google/wiki40b huggingface dataset:
חזי שלח

יחזקאל (חזי) שלח (1 במאי 1934 - 4 במאי 2010) היה איש עסקים, כלכלן והיסטוריון ישראלי. בנוסף, היה חבר ויו"ר דירקטוריון במוסדות תרבות ויו"ר "ועדת שלח" לתקצוב תיאטראות בשנות ה-90; לדעת אנשי תרבות ומנהלי תיאטראות, המודל שבנה סייע להחייאת התחום.

ביוגרפיה

שלח נולד בישראל לאב יליד פולין ולאם ילידת לטביה. למד כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. למרות ייעודו ככלכלן, עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך עבר קורס קצינים. שנים אחר כך השתחרר לאחר ששימש כמ"פ בגדוד הנח"ל המוצנח. בשירות המילואים התקדם בתפקידי הפיקוד עד לדרגת אלוף-משנה. בין השאר השתתף בלחימה על מוצבי אום כתף במלחמת ששת הימים כחלק מהכוח של צנחני המילואים שתקף את הארטילריה המצרית במתחם לאחר איגוף אנכי מוסק. במלחמת יום הכיפורים לחם שלח כמפקד גדוד 471, גדוד צנחני מילואים. שלח פיקד על גדודו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן וכן בקרב ההבקעה לסוריה, ובין היתר כבש עם גדודו את העיירה הסורית ח'ן ארנבה. לאחר מכן פיקד שלח על גדודו בכיבוש החרמון הסורי. גם במלחמת לבנון הראשונה שימש זמן קצר כמג"ד במילואים בחטיבת הצנחנים, למרות גילו המבוגר.
ב-1975 התמנה למנכ"ל כלל סחר לאחר מכן היה מנכ"ל אליהו חברה לביטוח ונשר מפעלי מלט ישראליים. בשנות ה-80 היה יו"ר מקורות וטבעול, וכיהן כדירקטור בחברות מנפאואר, יפאורה, המשביר המרכזי, הספרייה החדשה ועוד ויו"ר ועדת השקעות של קופות הגמל של בנק המזרחי. ב-1971 היה גם בהתנדבות רע"ן כלכלה ברצועת עזה, במסגרת המנהל האזרחי.
במקביל לפעולתו כאיש עסקים הקפיד לשמור על קשר עם עולם התרבות והאמנות, בעיקר אמנויות הבמה. הוא כיהן כיו"ר הנהלת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, כחבר הנהלת האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הקאמרית הישראלית ותיאטרון גשר וכחבר דירקטוריון קרן תל אביב לספרות ולאמנות. היה גם מבקר המוזיקה של עיתון "העיר"
אנשי תיאטרון מציינים את תרומתו הייחודית לתיקונו של מצב התיאטרון בישראל כיו"ר ועדת שלח. המלצותיו אומצו על ידי שרת התרבות דאז שולמית אלוני ומשמשות כמסגרת התקציבית לפיה פועל משרד התרבות מול התאטראות. לדברי מנכ"ל תיאטרון הבימה, אודליה פרידמן, "התוצאה (של דוח הוועדה) הייתה תיקון העיוותים התקציביים ופריחה מחודשת של כל עולם התיאטרון הישראלי. כולנו חייבים לו חוב של כבוד."
כמו כן היה שלח היסטוריון חובב, וחיבר שלושה ספרים בנושאים היסטוריים שונים, ובהם מלחמות נפוליאון ומלחמת קרים. 
בנו הוא העיתונאי וחבר הכנסת עפר שלח. לאחר מותו, פורסם הספר "המדריך ליוליסס", המפרש את הרומן של ג'יימס ג'ויס, אשר כתבו במשותף.
גהנה

ביוגרפיה

הלהקה הוקמה בינואר 1993 בעיר סטבנגר על ידי שלושה מוזיקאים: סטפן סימסטאד (מכונה Dolgar) שפעל כסולן הלהקה, סנרב מורטן (Sanrabb) כגיטריסט ו-Sir Vereda כמתופף. מאוחר יותר הצטרף אליה קנת' סבארטאלב (Kenneth Svartalv) כבסיסט. את השם "גהנה" הלהקה קיבלה מאוחר יותר, היות שחברי הלהקה לא קראו להרכב בשם עד אשר הם שיחררו את החומר הראשוני שלהם.
קלטת הדמו הראשונה שלהם שוחררה ביוני של שנת הקמתה ושמה היה Black Seared Heart. לאחר שיחרור קלטת הדמו, עזב את הלהקה המתופף Sir Vereda והלהקה חיפשה אחר מוזיקאי אחר שייאיש את עמדת המתופף ובסופו של דבר קלטה אליה את פר הוסבאו (Dirge Rep הוא כינויו).
שנת 1994 הייתה גדושה באירועים מבחינת הלהקה - תחילה הוחתמה הלהקה תחת הלייבל No Fashion Records ובעוד הלהקה תכננה להיכנס לאולפן ההקלטות ולהקליט אלבום מלא ראשון, ההקלטות הופסקו טרם החלו עקב חוסר התקציב של הלייבל, ובסופו של דבר ההסכם בין הלהקה ללייבל בוטל. במהלך השנה הוציאה הלהקה את הEP הראשון שלה Ancestor of the Darkly Sky שהכיל שני שירים ותקופה קצרה לאחר מכן צירפה הלהקה לשורותיה קלידן המכונה Sarcana. בהמשך השנה הופיעה הלהקה בפסטיבל בלאק מטאל באוסלו לצידן של להקות כמו דארק פיונרל, דייסקשן ואינסלייבד. בסופו של דבר, הלהקה הוחתמה תחת שתי חברות התקליטים: Head Not Found ו- Cacophonous Records. עם החתמתה תחת חברות תקליטים ומימון הוצאות ההקלטה, החלה הלהקה להקליט את אלבומה הראשון ביוני והוא יצא מאוחר יותר באותה שנה וקיבל את השם The First Spell.
בשנת 1995 המשיכה הלהקה את הקונספט האפל שהחלה באלבום The First Spell ושיחררה את אלבומה השני Seen Through The Veils Of Darkness (The Second Spell). האלבום גרר ביקורות משבחות בקרב חובבי הבלאק מטאל, והסגנון הסימפוני בעל הנגיעות הגותיות של הלהקה זכה לשבחים בקרב מבקרי הז'אנר. בשיר Vinterriket שהופיע באלבום, השתתף סולנה המפורסם של אולבר, גארם, כסולן אורח.
בשנת 1996, זמן קצר לפני שהחלו בהקלטות לאלבום השלישי, עזב סברטלאב את הלהקה והוחלף על ידי Noctifer, אשר בסופו של דבר לא היה יכול לעמוד בהתחייבויות הלהקה וגם הוא מצא את דרכו החוצה. פרוד סיברטסן, מוזיקאי שהיה חבר במספר להקות בלאק מטאל והיה מקורב ללהקה הצטרף ללהקה כבסיסט המחליף ונותר בעמדה זו עד אשר עזב את הלהקה בשנת 2000.
מפרץ קייסי (אנטארקטיקה)

גילוי המפרץ

המפרץ התגלה ממטוס של משלחת החקר האוסטרלית הלאומית לאנטארקטיקה בשנת 1956.

מקור השם

שמו של המפרץ ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה. 
המפרץ נקרא על שמו של ריצ'רד קייסי, ברון קייסי (לימים לורד קייסי),שר החוץ של אוסטרליה בין השנים 1960–1951.

לקריאה נוספת

• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, PP 78 - 79
קויאוויה-פומרניה

מקור השם

קויאוויה-פומרניה הוא צירוף של שני מונחים: קויאוויה ופומרניה. "פומרניה" הוא אזור ההיסטורי אשר ווייוודת קויאוויה-פומרניה שוכנת בפאתיו הדרום מזרחיים. בפולנית מכונה אזור פומרניה Pomorze, בגרמנית Pommern, ובלטינית Pomerania. שמות אלו לדעת רוב החוקרים קשורים לביטוי מהסלאבית עתיקה po-more, צירוף של po - אשר משמעותו "ליד" או "בסמוך", ו-more - אשר משמעותו "ים". בכך מרמז הביטוי לאפיון המרכזי של פומרניה, אזור החוף של דרום הים הבלטי. פומרניה מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1046 במרומז, ובצורה מפורשת מספר שנים לאחר מכן. במהלך המאה ה-12 מבצע ההיסטוריון גאלוס אנונימוס שימוש רב במונח פומרניה לתיאור בקירוב של האזור אותו אנו מכנים היום בשם זה. לאנונימוס הייתה תרומה להפיכתו של המונח למקובל. אדם נוסף שבאותה התקופה פעל באזור היה המיסיונר הגרמני אוטו מבמברג, אשר ביצע שימוש רב בכתביו בכינוי פומרניה.
"קויאוויה" הוא שמו של אזור היסטורי המכסה את דרומה של ווייוודת קויאוויה-פומרניה. משמעותו ככל הנראה מבוססת על המילה הפולנית kui, אשר פירושה האפשרי הוא שטוח, עדות לפני השטח המישוריים המאפיינים את ווייוודת קויאוויה-פומרניה. המונח כמתאר אזור בפולין מוזכר לראשונה בשנת 1136. במסגרת מסמך שהונפק על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני, ישנה התייחסות למקום ולשאלה מי היה אחראי עליו מטעם הכנסייה.

גאוגרפיה

קויאוויה-פומרניה מהווה את חלקה הצפון מערבי של השפלה הרחבה של אזור פולין גדול. את קויאוויה-פומרניה חוצה נהר הויסלה. הנהר נכנס אל הווייוודה מדרום מזרח, ממזוביה השכנה. משם הוא זורם צפונה, כאשר במרכז קויאוויה-פומרניה הוא פונה מערבה ומיד לאחר מכן מזרחה, ואז ממשיך בזרימתו צפונה. הויסלה מעמיק את המישור עליו יושבת קויאוויה-פומרניה, ויוצר עמק מתון לכל אורכו, עמק בו יושבת עיקר האוכלוסייה של הווייוודה. נהר הויסלה ממשיך מקויאוויה-פומרניה צפונה וממשיך לזרום אל תוך ווייוודת פומרניה, שם הוא נשפך אל הים הבלטי במפרץ גדנסק. בקויאוויה-פומרניה אפשר למצוא יערות מעטים יחסית, ומרבית השטח מנוצל לצרכים חקלאיים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בבידגושץ', בירת הוויווידה, היא 7.7 מעלות צלזיוס. החודש הקר ביותר הוא דצמבר (עם טמפרטורה ממוצעת של -3.9 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 18.4 מעלות צלזיוס). הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 591.4 מ"מ.
בקויאוויה-פומרניה יש פארק לאומי (Park Narodowy) אחד, שמונה פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-95 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
עזר שרקי

אליעזר (עזר) שרקי (Aïzer Cherki)(1893–1982) היה ממנהיגי יהדות אלג'יריה במאה ה-20. לצד עיסוקו במסחר לפרנסתו, עסק רבות בפעילות ציבורית, בחינוך, בפעילות ציונית, ואף בפעילות חשאית לטובת היישוב ומדינת ישראל. ולימים כיהן כנשיא הפדרציה הציונית של יהודי אלג'יר.

קורות חיים

עזר שרקי נולד בעיר מדיאה , דרומית לאלג'יר, ב-1893 למסעוד ומסעודה פורטונה. משפחתו היא מצאצאי מגורשי ספרד. בית הוריו היה בית וועד לחכמים, ושד"רים מארץ ישראל התארחו בו בזמן שליחותם. התחתן עם דלפין ונולדו להם אחד עשר ילדים. חמישה מהם נפטרו מוקדם. בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הצרפתי בתור חובש קרבי, ובקרבות הגיע לארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם, בשנת 1920, עבר לגור באלג'יר ותוך זמן קצר היה למעורב מאד בענייני הקהילה היהודית והציונות. בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר כל התלמידים היהודים הוצאו מבתי הספר הצרפתים ברחבי אלג'יריה במסגרת הנומרוס קלאוזוס, השתתף עזר בארגון מערכת חינוך יהודית עצמאית, בהם הקמת בית הספר התיכון מיימוני, יחד עם פרופסור רוברט ברונשוויג, והיה לגזבר הממונה על איסוף וניהול הכספים עבור מערכת חינוך זו. בתקופת ממשלת וישי, עם התגברות האנטישמיות כלפי היהודים בצפון אפריקה, פעל להקמת ארגון לשם הגנה עצמית של היהודים ופעל להעברת נשק אליהם וללימודי הגנה עצמית, אף על פי שהדבר היה אסור ע"פ חוק. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, נבחר לשמש כסגן נשיא קהילת אלג'יר.
בהמשך השתתף שרקי בפעילות חשאית למען העלאת יהודי צפון אפריקה לארץ ישראל, בשיתוף פעולה עם אפרים בן חיים ויעקב אבידוב במסגרת עלייה ב'. כמו כן היה בקשר עם ז'אק לזרוס, עוד כשהיה ממנהיגי המחתרת היהודית בצרפת במלחמת העולם השנייה, אחריה פעלו יחד להעלאת יהודים מארצות צפון אפריקה לארץ ישראל בעוד לזרוס מכהן בתפקיד נשיא אגף צפון אפריקה של הקונגרס היהודי העולמי. השניים פעלו גם באופן גלוי והקימו בשנת 1947 ארגון התנדבותי בשם (The Comité d’Aide et d’Assistance- (CAA, לסיוע במסגרת מחנה קליטה ליהודים ממרוקו שהיגרו לאלג'יר. בשנת 1948 התחתן לזרוס עם בתו של שרקי, ג'נין יהודית אסתר.
בשנים 1949-1954 כיהן שרקי כנשיא של הפדרציה הציונית באלג'יריה והשתתף במספר קונגרסים ציוניים.
עם גיסו ז'אק לזרוס ובנו הבכור ד"ר חיים גדליה ייסד שרקי באלג'יר את העיתון - "L’Information Juive" בו התפרסמו מאמרים רבים של אינטלקטואלים יהודים בולטים מאלג'יריה וצרפת, בהם רמון בנישו, עמנואל לוינס ואנדרה נהר. כמו כן מסר שרקי שידורי רדיו ברשת הארצית החל משנת 1959. לאורך השנים רכש ספריות של רבנים שנפטרו וכך יצר ספרייה יהודית וצרפתית גדולה מאד שעמדה לשירות הציבור. הרב אברהם חזן אמר עליו "דף שלם של ההיסטוריה של יהודי אלג'יריה היה חסר אלמלא פעילותו של עיזר שרקי.".
בראשית שנות ה-60 עבר לפריז ושנים לאחר מכן עלה לארץ ישראל בה נפטר ונקבר בירושלים.
בנו ד"ר חיים עסק בפעילויות תרבות נוספות ועמד בראש ועדת התרבות היהודית באלג'יריה. נכדיו של עזר שרקי הם האדריכל דוד שרקי, המזרחן אליעזר שרקי, הרב אורי שרקי וציונה רויזמן.
ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית

היסטוריה

ב-1 באוקטובר 1942 שונה שמה של ארמיית הפאנצר אפריקה לארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית. ב-23 באוקטובר 1942 פתחו הבריטים במתקפה גדולה על כוחות מדינות הציר, ולמחרת מת מפקד ארמיית הפאנצר גנרל גאורג שטומה מהתקף לב, ווילהלם פון תומה מונה למפקד הארמייה למשך יומיים עד שארווין רומל חזר מגרמניה ונטל את הפיקוד על הארמייה.
נחיתת כוחות בעלות הברית באלג'יריה ומרוקו בנובמבר 1942, במסגרת מבצע לפיד, אילצה את הפיקוד הגרמני לשלוח תגבורות חזקות לתוניסיה, כדי למנוע השתלטות של בעלות הברית על החוף הצפון-אפריקני והאגן הדרומי של הים התיכון, החלטה שהביאה לפתיחת המערכה בתוניסיה. הגידול הניכר בסדר הכוחות של הציר בצפון אפריקה חייב עריכת שינוי נוסף במבנה הפיקוד של כוחות הציר בזירה זו. ב-23 בפברואר 1943 הועבר הכוח הגרמני-איטלקי בפיקודו של רומל תחת פיקוד איטלקי, וקיבל את השם הארמייה האיטלקית הראשונה. רומל עצמו מונה למפקד קבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות אפריקה, שכללה את הארמייה האיטלקית הראשונה ואת ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד גנרל הנס-יירגן פון ארנים.
שאטו או-בריון

שאטו או-בריון (צרפתית: Château Haut-Brion) היא אחוזה ויקב המיצרים יין בורדו. האחוזה נמצאת בעיר פסאק שבגראב, במחוז ז'ירונד שבצרפת. היקב מסווג כ"גידול ראשון" לפי סיווג היינות של 1855 בבורדו. הכרם משתרע על פני 109 אקרים (441,000 מטרים מרובעים) המפיקים 12,000 עד 15,000 ארגזי יין מדי שנה (ארגז מכיל תריסר בקבוקים). ממוקם באזור גראב, זוהי האחוזה היחידה שאינה נמצאת במדוק ושנכללה בסיווג היינות של 1855.

היסטוריה

אף על פי שסבורים שהענבים גדלים בשטח האחוזה מאז ימי הרומאים, המסמך הקדום ביותר המצביע על עיבוד חלקת אדמה מתוארך לשנת 1423.

שאטו או-בריון מוזכר לראשונה ב-1525 כאשר ז'אן דה פונטה נשא לאישה את ג'ין דה בלון, שהביאה עימה בנדוניתה את אדמת או-בריון.
או-בריון היה הגידול הראשון שיבואו לארצות הברית תועד בכתובים, היה זה כאשר תומאס ג'פרסון רכש שישה ארגזים במסגרת טיוליו בצרפת ושלח אותם לאחוזתו בווירג'יניה.

או-בריון היה בבעלותם של אישים רמי מעלה ובהם: אדמירלים, ארכיבישוף, מצביא בכיר בצבא צרפת, מושל אקיטן, שלושה מראשי העיר של בורדו, שארל-מוריס דה טליראן, ומאוחר יותר היה שגריר ארצות הברית בפריז, ודאגלס דילון, ששימש כשר האוצר של ארצות הברית כאשר ג'ון פיצג'רלד קנדי כיהן כנשיא.
כיום השאטו נמצא בבעלותה של הדוכסית דה מוכי, נכדתו של הבנקאי האמריקאי קלארנס דילון, עומדת בראש החברה הציבורית דומיין קלארנס דילון, וכך נהיה או-בריון לראשון שבגידולים הראשונים שהוא בבעלות אמריקאית.
בשנות השישים היה או-בריון הראשון שבין הגידולים הראשונים שהשתמש במכלי תסיסה מפלדת אל-חלד.

תהליך עשיית היינות

באדמת שאטו או-בריון 55% מהגפנים הנטועות הן מזן ענבים של קברנה סוביניון, 25% מרלו, 20% קברנה פראן. גילן הממוצע של הגפנים הוא 30 שנה.
היין הראשון (Grand Vin) הקרוי שאטו או-בריון (ליקב גם יין שני) מותסס במכלי פלדת אל-חלד ומיושן בחביות מעץ אלון חדשות במשך 24 עד 27 חודשים, ומזוקק בעזרת שישה חלבוני ביצה לחבית. היינן הוא ז'אן-פיליפ דלמאס, שמאמין בתסיסה מבוקרת, אולם חמה וקצרה. כותב היומן המפורסם סמיואל פיפס (שכינה את השאטו בשם הו-בריאן (Ho-Bryan)), הפילוסוף ג'ון לוק, הקרדינל רישלייה ונשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון כתבו אודות איכותו הייחודית של היין המופק באו-בריון.

הבקבוק

למרבה הפלא, בקבוק יין שאטו או-בריון דומה יותר בצורתו לזה המקובל ביינות בורגון, מאשר לצורתם של בקבוקי יינות בורדו.
מספן כוח האדם

מבנה וארגון


דיאגרמה מלבנית של המחלקות הענפים ומשרדים חיצוניים

משמעת משטר ונוהג

מדור משמעת במספן כוח האדם אחראי לקביעת מנהגים וביצוע טקסים.

חינוך ופרסומים

"מערכות ים" ו'בן גלים' קשר לגופי האימוץ

אירועים מכוננים


אבני דרך בהתפתחות המספן
דרישות מיוחדות במלחמות
מתחם חסן ערפה

אופי המתחם

המתחם המשתרע על שטח של כ-81 דונם, היווה מובלעת שהתאפיינה בבניה ישנה, נמוכה וצפופה לשימושי תעשייה, מלאכה ואחסנה הקשורים לתעשיית הרכב ובהם מוסכים, חנויות חלקי חילוף ואולמות תצוגה. הרחובות במתחם היו צרים, חלקם לא סלולים וללא שמות (ממוספרים רחוב 1274 עד רחוב 1278).

התחדשות עירונית

ביולי 2015, אושרה תוכנית מתאר חדשה למתחם (תא/3319) והוא עתיד לכלול טבעת של 14 מגדלים וחניונים פרטיים הממוקמים על ארבעת דפנות המתחם שתקיף שטח פתוח וירוק במרכזו. במסגרת התוכנית מתוכננת דרך תת-קרקעית אשר תשמש דרך שירות פנימית במפלס החניון העליון שמובילה לחניוני המגדלים ולחניון המרכזי במתחם. משרד האדריכלים יסקי מור סיון אחראי לתוכנית העיצוב של המתחם.
תוואי הקו האדום של הרכבת הקלה מתוכנן לעבור ממערב למתחם, בדרך מנחם בגין, כאשר בצומת מעריב מוקמת תחנת קרליבך שתתחבר במעבר תת-קרקעי למתחם.

היסטוריה

המתחם היה במקור פרדס בבעלותו של חסן סלים ערפה, מעשירי יפו (מכאן שם המתחם) שמכר מספר מגרשים בפרדס. בחודש מאי 1940 אושרה תוכנית בניין עיר למתחם לשם פיתוח אדמת הפרדס לאזור תעשייה ומסחר. לאחר שנת 1948, התמקמו בשטח הפרדס הנטוש יהודים אשר הקימו במקום מוסכים ובתי מלאכה באופן לא מאורגן.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התאגדו 140 בעלי שטחים במתחם (שכל אחד מהם היה בעלים של בין עשרות ספורות של מטרים רבועים ועד כדונם) כוועד פעולה לשם פיתוח ובנייה במתחם. אולם רק בשנת 2000, לאחר שהמתחם הוכרז כמתחם להתחדשות עירונית וזכויות הבניה בו הוגדלו, הם הצליחו לקדם את התוכנית. בשנת 2009 מכרו את 28 הדונם שבבעלותם לאיש העסקים יצחק נזריאן וחברת באוהאוס. כמו כן, המגדל הראשון במתחם, מגדל אקרו (שנקרא בתחילה "מגדל שבת משה") קיבל היתר בניה.
בשנת 2011, רכשה חברת רובינשטיין קרקע בשטח 8.5 דונמים, הגובלת ברחוב יצחק שדה במרחק קצר ממגדל רובינשטיין שבבעלותה, מאיש העסקים יצחק נזריאן. על קרקע זו נבנים שני מגדלי משרדים בשם "תאומי רובינשטיין".
בשנת 2014, החל שיווק הדירות במגדל "אלפא" במתחם, מגדל בן 32 קומות שיכלול מלון עסקים של 180 חדרים שיוקם ב-14 הקומות הראשונות ו-120 דירות מגורים בקומות 15–32.
ב-1 באפריל 2016, נפתח רחוב חדש (רחוב 1185) בגבולו הדרומי של המתחם. כמו כן, נחסמה דרך בגין בגבולו המערבי של המתחם בין הרחובות המלאכה ומזא"ה לצורך העבודות על תחנת קרליבך כחלק מהקו האדום והקו הירוק של המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
באפריל 2017, שכרה חברת מלאנוקס 18 קומות במגדל תאומי רובינשטיין שבבנייה במתחם.
באוקטובר 2018, נמכרה חטיבת קרקע הכוללת 10.5 דונם בחלק הדרום מערבי של המתחם, לפי שווי של 353 מיליון שקל. זאת במסגרת הליך פירוק שיתוף שהמתנהל בין בעלי הקרקע. הקרקע כוללת שלוש חלקות עם זכויות בנייה להקמת שלושה מגדלים, שניים למשרדים ואחד למגורים.
ז'ורז' דומא (לוחם מחתרת)

ז'ורז' דומא (בצרפתית: Georges Dumas; נהרג ב-26 במרס 1944) היה פעיל המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי שלטון הכיבוש של גרמניה הנאצית בצרפת.

קורות חיים

דומא היה נשוי לאליזבת לסנואה (Lecanuet), פקיד מס בעיסוקו וחבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. הוא מונה למשרה בכירה בעיריית לימוז'.

פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה היה דומא קצין בכיר במחתרת הצרפתית. הוא היה המפקד האזורי של מחלקה במסגרת המחתרת הצרפתית שנקראה "המחלקה לפעילויות ציבוריות" (Noyautage des administrations publiques), שנודעה בכינויה המקוצר NAP .
דומא פעל בלימוז' וסייע ליהודים שנועדו לגרוש. הוא סייע לסימון נתן, ידידה יהודיה של בתו, חברתה ללימודים מבית הספר, למצוא מסתור במנזר בלימוז', מנזר שתפקד גם בתור בית חולים, וביקר במנזר מעת לעת כדי לוודא ששלומה טוב. רק אם המנזר ונזירה נוספת ידעו על זהותה היהודית של סימון. למרות זאת, התגלה דבר ההסתרה על ידי מלשין, וסימון נאלצה לעזוב. דומא השיג עבורה מסמכים מזויפים וכך עשה גם עבור כל משפחתה - הוריה ומספר אחים - כך שכל המשפחה יכלה לעזוב את לימוז' במרס 1944 עזבה המשפחה למחוז קרז ושם שרדה את השואה. 
דומא הציל יהודי נוסף, הנרי סנדלר, לימים נשיא קהילת יהודי לימוז'. סנדלר, ששירת בצבא הגרמני בין 1937 ל-1940, נעצר על ידי משטרת וישי בשנת 1943 בתירוץ שהתחמק מעבודת כפייה, ועמד בפני העברה לרשויות הגרמניות. חבריו של סנדלר פנו לדומא וזה פנה לשלטונות והצליח להביא לשחרורו של סנדלר לפני הסגרתו לגרמנים וגירושו למחנות ההשמדה במזרח. 
במרס 1944 נעצר דומא על ידי הגסטפו והוצא להורג.

הנצחה

בשנת 1986 הוכר דומא, לאחר מותו, על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. בנו של דומא, רולאן דומא, שר החוץ הצרפתי, הוזמן ליד ושם לנטיעת העץ לזכר אביו בשדרת חסידי אומות העולם.
סולומון ברק

חייו

ברק כתב שירים רבים שהפכו ללהיטים בפי אחרים, בראשם השיר "Everybody Needs Somebody To Love" שהתפרסם בסרט האחים בלוז והשיר "Cry To Me" שהתפרסם בסרט ריקוד מושחת. למרות שלא היה זמר מפורסם עבור רוב האוכלוסייה, זכה להערכה רבה על ידי מוזיקאים שראו בו את אחד ממניחי היסוד למוזיקת הנשמה. המפיק ג'רי וקסלר אמר עליו שהוא "זמר הנשמה הגדול מכולם", שדרן רדיו הכתיר אותו ל"מלך הרוק-אנד-סול" (הלחם של רוקנרול ומוזיקת נשמה (סול)), כינוי שהפך לאחד החביבים עליו ועל מעריציו, כמו כן כונה "המלך סולומון" ובישוף מוזיקת הנשמה". בין האמנים שנקבו בשמו כהשראה נמנים אלביס קוסטלו, טום ווייטס, בוב דילן, ואן מוריסון, בריאן ווילסון ועוד. בשנת 2002 יצא תקליטו זוכה פרס גראמי "Don't Give Up on Me", שנתן פרשנות לשיריהם. בשנת 2001 נבחר להיכל התהילה של הרוקנרול.
בהופעותיו ובהקלטות נהג לעמוד מאחורי דוכן של מטיף בכנסייה וההופעות נערכו כעין דרשה ארוכה, חלקה מחורזת, מלווה בחטיבת קצב, אורגן המונד וכלי נשיפה ממתכת, שהטיפה לאהבה, לשלום ולראייה אופטימית של המציאות. במהלך ה"דרשה" שולבו שירים קצביים. בשנות חייו האחרונות, כאשר שקל כ-150 ק"ג וסבל מבעיות בריאות, נהג להופיע כשהוא ישוב על כורסא שעוצבה ככס מלכות. 
ברק נפטר מדום לב בנמל התעופה סכיפהול שבהולנד, לאחר טיסה מארצות הברית לקראת הופעה באמסטרדם. הוא הותיר 21 ילדים (ממספר נשים), 90 נכדים ו-19 נינים.
בנוסף להיותו זמר ויוצר, היה ברק, שכבר בגיל 12 התפרסם כ"ילד הפלא המטיף" גם מטיף וארכיבישוף של כנסיית "בית האל לכל בני האדם" (The House of God For All People).
אראל הלוי

ביוגרפיה

הלוי נולדה כתינוקת בריאה ונהנתה מילדות רגילה. בגיל 11 חלתה אראל בדלקת קשה ולאחר שלושה ימים בהם הייתה מחוסרת הכרה, התעוררה בבית החולים והתברר כי נשארה עם פגיעה קשה בחוט השדרה. הפגיעה הותירה אותה עם שיתוק בפלג הגוף התחתון. אראל אושפזה כשנה במחלקת שיקום הילדים בבית החולים תל השומר ובעקבות טיפולי פיזיותרפיה והידרותרפיה אינטנסיביים, הצליחה לקום מכיסא הגלגלים ולחזור לסביבתה הטבעית בקרב משפחתה וחבריה תוך שהיא מתניידת בעזרת הקביים.
אחרי סיום לימודיה בתיכון ויצ"ו נהלל, שירתה בצה"ל כמתנדבת בחיל הים, בשייטת 13.
הלוי מתגוררת ביישוב הקהילתי אלון הגליל שבעמק יזרעאל ביחד עם הוריה ושני אחיה הצעירים, ובעלת תואר ראשון במדעי המח באוניברסיטת בר-אילן.

קריירה מקצועית

בשנת 2003, כאשר הלוי בת 13 החלה לשחות במרכז איל"ן שבקרית חיים. היא מתאמנת פעמיים ביום - אימונים במים ובחדר כושר. היא מאופיינת בסגנון החתירה הייחודי שלה ונחשבת שחיינית למרחקים ארוכים.  תוך זמן קצר הצטרפה לאימוני נבחרת השחייה בהדרכתו של המאמן יעקב בנינסון. בסוף שנת 2003, נבחרה ל'תגלית השנה' בשחיית נכים בישראל.
במסגרת חגיגות ה-60 למדינה, הוכרזה כ'ספורטאית העתיד' בקטגוריית שחייה פאראלימפית. בשנת 2009 נבחרה כשחיינית מצטיינת בספורט הפאראלימפי.
הלוי ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) ובמשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). לפני אולימפיאדת ריו היא התאמנה בהדרכתו של נח רם בבית הלוחם תל אביב.
כיום, היא חזרה להתאמן בהדרכתו של יעקב בנינסון.
ליגת העל הרוסית בקטרגל נשים

שיטת המשחקים

הליגה נערכת בשני שלבים: עונה סדירה שבה עשר קבוצות הליגה מפוצלות לשתי חטיבות: חטיבת המערב (שבה משתתפות קבוצות קטרגל ממערב רוסיה) וחטיבת המזרח (שבה נוטלות חלק קבוצות ממזרח המדינה) ושלב הכרעה (פלייאוף) החלק משלב רבע הגמר בו נוטלות חלק שמונה הקבוצות הטובות ביותר בליגה (ארבע מכל חטיבה). בשלב הפלייאוף נערכים משחקים בשיטת הטובה מחמש, משלב רבע הגמר ועד לגמר הטורניר.
ג'ון בלואו

חייו

בלואו נולד כנראה בצפון קולינגהם בנוטינגהאמשייר. הוא היה לזמר במקהלת הקאפלה המלכותית והתבלט בכישרונו המוזיקלי.
בלואו חיבר בגיל צעיר מאוד כמה מזמורי תפילה, ביניהם "אלי, אתה מפלטנו", "אלי, אל תוכיחני" ו"תמיד אביע תודותי", שהיה האחרון בסדרה של עבודה משותפת עם פלהאם האמפרי וויליאם טרנר ונועד לחגוג ניצחון על ההולנדים בשנת 1665, או, סביר יותר, פשוט להנציח את הידידות בין שלושה זמרי מקהלה. 
לתקופה זו שייך החיבור בשני קולות ל"לך, עד שקר", שנכתב לבקשת צ'ארלס השני כחיקוי ל"דברו, שמיים" של ג'אקומו קריסימי. בשנת 1669 התמנה בלאו לנגן העוגב של כנסיית וסטמינסטר. ב-1673 קיבל את התואר אציל משמש בקאפלה המלכותית ובספטמבר של אותה נשא לאישה את אליזבת בראדוק, שמתה בלדתה כעבור עשר שנים.
בלואו, שנשא תואר דוקטור למוזיקה משנת 1678, התמנה בשנת 1685 לאחד הממונים על המוזיקה בחצר ג'יימס השני, מלך אנגליה. בין 1680 ל-1687 כתב את היצירה היחידה שלו לבימה שנותר ממנה איזה שהוא תיעוד, "ונוס ואדוניס", הצגה לבידור המלך. במופע זה שיחקה מרי דייוויס בתפקיד ונוס ובתה מצ'ארלס השני, ליידי מרי טיודור (בתו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה), הופיעה כקופידון.
בשנת 1687 התמנה למנצח המקהלה בקתדרלת סנט פול; ב-1695 נבחר לנגן העוגב של סנט מרגרט, כנסיית וסטמינסטר והשמועה אומרת, שקיבל עליו מחדש את משרת נגן העוגב בווסטמינסטר לאחר שהתפטר, או פוטר, ממנה בשנת 1680 כדי לפנות מקום להנרי פרסל. ב-1699 התמנה למשרה החדשה של מלחין הקאפלה המלכותית.
היום מוכרים ארבעה-עשר סדרי-תפילה ויותר ממאה מזמורים מאת בלואו. נוסף למוזיקה הכנסייתית הצרופה, כתב בלאו את "ריבון רם ונישא, שמחת לבנו", אודה לראש השנה 1682 וחיבורים דומים לשנים 1683, 1687, 1688, 1689, 1693, (?), 1694 ו-1700; אודות וכדומה לחגיגת יום ססיליה הקדושה ב-1684, 1691, 1695 ו-1700; לכבוד הכתרת ג'יימס השני שני מזמורי תפילה, "הנה אלוהים מגיננו" ו"יש ואלוהים דובר בחזיונות"; כמה קטעי צ'מבלו (1689); "אפיסדיום" למלכה מרי (1695) ואודה על מותו של פרסל (1696). בשנת 1700 הוציא לאור את "אמפיון אנגליקוס", קובץ קטעי מוזיקה לקול אחד, שניים, שלושה וארבעה קולות, בליווי בס ממוספר.
דף מפורסם ב"היסטוריה של המוזיקה" מאת צ'ארלס ברני מוקדש לאילוסטרציות של "crudities", שרובן מגלות רק מאמצי ביטוי ראויים לשבח, אם גם בוסריים, האופייניים למוזיקה אנגלית של אותן שנים, אך אחדות מהן (שעליהן אומר ברני "כאן אנו אבודים") מצוינות בפירוש. 
בלואו מת ב-1 באוקטובר 1708 בביתו בברוד סנקטוארי ונקבר בשדרה הצפונית של כנסיית וסטמינסטר.