לידס יונייטד

השנים הראשונות - לידס סיטי

המועדון נוסד בשנת 1904 בעיר לידס במערב חבל יורקשייר, כלידס סיטי. משחקה הראשון התקיים ב-15 באוקטובר 1904 באצטדיונה הביתי במסגרת הליגה המחוזית של מערב יורקשייר מול שכנתה, האל סיטי, והסתיים בהפסד 0–2. במאי 1905 הוחלט על הגדלת הליגה השנייה, ולידס הצטרפה אליה. משחקה הראשון של הקבוצה בליגה הכלל ארצית הסתיים אף הוא בהפסד, 1-0 הפעם לשכנה נוספת, ברדפורד סיטי. היסודות הראשונים של המועדון הונחו בזמן מלחמת העולם הראשונה על ידי אחד ממנהליה הראשונים, הרברט צ'פמן. באותה תקופה הואשמה הקבוצה על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית באי סדרים כספיים וסולקה מן הליגה, וגם הנהלתה אולצה להתפזר.
באוקטובר 1919 הועמדו שרידיה של לידס סיטי על רכושה ושחקניה למכירה פומבית, אולם לאחר התערבות של פקידים בכירים מהעיר שלא היו שותפים לאי הסדרים הקודמים במועדון נמנעה מכירתו, ובכך נסללה הדרך להקמתו של המועדון לידס יונייטד. את שנות העשרים המוקדמות בילתה הקבוצה במרכז הטבלה של הליגה השנייה, אולם לקראת אמצע העשור התייצבה החלה להפגין יכולת גבוהה ולנצח, וזכתה באליפות הליגה ובעלייה אל הליגה הבכירה.
למרות השיפור הניכר היה המועדון הצעיר עדיין בחיתוליו וחסרו לו כמו לרבים מהמועדונים באותה התקופה, המשאבים כדי להתמודד בצמרת הכדורגל. בסוף עונת 1926/1927 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, אך שבה לליגה הראשונה בתום עונה אחת. במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו באנגליה משחקי כדורגל במתכונת של ליגה אזורית, כששחקנים רבים גויסו לצבא הבריטי וזכו לשחק רק במהלך חופשותיהם מן השירות הצבאי או ממפעלים שונים (תעשיית הנשק וכו').
ב-1949 הצטרף אל הקבוצה הבוגרת הקשר בן ה-17, ג'ון צ'ארלס, שעלה ממחלקת הנוער של המועדון. צ'ארלס, שנודע בכינוי "הענק העדין" על שם גובהו ומשחקו האלגנטי, היה הכוכב הראשון במועדון בעידן נטול כוכבים כמעט באנגליה, והטביע את חותמו מן ההתחלה. שנות החמישים המוקדמות עברו על המועדון בליגה השנייה, כאשר צ'ארלס הצליח לבסוף לסחוף את הקבוצה ולהעפיל עם המועדון לליגה הבכירה בעונת 1955/1956, כאשר כבש 29 שערים ב-42 משחקי ליגה. בעונת 1956/1957 נמכר צ'ארלס ליובנטוס מהליגה האיטלקית, וחסרונו הורגש באופן מיידי בדמות בצורת שערים ממושכת.

ימי הזוהר - עידן ריווי

ב-1959 איתרו מגלי הכשרונות של המועדון את הקשר בילי ברמנר, והחתימו אותו על חוזה מקצועני בקבוצה. דון ריווי סיים את קריירת המשחק שלו בלידס בתום עונת 1960/1961, ונתמנה זמן קצר לאחר מכן למנג'ר המועדון. עונתו הראשונה בתפקיד הסתיימה בירידה נוספת לליגת המשנה. בקדנציה השנייה של ריווי החלה להתגבש חבורת שחקנים צעירים במועדון. ריווי שהעריץ את ריאל מדריד, בכיכובם של פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו, הורה להחליף את מדי המועדון מיום היווסדו, כחול וזהוב, למדים לבנים, צבע המדים של ריאל מדריד. מדים לבנים אלו העניקו למועדון את כינויו עד עצם היום הזה: "הלבנים". צעד זה היה חלק מתוכניתו ארוכת הטווח של ריווי להפוך את לידס למועדון כדורגל מפואר ועטור תארים, דוגמת מועדונים מפוארים אותם העריך דוגמת ריאל מדריד ובנפיקה ליסבון.
הייתה זו הצהרת כוונות שאפתנית ואמיצה למדי, שכן באותם הימים ניצב המועדון בתחתית ליגת המשנה באנגליה. בעונת 1962/1963 שב ג'ון צ'ארלס לשחק במועדון. ריווי צירף את השחקנים פיטר לורימר שהיה בן 15, את ג'וני ג'יילס שהגיע ממנצ'סטר יונייטד, ואת נורמן האנטר, טרי קופר, פול ריני וגארי ספרייק שהועלו ממחלקת הנוער של המועדון לקבוצה הבוגרת, ובאותה עונה סיימה הקבוצה במקום ה-5 בליגה. בעונה שלאחר מכן סיימה לידס במקום הראשון בליגה השנייה ועלתה לליגה הבכירה. את עונת 1964/1965 סיימה לידס כסגנית למנצ'סטר יונייטד, כשלשתי הקבוצות מספר נקודות זהה (61), ורק יחס השערים מפריד ביניהן. במשחקה האחרון בעונה זו מול ליברפול, הייתה זקוקה לידס לתוצאת תיקו כדי לזכות באליפות, אולם הפסידה 0–1 משער שהובקע בתוספת הזמן של המשחק.
עונת 1965/1966 הייתה עונת הבכורה של המועדון באירופה, במסגרת גביע ערי הירידים. לידס הגיעה לחצי הגמר, אך הפסידה בו לריאל סרגוסה הספרדית. באותה עונה סיימה לידס שנית כסגנית הליגה האנגלית, הפעם לליברפול. בעונת 1966/1967 ערכו השחקנים אדי גריי ופול מדלי את הופעת הבכורה שלהם במועדון, והקבוצה הגיעה לחצי גמר הגביע האנגלי בו הפסידה 0–1 לצ'לסי. באותה עונה הגיעה הקבוצה למעמד גמר גביע ערי הירידים, אך הפסידה בו 0–2 לדינמו זאגרב היוגוסלבית. בעונת 1967/1968 הצטרף למועדון הקשר מיק ג'ונס, והקבוצה השיגה ניצחון שיא לאחר 35 שנה, 0-7 על צ'לסי. המועדון הגיע פעם נוספת לחצי גמר הגביע האנגלי, וזכה לראשונה בתולדותיו בגביע ערי הירידים לאחר ניצחון על פרנצווארוש ההונגרית.

1969 - אליפות ראשונה

בעונת 1968/1969 לא נוצחה הקבוצה בביתה במשך כל אותה עונה (במסגרת הליגה), ובסיומה זכה המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו. בעונת 1969/1970 נאבקה לידס על כל התארים האפשריים, הן באנגליה והן באירופה. בדרך לגמר הגביע האנגלי הכניעה הקבוצה את מנצ'סטר יונייטד במפגש כפול שנערך בחצי הגמר. בגמר הסתיים המפגש הראשון מתוך שניים מול צ'לסי בתיקו. 4 ימים בלבד לאחר מכן, נערך משחק חצי גמר גביע אירופה לאלופות מול סלטיק הסקוטית. שחקניה של לידס לא עמדו בעומס הרב מכיוון שנאלצו לשחק 12 משחקים בכל המסגרות בתוך 31 יום, והקבוצה נוצחה 1–2. משחק גמר הגביע השני והמכריע מול צ'לסי היווה משוכה גבוהה מדי, פיזית ונפשית עבור שחקני לידס, והם הוכרעו שוב בסופו של דבר 1–2. את העונה בליגה סיימה הקבוצה כסגנית לאברטון.

שנות השבעים - פסגות לבנות

החלוץ ג'ו ג'ורדן הצטרף לקבוצה בפתיחת עונת 1970/1971 בה סיימה לידס שוב כסגנית, הפעם לארסנל, וזכתה שנית בגביע ערי הירידים לאחר ניצחון על יובנטוס האיטלקית. לידס היא הקבוצה האחרונה אשר זכתה בגביע זה באותה עונה לפני שהמפעל חדל להתקיים והוחלף בגביע אופ"א. בעונת 1971/1972 זכתה לידס לראשונה בתולדותיה בגביע האנגלי, לאחר ניצחון 0-1 על ארסנל במשחק הגמר שנערך באצטדיון ומבלי, משער שנכבש על ידי החלוץ אלן קלארק. לידס שהובילה את הליגה, שיחקה במחזור האחרון של העונה שהתקיים כיומיים לאחר משחק גמר הגביע במשחק חוץ מול וולברהמפטון וונדררס, משחק שניצחון בו היה מעניק לה את תואר הדאבל היוקרתי, אולם ירדה ממנו מנוצחת 1–2, ושוב חמק תואר נוסף מידיה.
המגן השמאלי טרבור צ'ארי הצטרף למועדון בפתיחת עונת 1972/1973. עונה זו זכורה בעיקר עקב גמר גביע מחזיקות הגביע מול מילאן האיטלקית שנערך בסלוניקי, יוון, משחק בו נוצחה לידס 0–1. המשחק לווה בשערוריית שיפוט שבעקבותיה הושעה השופט היווני על ידי אופ"א מיד לאחר המשחק. הקהל שהיה יווני ברובו, ליווה את המשחק בשריקות בוז צורמות לעברו של השופט, בן ארצם, והכתיר בתום המשחק את לידס כמנצחים האמיתיים. למרות תצוגת השיפוט והשעייתו של השופט, ולאחר פניות של לידס לאופ"א לקיום משחק חוזר, לא אישרה האחרונה את הבקשה, ולידס שוב יצאה בידיים ריקות.
עונת 1973/1974 הוכתרה כאחת מן הטובות בהיסטוריה של המועדון. היא נפתחה ב-7 ניצחונות רצופים, ולאחר מאבק צמוד עם ליברפול, חתכה לידס ראשונה את חוט המטרה במירוץ לתואר שני, וצלחת אליפות נוספת הובאה לארון התארים באלנד רואד. עונה זו היוותה את סיומו של עידן בלידס, עידן דון ריווי, הזכור לאוהדי הקבוצה כימים הגדולים שלה מאז ומעולם, ימי תור הזהב של המועדון.
דון ריווי עזב את המועדון בסוף עונת האליפות ונתמנה למאמנה של נבחרת אנגליה. מחליפו היה מנג'ר ברייטון אנד הוב אלביון, בריאן קלאף. ימיו של קלאף בלידס היו קצרים, ולאחר כ-44 ימים בלבד בתפקיד, בהם הסתכסך עם מרבית השחקנים, ולאור התוצאות הדלות בליגה, פוטר. מחליפו, ג'ימי ארמפילד, הצליח להביא את המועדון לגמר גביע אירופה לאלופות 1975 מול באיירן מינכן, לאחר ניצחון בחצי הגמר מול ברצלונה.
הגמר התקיים ב-28 במאי 1975, באצטדיון הפארק דה פראנס שבפריז לעיני כ-48,374 צופים. בדקה ה-62 נפסל שער שהבקיע פיטר לורימר בטענת נבדל של קפטן לידס, בילי ברמנר. באיירן הבקיעה שני שערים מאוחרים מרגליהם של פרנץ רוט וגרד מילר, ולידס שוב ירדה מנוצחת, 2-0. שופט המשחק הצרפתי מעולם לא שפט יותר באירופה לאחר משחק זה, זאת עקב מספר פסיקות מעוררות מחלוקת אותן פסק לטובת באיירן מינכן, פסיקות שהביאו להאשמות קשות כנגדו על קיפוחה של לידס, על שיפוט שלא בתום לב ועל חשדות לקבלת כספים או טובות הנאה אחרות תמורת הטיית תוצאת המשחק. אוהדי לידס המתוסכלים באצטדיון פרקו את זעמם, השחיתו רכוש וזרקו מכל הבא ליד אל תוך תחומי המגרש. ההתפרעות נמשכה גם בשעות הלילה ברחובות פריז ומספר אוהדים נעצרו על ידי המשטרה המקומית וגורשו בחזרה לבריטניה. כתוצאה מכך השעתה אופ"א את המועדון מכל פעילות באירופה למשך כ-4 שנים, עונש שהומתק לאחר מכן לשנתיים. בשלהי שנות השבעים סיימו את קריירת המשחק שלהם בלידס כוכביה הגדולים של הקבוצה בכל הזמנים ובהם הקפטן וסמל המועדון, בילי ברמנר, וגם נורמן האנטר, ג'ו ג'ורדן, פול ריני ואלן קלארק סיימו את דרכם, ותם עידן במועדון הלבן.

שנות השמונים - הנפילה

בעונה הראשונה של העשור החדש מונה שחקן העבר, אלן קלארק, כמאמן. קלארק הצליח לייצב את הגנתה של הקבוצה, אולם נכשל בבניית תלכיד שחקנים שיקרא תיגר על תואר האליפות. עונת 1981/1982 נפתחה באופן לא טוב עבור לידס, והיא ספגה תבוסות קשות במשחקי הפתיחה. כהמשך ישיר לפתיחת העונה, לאחר הפסד במחזור הסיום 0–2 לוסט ברומיץ' אלביון, ירדה לידס לליגת המשנה לאחר 18 עונות רצופות בליגה הבכירה. פיטר לורימר בן ה-37 שב לשורות הקבוצה בעונת 1983/1984 על מנת לייצב את הקישור, אולם ללא הצלחה של ממש. הקבוצה השתרכה בעונות הבאות במרכז ובירכתי הטבלה, ללא אף הישג משמעותי, עם סגל שחקנים אלמוני, בעיות תקציב קשות וקהל שנטש את היציעים. למרות כל זאת סיימה לידס את עונת עונת 1986/1987 עם בילי ברמנר, הפעם כמאמן, במקום הרביעי שהעניק לה את המקום במשחקי הפלייאוף (משחקי ההצלבה בין הקבוצות שסיימו את העונה במקומות 3–6 על הזכות לעלות לליגה הבכירה). לידס הגיעה לגמר בו נכנעה במשחק השלישי והמכריע 1–2 לצ'רלטון אתלטיק.
בפתיחת עונת 1988/1989 מונה הווארד וילקינסון שהיה מנג'ר שפילד ונסדיי, למנג'ר המועדון. וילקינסון החתים מספר שחקני מפתח, הבולט שבהם הקשר גורדון סטראכן שנקנה ממנצ'סטר יונייטד. בעונה שלאחר מכן שבה לידס להפגין כדורגל טוב, להבקיע ולנצח, והצליחה להשיב את האוהדים הרבים ליציעים. הקשר ויני ג'ונס שהתפרסם בזכות משחק קשוח ואגרסיבי הצטרף מקבוצת וימבלדון, החלוץ לי צ'פמן הוחתם במועדון, ובסוף דצמבר 1989 איישה לידס את המקום הראשון בליגה בו נשארה עד תום העונה, שבסיומה שב המועדון לליגה הבכירה.

שנות התשעים - החזרה לפסגה

עונת 1991/1992 נפתחה עם כ-11 משחקים רצופים ללא הפסד, ותבוסות 0-4 ו-1-6 שהנחילה לידס לסאות'המפטון ולשפילד ונסדיי (בהתאמה). הקבוצה על כל מערכיה הייתה בתקופה זו ביכולת גבוהה. הקישור בראשות גורדון סטראכן, גארי ספיד, דייוויד באטי וגארי מקאליסטר היה במיטבו, החלוצים לי צ'פמן ורוד ואלאס הכניעו את הגנות היריבים תוך תצוגת כדורגל ברמה גבוהה, ובדצמבר 1991 ניצבה לידס במקום הראשון בטבלה.
בפברואר 1992 הוחתם במועדון אחד מכוכבי הכדורגל העולמי הגדולים בכל הזמנים, הצרפתי אריק קאנטונה. הקהל של לידס יצא מגדרו ונהר בהמוניו על מנת לראות את הכוכב החדש של הקבוצה בפעולה. קאנטונה הכריזמטי התבלט בקישור הקבוצה, והפך ליקיר האוהדים באלנד רואד. השערים שהובקעו על ידו היו מרשימים ומתוחכמים, עדות לכשרון הגדול שהיה טמון בו. לאחר מאבק צמוד שהתפתח עם מנצ'סטר יונייטד בתקופת חג הפסחא ושהוכרע בשבועיים האחרונים של העונה, ניצחה לידס במשחק חוץ את שפילד יונייטד 2-3 ובמשחק הבית האחרון 0-1 את נוריץ' סיטי, וניצלה הפסדים מפתיעים של מנצ'סטר לנוטינגהאם פורסט ולוסטהאם יונייטד, כדי לזכות באליפות שלישית בתולדותיה ואחרונה עד כה (2019).
לידס שבה לאירופה כאלופת אנגליה בעונת 1992/1993. העונה נפתחה בניצחון 3-4 על ליברפול בגביע מגן הצדקה ונמשכה אל תוך השלב הראשון של ליגת האלופות מול שטוטגרט הגרמנית. לידס חלפה על פני משוכה זו, אולם סיימה את דרכה בגביע אירופה במשחק העוקב לאחר הפסד כפול לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית. נפילת המתח שלאחר עונת האליפות החלה לתת את אותותיה בקבוצה. אריק קאנטונה לא שבע נחת מן העובדה כי מקומו בהרכב לא היה מובטח, והירידה החדה בכושרו הביאה לבסוף למכירתו למנצ'סטר יונייטד, יריבתה הגדולה ביותר של לידס לאורך השנים תמורת כ-1.2 מיליון ליש"ט. אובדנו של הכוכב הגדול ביותר של הקבוצה מזה הרבה שנים, קומם את אוהדי לידס הרבים כנגד ההנהלה. עם עזיבתו של קאנטונה, עמד מאזן ניצחונות החוץ של המועדון בסיום אותה עונה על אפס. את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-17.
בעונת 1993/1994, בניסיון לעבות ולשפר את הסגל על מנת שלא לחזור שוב על עונה לא מוצלחת כפי שהייתה הקודמת, החתים וילקינסון במועדון את החלוץ בריאן דין שהגיע משפילד ונסדיי תמורת סכום שיא בתולדות המועדון, כ-2.7 מיליון ליש"ט, ואת הקשר דייוויד וייט שהגיע ממנצ'סטר סיטי תמורת כ-2 מיליון ליש"ט. הקבוצה הציגה יכולת טובה באותה עונה, וסיימה במקום החמישי. בסופה של העונה, סיימו את דרכם בקבוצה מספר שחקני מפתח שהיו שותפים לאליפות שנתיים לפני כן.
לידס הייתה סולידית, אך לא הותירה חותם בעונת 1994/1995. בינואר 1995 חתם בקבוצה החלוץ הגאנאי, טוני יבואה, שהפיח בה רוח חיים, והיא סיימה את העונה שוב במקום ה-5 שהבטיח לה הופעה בגביע אופ"א בעונה העוקבת. לידס פתחה את עונת 1995/1996 באירופה בניצחון 1-3 במפגש כפול מול מונקו, בו כבש יבואה שלושער במשחק החוץ (0-3), ועלתה לשלב הבא בו הודחה על ידי פ.ס.וו. אינדהובן ההולנדית. הקשר השוודי תומאס ברולין ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בנובמבר 1995, אך העונה הייתה חלשה מקודמותיה. הקבוצה הפסידה בגמר גביע הליגה שהתקיים בומבלי 0–3 לאסטון וילה, הפסד שגרר בעקבותיו 6 הפסדים רצופים בליגה אותה סיימה במקום ה-13 בלבד.
בפתיחת עונת 1996/1997 החתים הווארד וילקינסון במועדון את השוער, נייג'ל מרטין, ואת החלוץ איאן ראש. בנוסף, הוחתם במועדון הקשר לי שארפ שהגיע ממנצ'סטר יונייטד תמורת כ-4.5 מיליון ליש"ט, סכום שיא נוסף בתולדות המעדון. הקבוצה פתחה את העונה עם 7 נקודות מ-4 משחקים, אולם חודש לאחר פתיחת העונה, לאחר תבוסה ביתית בספטמבר, 4-0 למנצ'סטר יונייטד, פוטר וילקינסון, המאמן שהצעיד את המועדון אל תואר האליפות האחרון שלו עד כה, כאמור. מחליפו בעונת 1997/1998 היה מנג'ר ארסנל לשעבר, ג'ורג' גרהאם. בעונה זו החל תופס מקום של קבע בהרכב הראשון הארי קיואל, אוסטרלי צעיר שהגיע לאקדמיית הכדורגל של לידס בגיל 16.
ג'ורג' גרהאם צירף את החלוץ ההולנדי ג'ימי פלויד האסלביינק לשורות הקבוצה, ולידס החלה שוב משחקת כדורגל התקפי במרבית שלבי העונה, זאת על אף העובדה שגרהאם נתפס בעיני האוהדים כמאמן בעל אוריינטציית משחק הגנתית. בפתיחת עונת 1998/1999 הודיע גרהאם במפתיע על עזיבתו את המועדון. הנהלת לידס בחרה בעוזרו של גרהאם, דייוויד אולירי, שחקן העבר של לידס וארסנל כמאמן החדש.

התינוקות של אוליר'י

אולירי הצעיר הצליח ליצור במועדון תלכיד של שחקנים צעירים ולוחמים, שהפגינו משחק מהיר ואגרסיבי, תוך שליטה טכנית מהמעלה הראשונה, ולידס הפכה שוב מאז שנות השבעים לאחת מן הקבוצות הטובות, המסקרנות והמתוקשרות ביותר באנגליה ובאירופה. הצלחתו של אולירי נבעה בין היתר ממערכת היחסים המיוחדת והאישית שבנה עם כל אחד ואחד משחקניו. הארי קיואל הצעיר הפך לכוכב על ולמושא חיזור של מועדונים גדולים מן השורה הראשונה באנגליה ובאירופה.
על עונת 1999/2000 העיבה עננה שחורה מעל המועדון. שניים מכוכביה המרכזיים של הקבוצה, הקשר לי בוייר והבלם ג'ונתן וודגייט, הואשמו כי תקפו סטודנט ממוצא פקיסטני מחוץ למועדון לילה בלידס וגרמו לו לחבלות קשות. במשפט שהתארך על פני כשנתיים זוכה לבסוף בוייר מההאשמות, בעוד וודגייט נידון לעבודות שירות. המועדון עמד בפרק זמן זה תחת מתקפה קשה של כלי התקשורת וארגונים שונים נגד גזענות. למרות המשפט על תוצאותיו, הציגה לידס באותה העת כדורגל מצוין, וסיימה את העונה במקום השלישי בזכותו הגיעה פעם נוספת לאירופה, שם גברה על סלביה פראג הצ'כית והגיעה למעמד חצי גמר גביע אופ"א מול גלאטסראיי הטורקית. ערב משחק חצי הגמר הראשון שהתקיים באיסטנבול, פרצו מהומות ותגרות אלימות בין אוהדי לידס לאוהדים טורקים שבמהלכן נרצחו שני אוהדי לידס. אופ"א אישרה את דחיית המשחק בעקבות האירועים הטראגיים, אך שחקני לידס החליטו לבסוף להופיע למשחק. בעקבות האבל על מותם של שני אוהדי הקבוצה, ענדו שחקני לידס במהלך המשחק סרטים שחורים על זרועותיהם, וירדו לבסוף מנוצחים 0–2. משחק הגומלין באנגליה הסתיים בתיקו 2-2, ולידס סיימה את דרכה במפעל האירופי. את העונה בליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי.
בעונת 2000/2001 נרשמה העסקה הגדולה ביותר בכדורגל האנגלי והעולמי מאז ומעולם, כאשר לידס רכשה את הבלם ריו פרדיננד מקבוצת וסטהאם יונייטד תמורת כ-18 מיליון ליש"ט. לידס פתחה את העונה בצורה טובה מאוד, כשהיא מציגה יכולת גבוהה בליגה. בעונה זו השתתף המועדון פעם נוספת באירופה, הפעם בליגת האלופות. לידס השכילה לחלוף על פני משוכות גבוהות בדמות ברצלונה ומילאן בדרכה לשלב הבתים.
הגרלת שלב הבתים זימנה ללידס קבוצות מצמרת הכדורגל האירופי, ביניהן ריאל מדריד, לאציו האיטלקית ואנדרלכט הבלגית. לידס הגיעה עד לחצי הגמר בו הודחה על ידי ולנסיה הספרדית.

ההתמוטטות הכלכלית והירידה המחודשת לליגת המשנה

בתקופה זו החלו להתברר היקפי החובות בהם היה מצוי המועדון, עקב הלוואות ענק שנלקחו מבנקים שונים על ידי יושב ראש המועדון, פיטר רידסדייל, ושהגיעו ל-120 מיליון ליש"ט, בהם נקנו שחקני רכש על ידי המנג'ר אולירי. בקיץ 2002 פוטר אולירי מפני שלמרות סכומי העתק בהם רכש שחקנים, לא צלח בהשגת תארים. מחליפו היה מאמן נבחרת אנגליה לשעבר, טרי ונבלס. ביולי 2002 נשבר שיא נוסף חדש באנגליה ובעולם, כשלידס שהייתה זקוקה נואשות למזומנים, מכרה לבסוף את ריו פרדיננד למנצ'סטר יונייטד תמורת סכום חסר תקדים של כ-32 מיליון ליש"ט.
בתקופה בה אימן וונבלס הציגה הקבוצה יכולת לא טובה, והוא פוטר והוחלף במרץ 2003 על ידי פיטר ריד. לאחר פתיחה לא טובה לעונת 2003/2004 פוטר ריד והוחלף בשחקן העבר של המועדון, אדי גריי. המשבר הכלכלי שפקד את הקבוצה החל נותן אותותיו. לידס השבורה החלה להידרדר במהירות, ובסוף עונת 2003/2004 ירדה הקבוצה שוב לליגת המשנה. יושב ראש המועדון, רידסדייל, עזב, והותיר אותו עם חובות כבדים והמועדון החל להתפרק מנכסיו ולמכור בסיטונות את כוכביו הגדולים. בעת הזו הוקם פורום של אנשי עסקים מקומיים שניהלו את המועדון וניסו לסייע לו. גם אצטדיון אלנד רואד ומתקן האימונים של המועדון ב-Thorp Arch נמכרו תמורת כ-12 מיליון פאונד. בסיומה של אותה עונה עזב את הקבוצה סמלה הגדול ביותר בשנים אלו, החלוץ אלן סמית' וחתם בקבוצת מנצ'סטר יונייטד. סמית' היה אוהד לידס מושבע מאז היותו ילד. הוא היה בוגר מחלקת הנוער של המועדון, ונחשב בעיני אוהדי לידס לשחקן הבית המזוהה יותר מכל עם המועדון. עזיבתו לשורות מנצ'סטר יונייטד, שנחשבה מאז ומעולם כיריבתה הגדולה ביותר של לידס, עוררה עליו את חמתם של אוהדי הקבוצה שראו בצעד זה בגידה.
בינואר 2005, כאמור לאחר מספר ניסיונות מצד גורמים שונים להציל את המועדון מפשיטת רגל, רכש אותו נשיאה לשעבר של צ'לסי, קן בייטס. בייטס החל מייצב כלכלית את המועדון, וביחד עם המנג'ר, קווין בלקוול, שהצליח להחתים במועדון סגל שחקנים טוב, סיימה הקבוצה את עונת 2005/2006 במקום החמישי שהבטיח לה מקום במשחקי הפלייאוף על כרטיס העלייה הבודד שנותר לפרמייר ליג. לידס הגיעה לגמר, אולם הפסידה בו 0–3 לווטפורד. המשחק התקיים ב-21 במאי 2006, באצטדיון המילניום שבקארדיף, ויילס, לעיני כ-64,736 צופים. היה זה גמר הפלייאוף האחרון ששוחק באצטדיון זה. בעונה העוקבת חזרו משחקי הגמר להתקיים כבעבר באצטדיון ומבלי המחודש שעבר שיפוץ כללי ונפתח מחדש.

הירידה לליגה השלישית

את עונת 2006/2007 החלה לידס ב-5 הפסדי ליגה בשמונת המחזורים הראשונים, והתייצבות במקום הלפני אחרון בטבלה (23). מאמנה, קווין בלקוול, פוטר, והוחלף בעוזרו, ג'ון קארוור. השינוי לא צלח, ולאחר מספר תבוסות קשות שספג המועדון, כולל הדחה מגביע הליגה, שוחרר קארוור מתפקידו והוחלף על ידי דניס וייז, שחקנה לשעבר של צ'לסי. על אף שהחתים במועדון מספר שחקנים מנוסים, כשל וייז במשימה להרים ולהרחיק את המועדון מאזור הסכנה של הירידה לליגה השלישית. ב-4 במאי 2007, כשירידת הקבוצה הובטחה באופן כמעט סופי, הוחלט על ידי ההנהלה למנות למועדון כונס נכסים, כיוון שלא היה ביכולתה לשלם את החובות הרבים שהצטברו. מהלך זה הביא לכך שהתאחדות הכדורגל האנגלית קיזזה, על פי החוקה, 10 נקודות ממאזנה של הקבוצה, מה שהבטיח סופית את ירידתה בפעם הראשונה בתולדותיה לליגה השלישית (League 1).
ב-3 ביולי 2007 הוגשה תביעה נגד המועדון מטעם הנושים שרצו לראות את כספם בחזרה. על פי תקנון ההתאחדות, קבוצה הנמצאת בהליכי פירוק ותחת כונס נכסים, אינה רשאית לפתוח את העונה הסדירה. הקבוצה הועמדה למכירה, ונשיאה האחרון, קן בייטס, הגיש שוב בקשה לרכשה, וזו התקבלה. הנהלת ההתאחדות אישרה את המהלך תחת סעיף "נסיבות מיוחדות", אולם קיזזה שוב, על פי החוקה, כ-15 נקודות ממאזנה, זאת עוד לפני פתיחת העונה. תחת דניס וייז ועוזרו, גוסטבו פוייט, החלה לידס את עונת 2007/2008 בסערה, הצליחה למחוק את פער 15 הנקודות, והגיעה שוב לשלב משחקי הפלייאוף. למרות ההצלחה בשיקום המועדון, עזב דניס וייז והתמנה לעוזר המאמן במועדון הכדורגל ניוקאסל יונייטד. גם עוזרו, גוסבו פוייט, עזב והתמנה למשרת עוזר המאמן בטוטנהאם. את וייז החליף בתפקיד שחקן העבר של לידס, גארי מקאליסטר, שזכה עימה באליפות האחרונה של המועדון עד כה (2019) בעונת 1991/1992. מקאליסטר הוביל את המועדון לגמר הפלייאוף, אך היא הפסידה בו ב-25 במאי 2008 באצטדיון ומבלי 0–1 לקבוצת דונקסטר רוברס, ונותרה לעונה נוספת בליגה השלישית.
ב-21 בדצמבר 2008, בעקבות שרשרת הפסדים וכשלונות שנחלה הקבוצה, הן בליגה והן בגביע האנגלי, פוטר מאמנה, גארי מקאליסטר, והוחלף בסיימון גרייסון, לשעבר שחקן ומנג'ר מועדון הכדורגל בלקפול. גרייסון הוביל את המועדון שוב למקום במשחקי הפלייאוף, אך הם הפסידו בסיכום שני המשחקים בחצי הגמר 1–2 למועדון הכדורגל מילוול.
עונת 2009/2010 הייתה השלישית ברציפות של המועדון בליגה השלישית. למרות זאת, הייתה זו פתיחת העונה הטובה ביותר של הקבוצה מאז ומעולם לאחר שהשיגה 8 ניצחונות רצופים. בסיבוב השלישי של הגביע האנגלי שהתקיים ב-3 בינואר 2010, חוללה הקבוצה סנסציה כאשר גברה במשחק חוץ באצטדיון אולד טראפורד 0-1 על מנצ'סטר יונייטד משער של החלוץ ג'רמיין בקפורד. לידס התקדמה לסיבוב הרביעי בגביע שהתקיים ב-23 בינואר 2010 מול טוטנהאם באצטדיון וייט הארט ליין, וכפתה עליה תיקו 2-2 במשחק הראשון מבין שניים מצמד של ג'רמיין בקפורד. בגומלין שנערך בשלג כבד באלנד רואד ב-3 בפברואר 2010, ולאחר שני הפסדים בלבד של הקבוצה ב-21 משחקי הבית האחרונים בעונה זו, היא הודחה לאחר הפסד 1–3 משלושער של החלוץ ג'רמיין דפו.

החזרה לליגת המשנה - הווה

ב-8 במאי 2010, במחזור הליגה האחרון שהתקיים באלנד רואד, ניצחה לידס שהייתה ממוקמת ערב המחזור במקום השני את בריסטול רוברס בתוצאה 1-2, והעפילה אוטומטית מאותו מקום בחזרה אל הצ'מפיונשיפ. לידס בילתה את מרבית עונת 2010/2011 בחלק העליון של הטבלה, באזור הפלייאוף, אולם סיימה לבסוף את העונה במקום השביעי. עונת 2011/2012 הייתה השנייה של המועדון בחזרה בצ'מפיונשיפ. הקבוצה נאבקה על מקום בפלייאוף אולם סיומת לא טובה לעונה מצאה את המועדון בסופה במקום ה-14 בלבד. ב-1 בפברואר 2012, לאחר הפסד במשחק בית 1–4 מול בירמינגהאם סיטי, פוטר סיימון גרייסון מאימון הקבוצה. במקומו מונה כמאמן אחראי זמני מאמן קבוצת המילואים והנוער של המועדון, ניל רדפרן. רדפרן השיג את ניצחון הבכורה על הקוים כשלושה ימים לאחר מכן כשלידס גברה 0-3 על בריסטול רוברס. מאזנו בתום ארבעה משחקים כמאמן עמד על שני ניצחונות ושני הפסדים. הוא הוחלף ב-18 בפברואר 2012 על ידי מאמנה לשעבר של קווינס פארק ריינג'רס, ניל וורנוק, שחתם במועדון על חוזה עד לתום עונת 2012/2013.
ב-21 בנובמבר 2012 נרכשו המועדון ושליטה ב-100% ממניותיו על ידי GFH Capital Limited, בנק השקעות פרטי שבסיסו בדובאי תמורת כ-52 מיליון ליש"ט. סוכם כי יושב ראש המועדון ובעליו הנוכחיים, קן בייטס, יישאר בתפקידו עד תום עונת 13–2012, בסיומה יתמנה לנשיא המועדון.
בעונת 2012/2013 הגיעה הקבוצה למעמד רבע גמר גביע הליגה בו הודחה על ידי צ'לסי. ב-1 באפריל 2013 פוטר מאמנה, ניל וורנוק, מתפקידו, לאחר שהבטחותיו לראשי המועדון על עליה לפרמייר ליג לא מומשו. הוא הוחלף, שוב, במאמן קבוצת המילואים והנוער של המועדון, על תקן מאמן אחראי זמני, ניל רדפרן. ב-12 באותו חודש החליף את רדפרן בתפקיד בריאן מקדרמוט, מאמנה לשעבר של רדינג. מקדרמוט היה למאמנה השמיני של הקבוצה בעשר העונות האחרונות.
רבים מאוהדי לידס מחו בחריפות במשך מספר שנים נגד בייטס בטענה שזה לא משקיע מספיק כספים ברכש ובחיזוקו של המועדון, והאחרון התפטר מתפקידו ועזב את המועדון בקיץ 2013.
ב-7 בפברואר 2014, החליף המועדון ידיים ו-75% ממניותיו נמכרו לאיש העסקים האיטלקי, מאסימו צ'לינו, בעליו של מועדון הכדורגל האיטלקי קליארי. 15% מהשליטה במניות המועדון עברו לידיו של איש העסקים מבחריין, סלאח נוראודין, המכהן גם כיושב ראש המועדון, ו-10% נותרו בידי קבוצת GFH. ב-24 במרץ 2014 הורשע צ'לינו על ידי רשויות המס באיטליה בהעלמת מס אחרי שרכש יאכטה ולא שילם את מיסי היבוא. בעקבות כך, שללה ממנו התאחדות הכדורגל האנגלית את הזכות לנהל את המועדון, ואסרה עליו להיות בעלים בפועל. ב-5 באפריל 2014 זכה צ'לינו בערעור שהגיש נגד התאחדות הכדורגל האנגלית ורכש, שנית, באמצעות החברה השייכת למשפחתו, Elenora Sport Ltd כ-75% ממניות המועדון. 25% מהמניות נשארו בחזקת בנק ההשקעות GFH Capital.
ב-30 במאי 2014, עקב חילוקי דעות מקצועיים, סיים מאמנה של לידס, בריאן מקדרמוט את דרכו במועדון. ב-16 ביוני 2014 הפתיע צ'לינו הן את האוהדים והן את התקשורת האנגלית, כשמינה לתפקיד את המאמן הלא מנוסה, דייוויד הוקאדיי, מאמנה לשעבר של פורסט גרין רוברס מהליגה החמישית בחשיבותה באנגליה, אולם גם מינוי זה הסתיים במהירות כחודש לאחר מכן כשניל רדפרן מונה למאמן זמני בפעם השלישית. ב-8 ביולי 2014 נשבר שיא ההעברות בכל הזמנים בצ'מפיונשיפ כשחלוץ לידס, רוס מקורמק, נמכר לפולהאם הלונדונית תמורת כ-11 מיליון ליש"ט. ב-30 באוגוסט 2014 השיג רדפרן ניצחון בכורה בתפקידו המחודש, 0-1, מול בולטון וונדררס, וב-20 בספטמבר 2014 גברה הקבוצה בניהולו 0-3 על האדרספילד.
ב-23 בספטמבר 2014 ביצע צ'לינו שוב שינוי בעמדת המאמן, כשמינה לתפקיד את הסלובני, דארקו מילניץ'. לאחר כחודש בלבד בתפקיד, ב-25 באוקטובר 2014, פוטר מילניץ' מתפקידו לאחר שהקבוצה לא ניצחה במשך 6 משחקים. מחליפו ב-1 בנובמבר 2014 היה שוב ניל רדפרן, הפעם כמאמן קבוע עם חוזה לשנה אחת, עם אופציה לשוב לאקדמיית הכדורגל של המועדון. ב-1 בדצמבר 2014, בעקבות מסמכים נוספים שחשפה התאחדות הכדורגל האנגלית, הושעה צ'לינו שנית ונאסר עליו לנהל את המועדון עד 10 באפריל 2015. ב-24 בפברואר 2015 הודיע צ'לינו כי לא ישוב עוד למועדון לאחר תום תקופת ההשעייה. ב-20 במאי 2015 מונה הגרמני, אובה רוסלר, לתפקיד המאמן במקום רדפרן. הוא פוטר מהתפקידו ב-19 באוקטובר 2015, לאחר הפסד ביתי 1–2 לברייטון אנד הוב אלביון, ולאחר שהשיג שני ניצחונות בלבד מ-12 משחקים בתפקיד. רוסלר הוחלף באותו היום על ידי המאמן הסקוטי, סטיב אוונס.
ב-30 באוקטובר 2015 הגיע צ'לינו להסכם עקרוני עם ארגון האוהדים של המועדון על מכירת מרבית מניותיו בו, אולם משהתבקש להתחייב חוקית להליך בדיקת נאותות טרם המכירה, סירב. ב-2 ביוני 2016 מונה גארי מונק הוולשי כמאמן במקומו של סטיב אוונס. לאחר פתיחה לא טובה לעונת 2016/2017 התייצבה הקבוצה כשהיא מציגה יכולת גבוהה, והתמקמה בצמרת הטבלה במקומות המוליכים אל משחקי הפלייאוף, רבות בזכות החלוץ הניו זילנדי, כריס ווד שהציג יכולת מרשימה במיוחד (סיים את העונה כמלך שערי הצ'מפיונשיפ עם 30 שערים, 27 מהם במסגרת הליגה). בשלב מסוים הייתה לידס רחוקה נקודות בודדות מן המקום השני אותו איישה ברייטון אנד הוב אלביון, אולם ירידה משמעותית ביכולת בישורת האחרונה של העונה, ושני הפסדים ממש על קו הסיום מצאו את המועדון מודח לבסוף ממקום בין שש הקבוצות הראשונות וסיום במקום השביעי בלבד, מקום אחד בלבד ממשחקי הפלייאוף.
ב-4 בינואר 2017 רכש איש העסקים האיטלקי, אנדראה רדריזאני, כ-50% ממניות המועדון מהבעלים הקודמים, מאסימו צ'לינו. רדריזאני הוא בעליה של חברת אסר אחזקות, המתמחה בתחומי המדיה בספורט.
ב-23 במאי 2017 הודיע רדריזאני כי השלים את עסקת רכישת 100% ממניות המועדון מצ'לינו, ובכך הפך לבעל השליטה בו. כיומיים לאחר מכן התפטר גארי מונק מתפקיד המאמן, וב-15 ביוני 2017 מינה רדריזאני לתפקיד את תומאס כריסטיאנסן, חלוץ לשעבר ממוצא דני-ספרדי ששיחק בין היתר בברצלונה, ואימן מספר קבוצות, האחרונה שבהן אפואל ניקוסיה בעונת 2016/2017, עמה זכה באליפות ליגת העל הקפריסאית, והגיע למעמד גמר הגביע הקפריסאי.
ב-28 ביוני 2017 רכש רדריזאני מחדש את אצטדיון אלנד רואד ואת מתקן האימונים ב-Thorp Arch והשיב אותם לידי המועדון לאחר שנמכרו בשנת 2004 בעקבות ירידת הקבוצה לליגת המשנה.
ב-4 בפברואר 2018 פוטר מתפקידו מאמן הקבוצה, תומאס כריסטיאנסן, לאחר רצף משחקים גרוע ללא ניצחון בכל המסגרות מאז ה-26 בדצמבר 2017. ביום עזיבתו את המועדון ניצבת הקבוצה במקום ה-10 בצ'מפיונשיפ.
ב-6 בפברואר 2018 מונה פול הקינגבוטום, מאמנה לשעבר של בארנסלי למאמן הקבוצה, עם חוזה לעונה וחצי.
ב-24 במאי 2018 הודיע המועדון כי 49ers Enterprises רכשה בו מניות והפכה למשקיע זוטר בו. 49ers Enterprises היא הזרוע העסקית של קבוצת הפוטבול האמריקאית סן פרנסיסקו 49' מה-NFL.
ב-1 ביוני 2018 פוטר מתפקידו מאמן הקבוצה, פול הקינגבוטום, לאחר כ-4 חודשים בתפקיד.
ב-15 ביוני 2018 מונה הארגנטינאי, מרסלו בייאלסה למאמנה החדש של לידס. בייאלסה חתם על חוזה לשתי עונות עם אופציה לעונה שלישית, והוא המאמן בעל השכר הגבוה ביותר בהיסטוריה של המועדון.
תחת בייאלסה החלה לידס את עונת 2018/19 בצורה מרשימה, כאשר אחרי 9 מחזורים ניצבה בראש הטבלה. לאחר מספר פציעות והפסד 2-1 לבלקברן רוברס ב-20 באוקטובר 2018, ירדה הקבוצה למקום הרביעי המוליך אל משחקי הפלייאוף, אולם שבה לראש הטבלה כ-4 ימים לאחר מכן אחרי ניצחון 0-2 מול איפסוויץ' טאון. תבוסה 4-1 מול וסט ברומיץ' אלביון ב-19 בנובמבר 2018 גררה ירידה למקום השלישי. בתקופת חג המולד הייתה הקבוצה שוב במקום הראשון לאחר שהשיגה שבעה ניצחונות רצופים. ארבעה משחקים לסיום העונה מצאו את הקבוצה במקום השני, כ-3 נקודות מהמקום השלישי ובדרך לעלייה אוטומטית לפרמייר ליג, אולם היא כשלה במשימה כאשר הפסידה בשלושה מתוך ארבעת המשחקים הנותרים, ונשרה למקום השלישי ולמשחקי הפלייאוף. 
שני חצאי גמר הפלייאוף הפגישו את לידס עם דרבי קאונטי שסיימה את העונה הסדירה במקום השישי. במפגש הראשון שנערך ב-11 במאי 2019 במגרשה הביתי של דרבי ניצחה לידס 0-1 משער של קמאר רוף. בגומלין שנערך באלנד רואד ארבעה ימים לאחר מכן ניצחה דרבי 2-4 ו-3-4 בסיכום שני המשחקים, והעפילה לגמר הפלייאוף מול אסטון וילה, כאשר לידס נותרה לעונה נוספת בליגת המשנה.

היריבות עם מנצ'סטר יונייטד

היריבות בין לידס יונייטד למנצ'סטר יונייטד, שזכתה לכינוי "יריבות השושנים", על שם מלחמות השושנים, או הדרבי של הפניין היא ארוכת שנים. שורשיה נובעים מן העוינות החזקה והמושרשת בין המחוזות ההיסטוריים של יורקשייר ולנקשייר, אשר מקובל להאמין כי מקורה במלחמות השושנים שהתקיימו במאה ה-15. אף על פי שהערים לידס ומנצ'סטר נמצאות במרחק של יותר מ-64 ק"מ זו מזו המסורת נשמרת, והתחושה החזקה הזאת עדיין יכולה להיראות בין שני המועדונים. מחקר עצמאי שנערך על ידי מפקד אוהדי הכדורגל האנגלי, הראה כי בכדורגל האנגלי, הן לידס יונייטד והן מנצ'סטר יונייטד, מדורגות בין שלושת המועדונים המובילים במדד היריבות באנגליה. מדד זה מבוסס על מספר המועדונים הרואים במועדונים אחרים יריבים.
בעבר התאפיינה היריבות גם מעבר לשדה המשחק. העוינות הלכה והתעצמה במשך השנים, ובמהלך שנות השבעים, כשתופעת החוליגניות הייתה בשיאה, נרשמו קטטות אלימות ביותר בין שני ארגוני האוהדים של הקבוצות - Leeds United Service Crew, ו-The Red Army, שניים מארגוני החוליגנים האלימים ביותר והידועים לשמצה בבריטניה. קטטות אלו היו שכיחות ואלימות במיוחד במהלכן נפצעו אנשים רבים. במהלך השנים מאז ירד מספר העימותים באופן דרסטי, בין היתר כתוצאה של הירידה הכללית שנרשמה במעשי הבריונות בבריטניה.

האוהדים

לאוהדי לידס בעבר היו מסורת ומוניטין רבי שנים כקהל האלים, הפרוע, הפנאטי והידוע לשמצה ביותר באנגליה ובאירופה. תופעת החוליגניות הייתה בשיאה בשנות השבעים, ואלנד רואד היה באותן שנים לאחד מן האצטדיונים בעלי האווירה המפחידה והמאיימת ביותר באנגליה ובאירופה. אוהדי הקבוצה באותן שנים היו אימת כל מועדון כדורגל, הן באנגליה והן באירופה, כאשר גם המשטרה במקומות רבים התקשתה להתמודד עימם. במשחקי הבית של הקבוצה, התמודדה משטרת מערב יורקשייר פעמים רבות מול מאות אוהדי לידס שתויים שהשתוללו, והיו מעורבים במהומות ובתגרות קשות ואלימות במיוחד עם אוהדי הקבוצות היריבות ועם המשטרה עצמה, הן ביציעים והן מחוץ לתחומי האצטדיון.
אוהדי לידס עשו באותן שנים שמות ביציעים באצטדיונים שונים אליהם הגיעו, והשאירו מאחוריהם עיי חורבות. גם שחקני הקבוצה באותן שנים היו ידועים במשחק קשוח, אגרסיבי ונוקשה במיוחד, שלווה בעבירות גסות רבות במהלכו. עובדה זו תרמה רבות לשלהוב היצרים ביציעים ולהגברת האלימות מצד אוהדי הקבוצה שזכו להיזון חוזר מצד אליליהם על כר הדשא. באותן שנים לא היה קיים איסור על הכנסת אלכוהול לתחומי האצטדיון. בנוסף היו קיימים יציעי עמידה צפופים, תמהיל שגרם להתרחשות תקריות אלימות רבות.
בשנות השמונים והתשעים בעקבות התערבות וצעדים דרסטיים וחריפים שנקטו התאחדות הכדורגל האנגלית והמשטרה עקב התנהגותם של אוהדי הקבוצה, ובשיתוף עם הפרלמנט הבריטי שנרתם אף הוא למלחמה באלימות ובחוליגניות הקשה במגרשי הכדורגל, חוקקו חוקים ותקנות חדשים ואמצעים שונים לאכיפתם. בעקבות צעדים אלה, החל מפלס האלימות לרדת. בתחילת שנות התשעים הוסרו הגדרות באלנד רואד, גם כתוצאה של אסון הילסבורו ויציעי העמידה בוטלו. הקהל החל אף הוא לשמור על החוק, ולא ניצל את האמון שנתנו בו למטרות אלימות כבעבר. גם מקומו של האלכוהול נדחק החוצה מן היציעים, וכיום מספר התקריות האלימות באלנד רואד הוא אפסי.
למועדון בסיס אוהדים גדול ונרחב הן בבריטניה והן מסביב לעולם. בארצות רבות פעילים מועדוני אוהדים הנמצאים בקשר עם המועדון, והחברים בהם נפגשים לפעילויות משותפות שונות, ולצפייה משותפת במשחקי הקבוצה, ואף מגיעים לאנגליה כדי להיות נוכחים במשחקים עצמם. ארצות בהן ריכוז גבוה של אוהדי לידס הן אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, ארצות סקנדינביה, ארצות הברית ובחלק מארצות דרום ומזרח אסיה. גם בישראל קיימת נציגות לאוהדי הקבוצה, חלקם ממוצא אנגלו-סקסי שעלו ארצה במשך השנים. בדף הפייסבוק הרשמי של המועדון רשומים למעלה מחצי מיליון אוהדים. בסקר שנעשה בשנת 2015 בעיתון הבריטי Mail Online, הוכתרו אוהדי הקבוצה כ"קולניים ביותר" ברשת החברתית טוויטר.
חרף העובדה שהקבוצה נעדרת מן הפרמייר ליג במשך כ-15 שנה (נכון לשנת 2019), אוהדי לידס הם מן הנאמנים ביותר בכדורגל האנגלי, ומלווים את הקבוצה בעקביות. בעת שהמועדון שיחק בפרמייר ליג עמד ממוצע הצופים באלנד רואד על כ-33 אלף איש. ממוצע הצופים במשחקי הבית של הקבוצה בצ'מפיונשיפ עומד על כ-28 אלף, ובליגה השלישית, בה בילתה הקבוצה כ-3 שנים בעונות 2007/8-2009/10, עמד ממוצע הצופים על כ-24 אלף. במשחקי החוץ בצ'מפיונשיפ מלווים את הקבוצה באופן קבוע כ-3,000–6,000 אוהדים. ההמנון הרשמי של הקבוצה המושר באופן קבוע על ידי האוהדים הוא Marching on Together. השיר נכתב ב-1972 עת הקבוצה הגיעה למעמד גמר הגביע האנגלי בו זכתה בתואר.