה, ומתוך כך מתברר גם הקשר שבכתובים המקראיים בין הבאת הביכורים ובין האיסור הנ"ל: "רֵאשִׁית בִּכּוּרֵי אַדְמָתְךָ תָּבִיא בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ" [להביע לו את תודתך על תבואת האדמה אשר הוא נותן לך, אבל הישמר לך פן תעשה כמעשה ארץ כנען, ולפיכך] "לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ"
— קאסוטו, "האלה ענת", מבוא: פרק שני, ח, 4. עמ' 40
יש המפקפקים בהשערתו של קאסוטו, מכיוון שהמונח "טביחה" במשמעותו הקדומה, אינו מציין בישול כי אם שחיטה. מנחם הרן מפקפק בהשערה זו ובהצעתה להשלמת הטקסט שבאותו פסוק שירי אוגריתי. הוא סבור שהמונח "אננח" אינו מתפרש כשם נרדף לגדי, אלא הוא מכוון למין כלשהו מן הצומח. ועל כן לא ניתן לתלות בהקשר אליו את הפועל "טביחה". כך גם אין כל סיבה לקבל את ההשלמה "גד" שהיא השערה בלבד. משום כך הוא מציע דרך שונה לגמרי לקריאת פסוק שירי זה, שלא בהקשר פולחן של גדי בחלב כלשהו.
בניגוד לתפיסה של הרמב"ם וקאסוטו "שציוותה התורה שלא לעשות העבודות ההן כדי להפריש אותנו מעבודה זרה", על פי המקובל רבי אביעד שר שלום באזילה (1680-1743), הטעם לאיסור הוא הפוך, הפעולה נאסרה לא רק מפני שהיא שמשה לעבודת אלילות, אלא היא ביסודה הייתה רעה ולכן עובדי אלילים השתמשו בה. "והוא שהדברים ההם מולידים הטומאה הרוחנית בנפש האדם ומטמאים אותו… ולכן אסרה אותם התורה. ועובדי עבודה זרה היו עושים אותם בדווקא כדי להביא עליהם רוח הטומאה, שהרי לסטרא דמסאבא [=צד הטומאה] הם עובדים. וכן בלעם…". ("אמונת חכמים" ל)
ובפרשנותו של שלום רוזנברג לדבריו של באזילה, התורה אוסרת על מעשים של סדיזם ופסגות של רוע אנושי, שהיו נפוצים בעבודת אלילים שונים
הרבה ממנהגי האלילות אינם תוצאה של קביעה מלאכותית, והם נובעים מרבדים עמוקים של הנפש. לא תמיד רבדים אלה טהורים הם. הם יכולים לבטא שחיתות, אלימות ובייחוד סדיזם. סדיזם זה מנוגד לכמה ממצוות התורה שלא קשורות ישירות עם עבודה זרה, כמו (ויקרא כב, כח) "וְשׁוֹר אוֹ שֶׂה אֹתוֹ וְאֶת בְּנוֹ לֹא תִשְׁחֲטוּ בְּיוֹם אֶחָד". איסור זה מהווה מעין הקדמה ל"לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ", פעולה שבה הסדיזם מגיע לשיא. חלב האם, הברכה הא-להית הנותנת חיים לצאצא, הופכת להיות אחד הכלים הגורמים למותו. הרחמים הופכים אמצעי לאכזריות, כאילו מאחורי האלילות הזאת עומד אל מסואב אשר לפעמים שוכן במעמקי הנפש האנושית, אל שערכיו מנוגדים לטוב ולישר, לחסד ולרחמים.

האיסור במניין המצוות

איסור בשר וחלב נמנה בתרי"ג המצוות. היות שהאיסור מובא במקרא 3 פעמים, מרבית מוני המצוות מונים איסור זה פעמיים או שלוש, כאשר חלקים שונים מהאיסור הם מצוות נפרדות.
הרמב"ם וההולכים בעקבותיו מונים את איסור בשר בחלב כשני איסורים מתוך תרי"ג המצוות: איסור בישול ואיסור אכילה. לדעתם, איסור הנאה אינו נמנה בפני עצמו והוא חלק מאיסור אכילה. בעל הלכות גדולות ורבי סעדיה גאון מנו את כל איסורי בשר בחלב כמצווה אחת. אולם רבי שמעון בן צמח דוראן מנה את המצווה כשלושה איסורים שונים: אכילה, הנאה ובישול.

מיני בעלי החיים שבשרם וחלבם אסור

על פי חז"ל, האיסור מהתורה כולל את כל סוגי בשר הבהמות הכשרות ואת כל סוגי חלב הבהמות הכשרות. האיסור הוא על אכילה, הנאה, ואף על עצם הבישול. האיסור אינו חל על בשר בהמות טמאות וכן על חלב בהמות טמאות (האסורים באכילה מצד עצמם, אך לא בהנאה ובבישול).
האיסור אינו כולל בשר דגים וחגבים (אף לא מדרבנן), וכן אינו חל על חלב אם, אך מחשש של מראית העין נפסק לא לבשל בכל חלב.
התנאים נחלקו בנוגע לבשר וחלב של חיה (אחת משבע חיות טהורות, שאינן בקר וצאן) ועוף, דעת ר' עקיבא שחיה ועוף מותרים מהתורה, אך אסורים מדברי סופרים. ר' יוסי הגלילי מתיר בעוף לגמרי, שכן בפסוק מדובר על חלב אמו, ולעוף אין חלב אם. בתלמוד מסופר שאנשי עירו של ר' יוסי הגלילי היו אוכלים עוף בחלב, בהתאם לדעתו.
להלכה, כתב הרמב"ם כי איסור בשר עוף בחלב חל רק מדברי חכמים. כתוצאה מכך, על פי שיטה זו אסור לאכול עוף בחלב, אך בישולו והנאה ממנו מותרים (היות שחז"ל גזרו רק לגבי אכילה, ולא לגבי בישול והנאה), וכך פסק גם השולחן ערוך. דעת התוספות היא כי בשר עוף אסור מהתורה, ובשיטה זו הלכו גם הב"ח והמהרש"ל. על פי שיטה זו בשר עוף בחלב אסור גם בבישול.
לגבי בשר חיה ישנה סתירה לכאורה בדברי הרמב"ם: בעוד בהלכות ממרים כתב הרמב"ם כי איסור בשר חיה בחלב הוא מן התורה, בהלכות מאכלות אסורות כתב הרמב"ם שאיסור זה הוא מדברי חכמים. יש המפסקים את דבריו שם באופן שונה, כך שישנה אפשרות לפרש שגם שם הוא אוסר בשר חיה מן התורה. השו"ע והאחרונים פסקו כי בשר חיה אסור מהתורה.

הגדרת בישול

על מנת להתחייב על אכילת בשר וחלב מהתורה, ישנו צורך שהבשר והחלב יבושלו זה עם זה. השריית בשר בתוך חלב ואף אכילתם יחדיו כשהם קרים (ואכילתם יחד לא משנה אם הם בושלו בנפרד), אסורה רק מדרבנן. בנוסף, באיסור בשר בחלב ישנו חלק ייחודי של איסור על עצם הבישול, אף ללא אכילה.
ישנה מחלוקת בשאלה איזה שלב בישול יש לעבור על מנת להתחייב באיסור זה של בישול, וכן שהמאכל המבושל יחשב כתערובת בשר וחלב. מרבית הדעות סוברות כי שלב הבישול הקובע הוא 'מאכל בן דרוסאי' (נקודת השליש או החצי של הבישול), אולם יש דעות הסוברות שאפילו בישול מינימלי אסור.
בהלכה נפסק שגם זיעת אוכלין נכנס לאיסור בשר וחלב. כלומר אדים היוצאים ממאכל או משקה בזמן שמתחממים (הזיעה של האוכל), נחשבים כאוכל עצמו, ולכן אידי חלב שנבלעו בבשר דינם כחלב שנבלע בבשר.
בהלכה נפסק שרק כאשר טעם הבשר והחלב מתערב זה בזה, הדבר נחשב מבושל, 'שאין לך בישול שלא יתן טעם'. למרות המחלוקת, נפסק שכאשר התערובת היא בשיעור כזית, קיים איסור מהתורה;
קיים דיון בהלכה לגבי סוגים שונים של בישול, כגון: צלייה, טיגון, אפייה, בישול בחמה ועישון, האם נחשבים כבישול או לא.

הנאה מבשר וחלב שנתבשלו יחד

ישנה מחלוקת בתלמוד אם בשר וחלב שנתבשלו יחד נאסרים בעקבות כך באיסור הנאה. להלכה נפסק שהתערובת אסורה בהנאה. כאשר הדבר נאסר, צריך לקבור אותו, ולרוב הדעות אף האפר של שריפת האיסור אסור בהנאה.

הרחקה בין אוכלי בשר לאוכלי חלב

מדרבנן נקבעו הרחקות שונות על מנת למנוע אכילת תערובת בשר וחלב, לדוגמה: נאסר לאכול בשר על אותו שולחן עם אדם האוכל חלב, כאשר אין סימן המבדיל ביניהם (מפות נפרדות, הפסק ביניהם באמצעות לחם וכדומה), שמא יאכלו אחד מהשני. היות שטעם דין זה הוא שמא יאכלו איש ממאכל רעהו, איסור זה חל רק על מכרים, ולא על זרים שאינם מכירים זה את זה.

הפרדה בין כלי בשר לכלי חלב

במסגרת ההפרדה בין חלב לבשר יש לייחד כלי אוכל נפרדים למאכלי חלב ולמאכלי בשר. במטבח הפרטי די בשתי מערכות שונות זו מזו, שבני הבית המשתמשים בהן יודעים לזהות איזה נועדה לבשר ואיזה לחלב. המנהג, בעיקר במערכות ציבוריות, שם הכלים שונים זה מזה הוא להעדיף את סימון הכלים החלביים. המקור הוא מכך שהיו מסמנים דווקא בשלשה חריצים, והיו מסמנים כך את הכלים החלביים, כרמז ללשון המקראית "חריצי חלב" (שם מקראי לגבינה). עדות היסטורית גם מספרת על לא יהודים שרצו להשתמש במנהג והשתמשו בסכין חרוצה לצורך עלילת דם, אבל היו בה ארבעה חריצים, וכך התגלתה העלילה. בחדרי אוכל ציבוריים נהוגה הבחנה ברורה יותר. בחדרי אוכל בצה"ל נהוגות צלחות כחולות לארוחות חלביות, וצלחות כתומות לארוחות בשריות, ועל סירי מתכת נכתב בפירוש "חלבי" או "בשרי", או שנצבע פס כחול לזיהוי חלב ופס אדום לזיהוי בשרי. כמו כן הסכו"ם החלבי מחורר, בניגוד לסכו"ם הבשרי שאינו מחורר.

אכילת בשר לאחר אכילת חלב

על פי ההלכה, בין אכילת חלב לבשר אין צורך להמתין כלל, אלא די לנקות היטב את הפה, וזהו המנהג הנפוץ. בזוהר מדובר על אכילת בשר וגבינה בשעה אחת ובארוחה אחת, ועל פי זה יש מחמירים להמתין באכילת בשר שעה אחרי אכילת גבינה, ויש הנוהגים להמתין חצי שעה. הטעם להחמרה שלא לאכול בשר אחרי גבינה, הוא מהחשש של שאריות גבינה בין השינים, ולכך ישנו מנהג אשכנזי להמתין אחרי אכילת גבינות קשות שש שעות כפי הדין באכילת חלב לאחר בשר.

טעם ההמתנה

הרמב"ם כותב שהטעם הוא מפני הבשר של בין השינים שאינו סר בקינוח. אולם הטור כתב שהבשר מוציא שומן ומשאיר טעם בפה. הטור כתב שיש להחמיר כשני הפירושים, היינו, שגם אם רק לעס בשר לילד קטן ולא בלע, צריך להמתין, ושגם אחרי שש שעות אם יש שאריות בשר בין השינים, יש להסירן, וכן פסק השולחן ערוך.