google/wiki40b huggingface dataset:
דניאלה כרמי

ביוגרפיה

כרמי נולדה בשם דניאלה קוטוביץ' לרות ופייר (פנחס). גדלה בבית חילוני-אתאיסטי. בשנות ה-70 הייתה פעילה במצפן ובאוונגרד. למדה פילוסופיה ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת עבודת הגמר של התואר השני עשתה על טיפול העיתונות בפרשת אודי אדיב.
התחילה את דרכה הספרותית כמתרגמת של ספרים בסדרת הרומן הרומנטי, ורק בגיל 37 הגיעה לכתיבה מפרי עטה. ספרה "הפיצוץ ברחוב אהל"ן" (1986) הומחז והועלה על במת תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-1989 כתבה לזמר אלברט עמר את האלבום והמופע "שקוף", שהועלה במסגרת פסטיבל ישראל בבימוי איציק ויינגרטן .
ספרה "סמיר ויונתן על כוכב מאדים" (1994) זכה לציון לשבח על סובלנות בספרות מטעם ארגון אונסק"ו ותורגם לשפות רבות. על פי המכון לתרגום ספרות עברית זהו הספר העברי הראשון שתורגם לתאילנדית. ספר זה הומחז אף הוא והוצג בתיאטרונטו בבימוי מוחמד בכרי וכן בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בבימוי נולה צ'לטון (2004).
ב-1999 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים על "חיי הלילה של קליאו". ב-2001 העניק לה אקו"ם את "פרס אשמן" על "לשחרר פיל".
ב-2015 זכתה בפרס רמת גן לספרות על ספרה "לאן עפים הסבאים".
כרמי גרושה מהפסיכולוג מנחם כרמי, ואם לשלושה. מתגוררת בירושלים.
Cheers (Drink to That)

וידאו קליפ

בזמן סיבוב ההופעות העולמי "Loud Tour" בברבדוס, ב-5 באוגוסט 2011, ריהאנה הודיעה שחלק מהקליפ כבר צולם. ריהאנה אישרה בטוויטר שהקליפ יצא ב-24 אוגוסט 2011, כשהיא ענתה לציוץ של מעריץ. מאוחר יותר, נודע כי הקליפ יצא ביום הבא ב-25 באוגוסט. הקליפ יצא ב-26 באוגוסט 2011 ופורסם בערוץ ה-VEVO של ריהאנה וב-iTunes. הקליפ בוים על ידי אוון רוג'רס וסיארה פרדו. בקליפ מופיעים מספר אמנים כמו סי-לו גרין, ג'יי זי, קניה וסט ואבריל לאבין; שקטע משירה "I'm With You" מ-2002 מופיע בתחילת השיר. הקליפ גרף נכון ל-3 בדצמבר 2016, מעל 130 מיליון צפיות.
מסוכנת

אודות הסרט

בסרט יש קטעי שירה וריקודים של מחזמר בשם "מסוכנת", בביצוע להקת שחקנים ובראשם גילה אלמגור.
הסרט זכה ב-7 פרסי אופיר לשנת 1998: על הבימוי (שמי זרחין), על הצילום (דוד גורפינקל), על העריכה (עינת גלזר זרחין), על העיצוב האמנותי (אריאל רושקו), על התלבושות (רקפת לוי ודוד מרדכי), על המוזיקה (עדי כהן) ועל הפסקול (אלי ירקוני, ג'ון פורסל, ישראל דוד).
כמו כן, הסרט היה מועמד לעוד 6 פרסי אופיר: לשחקן הראשי (משה איבגי), לשחקנית הראשית (גילה אלמגור),  לשחקן המשנה (נתן דטנר), לשחקנית המשנה (שרית וינו אלעד) ולתסריט (שמי זרחין).

תקציר העלילה

צביה ישראלי (גילה אלמגור) היא שחקנית ותיקה ומוערכת, מופיעה כעת במחזה מתח מצליח בשם "מסוכנת" בתור פאם פאטאל למולו של אריק (עמוס לביא). לפני שלוש שנים היא איבדה את בעלה, חתנה ובתה שהייתה בהריון בתאונת דרכים מחרידה, אך התאוששה וחזרה לשחק. המחזה מצליח וכולם סוגדים לה בעיקר הבמאי מיכה (נתן דטנר) החושק בה למרות הבדל הגילים הגדול ביניהם.
לאחר מסיבת ההצגה האחרונה של המחזה, היא חוזרת לביתה ומגלה שם את ישראל (משה איבגי) שהיה נהג המשאית שגרם למות אהוביה. הוא השלים שלוש שנים בבית סוהר וכעת חוזר לצביה ולא מרפה ממנה עד שתסלח לו. היא מסרבת והוא עולה לגג בית סמוך, מבקש סליחה וכשהיא מסרבת, הוא משליך את עצמו ונפצע קשה.
צביה משנה את יחסה כלפיו ומתחילה לעזור לסעוד אותו, בתחילה בבית החולים ואחר כך בביתה בעזרת העוזרת שלה אתי (תמרה דיין). ישראל מספר לה על ילדותו העשוקה והיא מרחמת עליו. מיכה משכנע אותה לחזור לתיאטרון להפקת המחזמר "מסוכנת" המבוסס על המחזה והיא נענית לו אף על פי שאינה זמרת. היא לוקחת את ישראל להצגה והוא מבקר אותה ואת המחזמר בביקורת קטלנית.
צביה עוקבת אחרי ישראל ומסתבר לה שכלל אינו משותק אבל היא ממשיכה ב"משחק" עד שמתברר שישראל קונה רהיטים בעזרת כרטיס האשראי שלה. בהתקפת זעם היא משליכה אותו עם הכיסא מעל המדרגות. הוא נפצע ומאושפז שנית אך בורח מהאשפוז.
היא מוצאת אותו על במת התיאטרון, חמוש באקדח ומטיח בה אשמה כי היא רצחה את בעלה ובתה בחניקה לאחר שהיו מאושפזים שבועיים ללא הכרה, כמו שניסתה לחנוק אותו. צביה מכחישה אך הוא אוחז באקדח ובמקום לירות בה, יורה בעצמו.
שלום צבר

ביוגרפיה

צבר הוא הילד היהודי האחרון שנימול בעיר זאכו בכורדיסטן העיראקית בשנת 1951, ובאותה שנה עלה עם משפחתו (צבאע'א במקור) לישראל ביחד עם שאר יהודי העיר אשר התיישבו רובם בשכונות הקטמונים בירושלים. 
בשנים 1974-1976 השלים את לימודיו לתואר בוגר בתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. את תאריו המתקדמים למד בין השנים 1977-1987 באוניברסיטת קליפורניה (UCLA) בלוס אנג'לס, שם קיבל את תואר דוקטור בהתמחות באמנות הבארוק ובאמנות יהודית עבור דיסרטציה שנושאה: "הכתובה (חוזה נישואין) בחייהם של יהודי איטליה בתקופת המאות השבע עשרה והשמונה עשרה" (The beginnings and flourishing of "Ketubbah" illustrations in Italy‎: A study in popular imagery and Jewish patronage during the seventeenth and eighteenth centuries).
עם סיום לימודיו חזר לישראל ומאז חוקר ומרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. רבים מתלמידיו עוסקים בתחומי האמנות היהודית והפולקלור היהודי. 
במחקריו עוסק צבר בהיבטים שונים של תולדות האומנות היהודית לדורותיה ולתפוצותיה, אומנות עממית (Folk art) יהודית ואומנות פופולרית (Popular art) יהודית וארץ-ישראלית בקהילות יהודיות בארץ ובפזורה במערב ובמזרח, משלהי ימי הביניים ועד ימינו. במחקריו מבקש צבר לעמוד על מקומם של חפצים ודימויים בחיי הדת והיומיום, התובנות המיוחדות שהם מעניקים להכרת התרבות של קהילות יהודיות שונות, באירופה ובארצות האסלאם והדו-שיח שנוצר בעזרתם עם תרבויות מקומיות בכלל ואומנות דתית, נוצרית ומוסלמית, בפרט. 
תחומי התמקדות עיקריים שלו הם הכתובה המצוירת והחתונה היהודית, איור כתבי יד עבריים בראשית העת החדשה; מגילות אסתר מאוירות; רמברנדט, התנ"ך, כתב עברי והיהודים; ירושלים ובית המקדש באומנות היהודית; דימוי היהודי באומנות הנוצרית העממית; האומנות של יהודי ספרד, איטליה, הולנד והפזורה הספרדית באירופה ובמזרח; תשמישי קדושה ומצווה בקהילות ישראל; האומנות והתרבות החומרית של היהודים בארצות האסלאם; אומנות עממית ביישוב הישן בארץ ישראל ובמדינת ישראל; מנהגים יהודיים במעגל החיים ומחזור השנה; קמיעות ומאגיה בעולם היהודי; כרטיסי ברכה לראש השנה וגלויות דואר מאוירות; גישת ההלכה והממסד הרבני לאומנות; תולדות המחקר של האומנות היהודית. 
לאורך השנים כיהן בתפקידים שונים ביניהם יו"ר האגודה לאמנות יהודית, ראש החוג לפולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחרונה ראש תוכנית רביבים באוניברסיטה העברית. בנוסף ערך את כתב העת לאמנות יהודית "רימונים" ומשמש כחבר מערכת של השנתון "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" (הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית), "פעמים" (רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח בהוצאת מכון בן צבי בירושלים), והסדרה "קהילות ישראל במזרח", אף היא בהוצאת מכון בן צבי. כמו כן משמש כיועץ וחבר וועדות האקדמיות של מוזיאונים יהודים בארץ ורחבי העולם, חבר ההנהלה המדעית של אגודות מחקר (המרכז לאמנות יהודית, המרכז לחקר יהדות הולנד, החברה לחקר יהדות ספרד והפזורה, המרכז לחקר הפולקלור היהודי), ויועץ לתוכניות לימודים בנושאי אמנות ופולקלור במשרד החינוך. 
בנוסף לאלה מדריך צבר סיורים לימודיים בעקבות קהילות יהודיות בעולם בדגש על תרבות חומרית, אמנות והיסטוריה אופיינית לקהילות ולאזור.
צבר הוא אספן של חומרי ישראליאנה, יודאיקה ישראלית וגלויות דואר מצוירות וחפצים מאוספיו שימשו לתערוכות בארץ ולמחקרים רבים.
צבר נשוי לרינה, ואב לבת ושני בנים. אחיו, יונה צבר, הוא בלשן וחוקר יהדות כורדיסטן באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס. העיתונאי אריאל צבר, אחיינו, כתב את הספר "גן העדן של אבי" (בהוצאת שוקן), שמספר על שורשי המשפחה בזאכו.
גקרוקס

מיקום

גקרוקס נמצא כמעט על המשכו של הקו המחבר את אלפא בקנטאור ואת בטא בקנטאור - הכוכבים המצביעים על הצלב הדרומי.
הקו המחבר את גקרוקס ואקרוקס מצביע בקרוב לכיוונו של הקוטב השמימי הדרומי.

מאפיינים

גקרוקס הוא ענק אדום במרחק של כ-88 שנות אור והוא הענק האדום הקרוב ביותר למערכת השמש. הכוכב הוא מסוג ספקטרלי M3.5 III עם טמפרטורה של כ-3,400 קלווין ועוצמת הארה של פי 140 משל השמש באור נראה, אבל פי 1,500 מהשמש אם כוללים גם את התחום התת אדום שבו נפלטת ממנו מרבית הקרינה. 
מסתו של הכוכב היא כ-3 מסות שמש ורדיוסו הוא פי 113 מרדיוס השמש - כחצי יחידה אסטרונומית, והוא מתיך בליבתו הליום לפחמן ולחמצן. בדומה לכוכבים אחרים מסוג זה, בהירותו של גקרוקס משתנה מעט באופן סדיר למחצה במחזוריות של כ-90 ימים, אך השינוי קטן מכדי להראות בעין. הכוכב צפוי בסופו של דבר להתכווץ ולהפוך לננס לבן כאשר שכבותיו החיצוניות יתפשטו החוצה ויהפכו לערפילית פלנטרית.
מדידות ספקטרוסקופיות של גקרוקס מראות קווי בליעה אופייניים לבריום, יסוד שאינו מצוי בדרך כלל בכוכבים מסוג זה. הסבר מקובל לתופעה הוא שבעבר היה לגקרוקס בן זוג שסיים את התפתחותו כננס לבן והוא המקור לבריום, אך אין עדויות אחרות לקיומו של ננס לבן בקרבתו של הכוכב. 
במרחק זוויתי של כשתי דקות קשת מגקרוקס ניתן להבחין באמצעות משקפת או טלסקופ קטן בכוכב לבן מסוג ספקטרלי A עם בהירות מדרגה 7, אך זהו כוכב שאינו קשור לגקרוקס ונמצא למעשה במרחק גדול לפחות פי 4 ממנו ורק במקרה שניהם נמצאים על אותו קו ראייה.
אוהליה

היסטוריה

עד שנת 1918 היה האזור במחוז מרמורש שבממלכת הונגריה, ומשנת 1919 עד 1939 ברפובליקה הצ'כוסלובקית. בימי מלחמת העולם השנייה היה המחוז תחת כיבוש הונגרי ובשנת 1945 סופח לאוקראינה, אז רפובליקה בברית המועצות.

יהודי אוהליה

יהודים תועדו לראשונה בשנת 1746 אז ישבו שם שלושה יהודים בלבד. במפקד שנערך בשנת 1768 התפקדו בכפר שלוש משפחות יהודיות (12 נפשות) וב-1830 עלה מספר היהודים ל-72, כולם באו מגליציה ושמרו על אורח חיים מסורתי.
הקהילה היהודית החלה להתארגן במהלך המאה ה-19, נבנה בה מקווה ונוסדה חברה קדישא. באמצע המאה ה-19 נבנה בית כנסת עשוי עץ ובמרוצת השנים הוקמו שלושה בתי מדרש. אחד שימש את חסידי ספינקה, באחר התפללו חסידי דולינה, והשלישי היה של חסידי ויז'ניץ, סיגט ואחרים. בשנת 1910 ישבו בכפר 707 יהודים. במפקד משנת 1930 ישבו בכפר 600 יהודים מתוך 4,862 תושבי הכפר.
בשנת 1941 התפקדו באיגלה 669 יהודים ובקיץ של אותה השנה גירשו ההונגרים יהודים חסרי אזרחות הונגרית. גם יהודים שהיו אזרחים הונגרים פותו להצטרף למסע מזרחה בתקווה למצוא מקומות עבודה פנויים. תוך שבועות אחדים גורשו וברחו מהאזור כ-450 יהודים. רוב המגורשים נרצחו באתר ההריגה של יהודי הונגריה ליד העיר קמניץ-פודולסקי. משפחה אחת שוחררה וכמה יהודים שהכדורים לא פגעו בהם נמלטו.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה והיהודים המעטים שנותרו בכפר נאספו באיסרו חג פסח לבית הכנסת ומשם הובלו לתחנת הרכבת של בושטינה, כ-20 ק"מ מהכפר, ולאחר מכן הוסעו לגטו בעיר מטסלקה, שם הוחזקו כ-17,000 יהודים רובם תחת כיפת השמיים. במאי 1944 שולחו יושבי הגטו למחנה השמדה אושוויץ.
רוב הניצולים מבין יהודי הכפר עלו אחרי המלחמה לארץ ישראל.
אריה עמית

ביוגרפיה

עמית הוא בוגר מחזור י"ד של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. עמית סיים שירותו בצה"ל בדרגת סרן והוא בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים ובוגר תוכנית המנהלים של בית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד. במסגרת שירותו במשטרת ישראל הוכשר במכללה לביטחון לאומי. בתפקידיו האחרונים במשטרה שימש מפקד מרחב דן, ראש אגף מבצעים ובשנים 1994–1997 מפקד מחוז ירושלים.
לאחר סיום שירותו פנה עמית לעסקים. תחילה עסק בייעוץ ביטחוני באנגולה במסגרת חברה בבעלות ארקדי גאידמק, ועד שנת 2000 היה מנכ"ל חברות טלכר, השמירה טכנולוגיות מיגון ו-S.G.I. בשנים 2000 - 2003 היה מנכ"ל חברת הבנייה "דיגל". מלבד זאת משמש עמית יועץ לחברות ביטחוניות בארץ ובעולם והיה עמית מחקר במרכז הבינתחומי ומרצה במכללה הישראלית לביטחון וחקירות.
בשנת 2005 מונה עמית על ידי שר הפנים אופיר פינס-פז ליו"ר הוועדה הבין-משרדית למניעת אלימות באזורי בילוי. בשנת 2006 התמודד לכנסת ה-17 ברשימת מפלגת העבודה. משנת 2008 עומד עמית בראש מטה המאבק של הארגון למיגור האלימות והגזענות בספורט, מטעם ארגון שחקני הכדורגל בישראל. כמו כן הוא חבר בוועדה לבחינת מצב ענף הכדורגל במשרד התרבות והספורט וחבר ועדת מעקב של עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי לבחינת יישום המלצות ועדת אור.
שון האניטי

שון האניטי (באנגלית: Sean Hannity; נולד ב-30 בדצמבר 1961) הוא מנחה רדיו וטלוויזיה אמריקאי, סופר ופרשן פוליטי שמרני. 
האניטי נולד בניו יורק, למשפחה ממוצא אירי. למד באוניברסיטת ניו יורק אך לא סיים את הלימודים.
החל את דרכו ברדיו בתחנת סטודנטים בשנת 1989. כיום מנחה תוכנית רדיו יומית בת 3 שעות בשם The Sean Hannity Show, תוכנית שהחלה את שידוריה ב-10 בספטמבר 2001. התוכנית משודרת בסינדיקציה ברחבי ארצות הברית, במעל ל-500 תחנות. 
בשנים 1996–2009 הגיש האניטי בערוץ פוקס ניוז את תוכנית הטלוויזיה היומית "האניטי וקולמס", יחד עם אלן קולמס. התוכנית עסקה בפוליטיקה ואקטואליה. האניטי היה על תקן המגיש השמרן, לצד קולמס הליברל. התוכנית הייתה הפופולרית ביותר בערוץ לאחר תוכניתו של ביל או'ריילי. בשנים 2007–2009 הגיש בערוץ גם תוכנית אירוח שבועית בשם Hannity's America. 
החל משנת 2009 מנחה האניטי את תוכנית הטלוויזיה היומית Hannity בערוץ פוקס ניוז. 
האניטי כתב שלושה ספרים שהגיעו לרשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס. 
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, זכה האניטי לתשומת לב רבה בזכות הקידום של המועמד הרפובליקאי דונלד טראמפ, שלימים הפך לנשיא ארצות הברית.
האניטי נשוי ואב לשני ילדים.
יאיר כלב

ביוגרפיה

נולד ב-1957 בחולון למשפחה חילונית. לדבריו, בצעירותו התעניין במוזיקה ובפילוסופיה והתחבר במיוחד לספר מורה נבוכים של הרמב"ם. ב-1980, מלאו 90 שנה לייסוד העיר רחובות, מונה כלב לנהל מחזמר שהפיקה העירייה לכבוד האירוע.
בה'תשמ"ב, (1982) חזר בתשובה והחל ללמוד תורה עם רב תימני מרחובות. בהמשך התחתן ועבר לרמת גן, שם החל ללמוד עם המשפיע הרב מאיר בליז'ינסקי והפך לחסיד חב"ד. בשנת ה'תש"ן (1990), החל למסור שיעור בספר התניא בביתו, בהמשך התרחבה הפעילות וכיום הוא מרצה בישראל ובעולם, מוסר סדנאות, סמינריונים, שבתונים והתוועדויות.
כלב יסד עמותה בשם "תניא - מודעות עצמית ביהדות", הוא פתח גם אתר אינטרנט בשם "עמותת תניא" ובו הוא מדווח על פעילויותיו, מעלה סרטונים וכותב מאמרים בנושאי יהדות. לרב כלב גם בלוג, בו הוא מעלה סרטונים מצולמים של שיעורי תניא. הוא מפרסם עלון שבועי בשם "מגזין תניא". לרב כלב היה בעבר מדור בעלון קרוב אליך. שיעוריו מאופיינים בהורדת הדברים לפועל באופי פסיכולוגי, מה שהוא מכנה "ילקוט עצות מעשיות לעזרה ראשונה נפשית".
בהופעותיו נוהג הרב כלב לבצע ניגוני חב"ד, בעיקר ניגונים שקטים וניגוני התעוררות, מאלו הפחות מוכרים בציבור. הוא שר ומנגן בגיטרה ומלווה במקהלה ונגנים, בהם אורן צור ונדב בכר. בעבר שיתף פעולה עם להקת "א גרוייסע מציאה". ביצועיו יצאו לאור בסדרת אלבומים.
הרב כלב חווה מוות קליני והתראיין על כך לעיתון בקהילה. הרב כלב נשוי, אב ל-6 ילדים ומתגורר בכפר חב"ד.
קבוצות שהוצעו לזיהוי כעם ישראל המקראי

מספר עמים וקבוצות קדומים הוצעו על ידי ארכאולוגיים שונים לזיהוי כאבות עם ישראל המקראיים, עקב נקודות דמיון קיימות בין קבוצות אלו לבין סיפורי המקרא והאירועים המכוננים בתולדות עם ישראל. בהם:

עדתו של ביי

בימי סתי השני או סיפתח (שלהי השושלת ה-19) עלה לשלטון, ביי , שהיה מהגר ממוצא חורי וצבר כוח פוליטי רב עד שנתמנה ליועצו של המלך. לצדו של ביי עמדו מהגרים מהמזרח התיכון שסייעו לו באכיפת השלטון ובבזיזת זהב, כסף וכלי יוקרה ממקדשים מצריים. עם ההשתלטות מצד הפרעה המכהן על מבצרו של ביי (שהוצא להורג בהוראת המלכה טאוסרט) והדיפת המזרח תיכוניים אל מחוץ למצרים, החזירו אלה את הזהב שגנבו בטרם גירשו אותם המצרים לדרכם. יש חוקרים שראו בתהפוכות אלה רקע היסטורי למשה וליציאת העברים ממצרים שנשתמרו והועלו לכתב בספר שמות שכן גם הסיפור המקראי מכיל התייחסות לזהב אותו שואלים הישראלים משכניהם המצריים.

אָסֶרְוּ

יש הטוענים כי ייתכן שהקבוצה הנקראת:"אָסֶרְוּ" (Aseru) בכתובות מצריות מן המאה ה-14 לפנה"ס כשם של ארץ ועם החי בגליל המערבי הם בני שבט אשר (בשטח זה הייתה נחלת שבט אשר המקראי), אם טענה/זיהוי זה נכון ומשתלב עם הכרונולוגיה המקראית אז הרי שיציאת מצרים והתנחלות השבטים התרחשו לפני המאה ה-14 לפנה"ס (בעוד שהם מתוארכים לרוב לתקופת המאה ה-13 לפנה"ס) או שחלק משבטי ישראל נוצרו מאוכלוסייה שכבר חיה בארץ ישראל בזמן יציאת מצרים. האיסור מוזכרים גם בפפירוס אנאסטאזי א, תחת הנהגת קדג'רדי, כבעלי ברית של מצרים בהנהגת רעמסס השני והתחייבו להסגיר מורדים לשלטון המצרי. עם זאת, גם בנוגע לזיהוי זה קיימות מחלוקות כאשר החוקרים אינם מציעים מקור לשם "אָסֶרְוּ" או למוצאם. עוד נטען במקור הנ"ל כי ייתכן וה"חבירי" הנזכרים במכתבי אל-עמארנה הם בני "חבר בן בריעה בן אשר" (דברי הימים א פרק ז, פסוק לא) או שהם העברים בעצמם.

דננוי

יגאל ידין הציע לזהות את אנשי שבט דן עם אנשי קבוצת ה"דננוי" שהשתתפה בפלישת גויי הים למצרים העתיקה בימי רעמסס השלישי (שבה לקחו חלק גם הפלשתים), כדי לבסס את טענתו הציע ידין כי הקשר שבין הדננוי לבין הפלשתים יכול להסביר את הקשר שמתואר במקרא בין שבט דן לפלשתים, כפי שמשתמע מסיפור שמשון הגיבור.
אברהם טרופ

הרב יוסף חיים אברהם טרופ (ה'תרנ"ז, 1897 - ה' באדר ב' ה'תשל"ח, 14 במרץ 1978) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, ר"מ בישיבת ראדין ולאחר מלחמת העולם השנייה, ראש ישיבת קרלין-סטולין בניו יורק.

ביוגרפיה

בנם בכורם של פעשא (פסיה) לאה, בתו של העסקן החרדי ר' אליעזר יעקב חווס, והרב נפתלי טרופ. בילדותו התמנה אביו כראש ישיבת ראדין והוא למד בה בנערותו, התקרב ל"חפץ חיים" והתפרסם כלמדן. נישא לאסתר, בת הרב יעקב משה ספיר. גיסו היה הרב יהושע ליב לוינסון (נרצח בשואה בסוף 1944), נכדו של החפץ חיים ומנהלה האחרון של ישיבת ראדין, שנישא לליבה ספיר.
עם פטירת אביו בראשית שנת ה'תרפ"ט, 1929, התמנה במקומו כר"מ בישיבה, ובשנותיה האחרונות כיהן בה כראש ישיבה שני לצדו של חתן החפץ חיים, הרב מנחם מנדל זקס.
בתקופת השואה עקר עם בני הישיבה לעיר וילנה וממנה לאוטיאן. לאחר הכיבוש הסובייטי הוגלה למחנות העבודה בסיביר ובהמשך הוא הגיע לסמרקנד שבאוזבקיסטן.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית והחל להרביץ תורה במוסדות תורניים שונים, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התמנה כראש ישיבת קרלין-סטולין בניו יורק. בשנת ה'תשל"ב (1972) נפטרה אשתו וארונה הועלה לקבורה בישראל, היא נטמנה בבית הקברות הישן בפתח תקווה.
בראשית שנת ה'תשל"ח (1977) עלה לישראל והשתקע בירושלים. כחצי שנה לאחר עלייתו נפטר ביום ה' באדר ב' ה'תשל"ח, 14 במרץ 1978, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בתו פשה נישאה לרב אלתר חנוך העניך ליבוביץ, ראש ישיבת חפץ חיים בארצות הברית. בת אחרת נישאה לרב חיים פורטנוי מחשובי תלמידי ישיבת מיר בבלארוס.
פסולת אורגנית

פסולת אורגנית או פסולת מתכלה היא סוג של אשפה שמקורה באורגניזם (צמחים או חיות), וכוללת על פי רוב שיירי צמחים ומזון ופסולת גינה (גזם). פסולת אורגנית ניתנת ברובה לפירוק על ידי אורגניזמים חיים כגון חרקים, בקטריות ועוד.

נזק סביבתי

על פי סקרי המשרד להגנת הסביבה, פסולת אורגנית מהווה 40% מהפסולת בישראל. כאשר כמות משמעותית זו מטופלת יחד עם שאר סוגי הפסולת במטמנות אשפה - התפרקותה מייצרת גזים, שקיעת אזורים במטמנה וסיכונים לזיהום מים וקרקע. הטיפול בכמויות פסולת גדולות אף דורש שטח רב, הובלה תוך השקעת כספים ואנרגיה, וגורר לפיכך פגיעה בסביבה.

טיפול בגזם

השימושים העיקריים בגזם הם ייצור קומפוסט (בשילוב עם חומרים נוספים כדוגמת חומר אורגני רקבובי, זבלים ובוצות), חיפוי קרקע וכן רפד לרפתות. היתרון במיחזור הגזם הוא בכך שבמרבית הרשויות המקומיות הגזם מופרד משאר הפסולת, כך שאין צורך בהקמת תשתית מיוחדת למיחזור.

מדיניות ממשלתית

נסיונות ראשונים לטיפול בפסולת אורגנית בקנה מידה גדול, החל משנות השבעים, נשענו על מיון והפרדה פיזית של הפסולת בעזרת מכשור במרכזי טיפול בפסולת. שיטה זו של הפרדת פסולת אורגנית בשלב מאוחר, לאחר פינויהּ ממקומות יישוב בערבוביה עם סוגי הפסולת המוצקה האחרים - איפשרה אמנם צמצום הנזקים הסביבתיים של שטח מטמנות, זיהום אוויר, קרקע ומי תהום, אך כללה מגבלות מהותיות לגבי איכות הקומפוסט המיוצר בתהליך וערכו הכלכלי לחקלאות וגינון (מכשירי ההפרדה מותירים חלקים קטנים של פסולת לא אורגנית, כמו למשל שברי זכוכית בפסולת האורגנית שהופרדה).

בישראל

המשרד להגנת הסביבה הוביל קמפיין רחב היקף מלווה בגיבוי תקציב של 200 מיליון ש"ח לביצוע תהליך מורכב של הפרדה במקור. מדובר בתהליך חינוכי ושינוי התנהגותי בהתקנת מערכות פינוי נפרדות של הפסולת מהמקור בבית, פח האשפה הביתי, הממויינות לכל הפחות לקו פסולת אורגני וקו אנאורגני (במדינות רבות מתקיימת הפרדה במקור למרכיבים נוספים). שיטה זו היא המקודמת על ידי ארגונים פורמליים וארגוני סביבה ברחבי העולם ומהווה מהפיכה של ממש בתחום האשפה.
הגזם מהווה אמנם רק כ- 3.95% ממשקל הפסולת בישראל, אך הוא עדיין מהווה בעיה באתרי פסולת. כמות הגזם בישראל מוערכת בכ-500,000 טון לשנה, מתוכם מוחזרו בשנת 2002 כ- 160,000 טון.
נבל זכוכית

נבל זכוכית (מכונה גם: "כוסות מוזיקליות" או "כוסות מזמרות"), הוא מערכת כוסות זכוכית המשמשת ככלי נגינה. הצליל מופק ידי הרטט המופק מחיכוך אצבעות רטובות כנגד שפת הכוסות. כל כוס מכוונת לתו אחר - בעזרת מילוי הכוסות בכמויות משתנות של נוזל, ולעיתים על ידי שחיקה מכוונת של הכוס.
הראשון שתועד מנגן נגינה וירטואוזית על כלי זה הוא הנגן האירי ריצ'רד פוקריך  בשנת 1741. המלחין כריסטוף ויליבלד גלוק ניגן אף הוא על הכלי והופיע אתו בלונדון ובקופנהגן, על מערכת של 28 גביעים. הכלי צבר פופולריות במהלך המאה ה-18.
המיסיונים הישועיים של הגוארני

היסטוריה

המיסיונרים הגיעו ליבשת אמריקה בהזמנת הספרדים בראשית המאה ה-17, במטרה לסייע בהמרת דתם של הילידים, והיו ביניהם ישועים, פרנציסקנים ודומיניקנים. הישועים התמקדו בשני אזורים עיקריים: צ'יקיטוס שבמזרח בוליביה של ימינו, והאזור הכולל את דרום ברזיל, צפון-מזרח ארגנטינה ומזרח פרגוואי של ימינו. באזורים אלה הקימו המיסיונרים רדוקסיונים - יישובים שבהם רוכזו הילידים, והתקיימה פעילות המיסיון. מלבד לימודי התרבות הספרדית ועקרונות הנצרות, סיפקו הרדוקסיונים רווחה כלכלית וכן הגנה מפני סוחרי העבדים הספרדים והפורטוגלים.
ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגזית לבין האימפריה הספרדית. ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאלס ("המיסיונים המזרחיים"). ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני. כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים. בשיאם, התגוררו ב-30 הרדוקסיונים כ-84 אלף תושבים. בגדול שבהם, סאו מיגל דאס מיסואס התגוררו כ-6,600 תושבים.
ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל. באותה העת חלק ניכר ממיסיונס היה חלק מברזיל, וגם מיסיונים אלה נסגרו. ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות. רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו לעבדים העובדים במטעים. הרדוקסיונים עצמם ננטשו מיושביהם, מבניהם התפוררו וצמחייה כיסתה אותם. במהלך המאה ה-20 הוחל בשיקומם ובשחזורם של כמה מהם.
ב-1983 הכריז אונסק"ו על סאו מיגל דאס מיסואס במדינת ריו גראנדי דו סול שבברזיל כאתר מורשת עולמית. שנה לאחר מכן הצטרפו לסאו מיגל ארבעה שרידי רדוקסיונים נוספים בארגנטינה: נואסטרה סניורה דה לורטו, נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, סן איגנסיו מיני וסנטה מריה לה מז'ור. חמשת האתרים מהווים יחד אתר מורשת עולמית אחד. סאו מיגל דאס מיסואס וסן איגנסיו מיני נחשבים לשמורים מביניהם.
חסן בן משיח

החכם חסן בן משיח (שיש ההוגים את שמו הפרטי גם כ"חסון") היה חכם קראי שחי בבגדאד במאה העשירית. הוא נזכר גם בשם בן משיח סתם אצל החכם סהל בן מצליח הכהן ואצל אברהם אבן עזרא בהקדמתו לפירושו על התורה.
הוא ידוע כאחד המתפלמסים החריפים כנגד היהדות הרבנית, ושל רס"ג, שהיה בן דורו. הוא נהג להתפלמס כנגדו יחד עם החכם סלמון בן ירוחם וחכמים קראים נוספים. באחד מבין הפולמוסים הידועים ביותר שלו, חסן בן משיח הביא את הרס"ג חדר בחדר כדי להתווכח עמו, ומאן בזה והרחיקהו ממנו. אולם לאחר שנפל אחד מספריו של סעדיה בידו כתב תשובה עליו, שנשתמרה עד ימינו.
טרקטורון

טרקטורון (באנגלית: All-terrain vehicle או ATV) הוא כלי תחבורה פתוח בעל ארבעה גלגלים שהנהיגה בו היא באמצעות כידון והישיבה עליו בתנוחת רכיבה, בדומה לאופנוע. בעברית נקראים כלי רכב אלה בשם "טרקטורון" בגלל גלגליהם המזכירים את אלה של טרקטור והמראה החיצוני של רובם המזכיר טרקטור בזעיר אנפין. במקורו היה הטרקטורון כלי רכב חקלאי, אך כיום משתמשים בו רבים כרכב פנאי.
ברוב הטרקטורונים קיימת אפשרות להנעה כפולה (4X4) כדי לשפר את עבירותם בתנאי שטח קשים. מנוע הטרקטורון מושאל לרוב מאופנוע, והוא בן ארבע או שתי פעימות בנפח של כמה מאות סמ"ק.
בדומה למדינות רבות בעולם, הנהיגה על הטרקטורון בישראל אסורה בכביש. אך מותר לנהוג על כביש באמצעות טרקטורון על מנת לחצות כביש, וזאת עד 500 מטרים. וכן מותר לנהוג בו בכביש הנמצא בתחום קיבוץ או מושב.

היסטוריה

הטרקטורונים הראשונים אשר פותחו ביפן בשלהי שנות השישים שימשו תחילה ככלי רכב חקלאיים. תחילה פיתחו היפנים טרקטורונים בעלי שלושה גלגלים (ניתן להוסיף גלגלים מטעמי בטיחות), ובמהרה הבינו כי זהו כלי הרכב הנוח ביותר לנסיעה בשטחי הרים שלעיתים כלי רכב קונבנציונליים אחרים לא עמדו בנסיעה בשטחים אלו.
לא עבר זמן רב עד שהבינו היפנים כי באפשרותם למכור את הטרקטורונים בכל רחבי העולם, ובפרט בארצות הברית. הטרקטורון הגיע לארצות הברית בתחילת שנות השבעים ונמכר ככלי תחבורה המעניק לנוהג בו "ריגושים" (רכב אקסטרים), אך כמובן נמכר גם למטרות ציד ולמטרות חקלאות.

מעמד חוקי

בישראל מיועדים טרקטורונים לנסיעה בשטח לא סלול, ועל פי חוק נסיעתם בכביש אסורה (חציית כבישים בלבד, מותרת). הסיבה לכך נובעת מהעדר סרן דיפרנציאלי בטרקטורון המגדיל את הסיכוי להתהפכות בזמן פניה על דרך סלולה. הטרקטורון הפך לכלי תחבורה פופולרי בקרב הצעירים בהתיישבות החקלאית עקב העובדה שניתן להוציא רישיון נהיגה עבורו בגיל צעיר יחסית.
בישראל יש חובה חוקית להתקין בטרקטורון קשת התפכות מאחורי הנוסע, שאמורה להגן עליו בזמן נפילה או התהפכות. חובת התקנת קשת זו אינה קיימת במדינות אחרות, ויש הטוענים] כי היא מסכנת את הרוכב יותר מאשר מגינה עליו. יצרני טרקטורונים רבים אינם משווקים בישראל כלל שכן היצרן לא מוכן להתקין קשת התהפכות (לפי דרישת החוק הישראלי) מחשש לתביעות כנגדו במקרה של פציעה, או נזק בלתי הפיך לטרקטורון.

נזקים סביבתיים

בישראל קיים איסור נסיעה בחופי הים ובשמורות טבע שלא על דרכים המיועדות לכך, עם זאת טרקטורונים רבים נוהגים לפקוד שטחים אלו לצורך נסיעה אתגרית מפאת מחסור בשטחים פתוחים המיועדים לנסיעת שטח. הנסיעה עם טרקטורון בשטחים אלו גורמת לפגיעה סביבתית ישירה של דריסת צמחייה ובעלי חיים; גרימת רעש שמבריח מאזור השמורה ציפורים, עדרי איילים או יונקים קטנים אחרים או גורמת לבעלי החיים תעוקה שעלולה לגרום לנטישת קנים או גורים. פגיעה עקיפה נגרמת מתלמי הגלגלים שמשנים את משטר זרימת המים שפוגע בצמחייה ופגיעה בקרקע (במיוחד באזורים חוליים) שמאפשרת השתלטות של צמחייה פולשת.

שימוש צבאי

כוחות הביטחון וכן יחידות סיור של צה"ל עושים שימוש בטרקטורון כרכב סיור וסער, ושם הוא מכונה "יאגי".
בשנת 2011 התקבלה החלטה להחליף את ה "יאגי" המסורתי בכלי אחר, כבר השנה חיילים רבים עוברים הסמכה על הטרקטורון החדש.
פיקוד האוויר האסטרטגי

פיקוד האוויר האסטרטגי (אנגלית: Strategic Air Command או בקיצור-SAC) היה ענף של חיל האוויר האמריקני אשר היה אחראי על חלק גדול מארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית, החל מהטילים הבליסטיים עד המפציצים אשר נשאו נשק גרעיני ומטוסי התדלוק שתידלקו אותם באוויר. כמו כן היה אחראי על התקפות גרעיניות בשטחי ברית המועצות במקרה של מלחמה.