google/wiki40b huggingface dataset:
ציר ה-ח'

ציר ה-ח'  הוא הכינוי שניתן במערכת הביטחון בישראל למסלול תנועה של מחבלים היוצאים מרצועת עזה דרך מנהרות ההברחה שמתחת לציר פילדלפי, עוברים בחצי האי סיני (שם הם זוכים לסיוע מבדואים מקומיים), ואז נכנסים למדינת ישראל דרך קטע מגבול ישראל-מצרים שאין לאורכו גדר. מקור השם בצורת המסלול הדומה ל-ח' שוכבת. ציר זה נחסם במידה רבה באמצעות גדר הגבול ישראל-מצרים שנבנתה ב-2013.

היסטוריה

בציר ה-ח' משתמשים בעיקר מבריחים בדואים, אך גם פעילי טרור — חלקם נתפסים על ידי יחידת משמר הגבול באזור רמון. ב-29 בינואר 2007 אירע פיגוע ההתאבדות באילת שמבצעו הגיע ליעדו בצורה זו.
במתקפת הטרור בדרום ישראל (2011) שהתרחשה ב-18 באוגוסט על כביש 12 צפונית לאילת, עלה החשד שהמחבלים חדרו לישראל דרך ציר ה-ח', אם כי בדיעבד התגלה שהמפגעים עצמם היו פעילי הג'יהאד העולמי שבאו ממצרים. הפיגועים הביאו לסגירת הכביש והקמת מחסום הפרדה סביב קטע הכביש הסמוך לאילת, עם כוונה להאריכו לכל אורך הגבול עם מצרים. במקביל, תוגברו הכוחות השומרים על גבול ישראל-מצרים. מערכת הביטחון של ישראל, בראשות צה"ל, פתחה במיזם "שעון חול" לחיזוק ההגנה על הגבול ומניעת הסתננויות של פח"ע, פשע, הברחת סמים, והסתננות מהגרי עבודה מאפריקה.
בסוף פברואר 2012 סוכלו שלושה פיגועי טרור על גבול ישראל-מצרים. בשניים מהניסיונות נמלטו המסתננים אחרי שהשאירו בשטח מטעני חבלה, שנוטרלו על ידי יחידת יהל"ם של צה"ל, ובמקרה השלישי נורה אחד המסתננים ומת מפצעיו.
בדצמבר 2013 הושלמה בניית גדר הגבול ישראל-מצרים, דבר שהקטין את החשיבות האסטרטגית של ציר ה-ח' עבור ארגוני הטרור כציר חדירה לשטח ישראל.
ב-29 במאי 2018 תקף צה"ל מנהרת טרור של חמאס בדרום רצועת עזה ליד מעבר כרם שלום. המנהרה שנחפרה במתווה ציר ה-ח' עוברת דרך שטח מצרים כ-900 מטר לתוך שטח ישראל.
אחורני-זימים

תיאור כללי

אחורני-זימים הם חלזונות ים שבהם הזימים נמצאים בחלק האחורי של הגוף. כמו כל החלזונות, כאשר הם צעירים מאוד חל תהליך של הסתובבות בשק הקרביים בו הזימים עוברים לחלק הקדמי של הגוף, אך כאשר הם מתבגרים קצת חל היפוך נוסף והזימים חוזרים לחלק האחורי של הגוף. החוקרים סבורים שתהליך הסתובבות כפול זה נבע מאורח החיים של האחורני-זימים הראשונים שהיו בעלי חיים מתחפרים שחיו בקרקעית הים. במקרה זה, אם פתח הזימים היה ממוקם בקדמת הגוף, במהלך תהליך ההתחפרות חול היה חודר לזימים וסותם את מערכת הנשימה. מאותה סיבה גם התפתחו אונות רחבות סביב הרגל.
המאפיין הבולט ביותר של האחור-זימאים הוא קונכייה מנוונת, בדומה לחשופיות. הקונכייה התנוונה לקונכייה קטנה מאוד המכוסה בגלימה ובאונות הצד של הרגל. מאחר שהקונכייה איבדה את חשיבות הביטחונית כמבנה קשיח המספק הגנה עצמית לחילזון, האחור-זימאים עברו להגנה מבוססת-כימיה: הפרשת חומרי רעל, חומצות (כגון חומצה גופרתית חריפה) או ארס קטלני. חלקן גם יורות תאי צריבה. כדי להזהיר את הטורפים הימיים שלפניהם בעל חיים ארסי ורעיל שמוטב שלא ינסו לטרוף, הם פיתחו צבעי אזהרה בולטים, דבר המקנה להם את מראם הססגוני.
האחור-זימאים הם הרמפרודיטיים, כמו השבלולים, כלומר: כל פרט הוא בעל מערכת רבייה הן של זכר והן של נקבה.
מומינטרול (קומיקס)

רקע

בעקבות פנייה אישית מעורך העיתון אטוס וירטאנן, אשר היה ידיד של ינסון, החלה ינסון לייצר את רצועת הקומיקס "Mumintrollet och jordens undergång" (מומינטרול וסוף העולם). פרויקט זה אשר הופק בין השנים 1947 ל-1948 עבור מדור הילדים של העיתון הפיני-שוודי "Ny tid". באותה העת פורסמו שתי רצועות חדשות מדי שבוע, והרצועות היוו בעיקר עיבוד לספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
בשנת 1952 המו"ל הבריטי של ינסון צ'ארלס סוטון העלה בפני ינסון את ההצעה לצייר רצועת קומיקס של המומינים. סוטון רצה שהקומיקס יכיל סאטירה חברתית ויפנה למבוגרים. ינסון קיבלה את ההצעה בחיוב.

תולדות רצועת הקומיקס "מומינטרול"

סדרת קומיקס זו פורסמה באופן קבוע בעיתונות בין השנים 1954 עד 1975. טובה ינסון איירה וכתבה את כל רצועות הקומיקס בין השנים 1954 - 1957. רצועת הקומיקס היומית הופקה בתחילה בטפן בלעדי עבור השוק הבריטי - הקומיקס הופיע לראשונה בשנת 1954 בעיתון הלונדוני הפופולרי "Evening News". בשלב מסוים החל הקומיקס להופיע גם בעיתונים והמגאזינים הסקנדינביים. הרצועות נוצרו במקור בשפה האנגלית אך תורגמו גם לשפות אחרות לאורך השנים. בשיא הצלחתו הקומיקס פורסם ב-120 מגאזינים ועיתונים - מה שהפך אותו לרצועת הקומיקס הפינית המצליחה ביותר.
בין השנים 1957–1959 טובה ינסון הפיקה את רצועת הקומיקס בשיתוף פעולה עם אחיה לארס ינסון אשר בתחילה היה מעורב בכתיבת העלילה של רצועת הקומיקס.
לבסוף ויתרה ינסון על רצועת הקומיקס היומית כיוון שהעבודה האינטנסיבית על רצועות הקומיקס לא הותירו לה זמן לצייר ולכתוב ספרים. בעקבות כך אחיה לארס לקח את העסק לידיו והמשיך ביצירת רצועות הקומיקס של המומינים משנת 1959 עד 1975, תוך שימור הסגנון והאווירה.
הקומיקס "מומניטרול" פורסם בעיתונים בפעם האחרונה ב-16 באפריל 1975.
שמואל בן עמי

ביוגרפיה

בן עמי נולד בפאס במרוקו למשפחה של 7 ילדים. כשהיה בן 3 משפחתו עלתה והתיישבה בטבריה. בגיל 15 למד בישול והפך לשף.
בין השנים 1977–1981 למד פיסול במכון אבני, ובין השנים 1985–1988 למד פיסול בבית הספר "אקול דה בוזאר" בפריז.
בשנות ה-70, ה-80 וה-90 היה שף במלונות הילטון, שרתון ודיפלומט בתל אביב.
ביו השנים 1973–1995 היה הפסל הראשי במוזיאון השעווה הישראלי במגדל שלום בתל אביב.
בן עמי היה אלוף ישראל בפיסול במרגרינה ואלוף ישראל בפיסול ועיצוב במזון.
בן עמי חבר איגוד הפסלים והציירים בישראל. ערך כ-30 תערוכות בישראל ומחוצה לה.
בן עמי חבר ההנהלה בפדרציה המרוקאית העולמית.
בערב חגיגי צוינו 55 שנים להקמתה של שכונת רמת אגוז (שיכון ד') בטבריה על ידי עיריית טבריה, ובן עמי שצמח בשכונה זכה להוקרה מראש עיריית טבריה.

מיצירותיו

במהלך עבודתו פיסל בן עמי מעל אלף מלכים, נשיאים, ראשי ממשלות ואח"מים אחרים.
הדיוקן הראשון שפיסל במוזיאון השעווה הישראלי" היה של הזמר יזהר כהן שזכה ב-אירוויזיון, ובהמשך את הדיוקנאות של: עפרה חזה, רינה מור, גלי עטרי, צביקה פיק, הכדורסלן מיקי ברקוביץ, הטניסאי שלמה גליקשטיין והנשיאים חיים הרצוג (1983), יצחק נבון.
בשנת 2018 פיסל את האפיפיור פרנציסקוס בעקבות הזמנה מהוותיקן. הפיסול נמשך כ-3 חודשים. בן עמי הוזמן לוותיקן והעניק לאפיפיור את הפסל.
בן עמי יצר פסל של מלך מרוקו שממוקם בארמון ברבאט. במוקטעה ברמאללה מוצב פסל של מחמוד עבאס שיצר לבקשת סם בן שטרית.
ב-23 ביולי 2017 נחנך גן פסלים (כולל חמישה פסלי אבן ושיש) בבית החולים על שם ברוך פדה, פוריה בכניסה למבנה מרפאות חוץ, תרומתו של בן עמי.
בין הדיוקנאות שיצר: דיוקן של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, דיוקן של שרת התרבות והספורט מירי רגב, דיוקנאות של הנשיאים שמעון פרס, ראובן ריבלין, דיוקן של השחקן זאב רווח, דיוקן של הזמר יהורם גאון ודיוקן של הזמרת שושנה דמארי.
בין פסליו: רמברנדט, לאונרדו דה וינצ'י, וינסטון צ'רצ'יל.

חייו האישיים

בן עמי נשוי ואב לתאומים. מתגורר בטבריה.
אינקובוס

לפי אגדות מימי הביניים, האינקובוס (incubus, ברבים:אינקובי, מהפועל הלטיני incubo שמשמעו "סיוט" הוא שד בעל דמות גברית, שמפתה נשים לשכב עמו, או לחלופין אונס אותן בשנתן. האינקובוס יכול לשכב עם נשים כדי לעבר אותן, כמו באגדה על מרלין, ויכול לעיתים להביאן עד לתשישות או למוות על ידי שניזון מאנרגיית החיים שלהן.
לאינקובוס קיימת מקבילה ממין נקבה המכונה סוקובוס (Succubus).

מקורות

לפי מלאוס מלפיקרום (Malleus Maleficarum), או "פטיש המכשפות", הסוקובי אוספות את הזרע מהגברים איתן הן שוכבות, והאינקובי משתמשים בו להפרית נשים. ילדים שנולדו כתוצאה מכך אמורים להיות יותר רגישים להשפעת שדים.
דמויות דומות לאינקובי מוזכרות לראשונה ברשימת שמות המלכים השוּמרים ב"כתבי לברטו" משנת 2400 לפנה"ס. נמצאה טבלה ובה נמנים שמו של גילגמש ושמו של אביו המוזכר כשד לילוּ. נאמר כי לילוּ מטריד ומפתה נשים בשנתן, והוא אחד מארבעה שדים שהיו שייכים למעמד ערפדים או סוג של רוחות רפאים. ואילו לילית, מהמיתולוגיה היהודית האזוטרית, היא שדה נשית המטרידה גברים ומופיעה בחלומות ארוטיים שלהם.
אפשרות אחת למקור האגדות היא אולי כהסבר לחוויות כגון חלומות בהקיץ או שיתוק שינה. או כתירוץ לעוררות מינית לילית או לקרי לילה. אפשרות נוספת היא שחלק מהקורבנות לכאורה של האינקובי הן קורבנות תקיפה מינית של ממש, והאנסים או קרובי המשפחה ייחסו את מעשי האונס לשדים כדי להימלט מעונש, או כדי לשמור את כבוד המשפחה. אפשרות נוספת היא לשמור סוד כמו גילוי עריות או ניאוף על ידי התערבות של "רוחות".

מראה

בדומה לשדים, לא קיים תיאור מדויק ואחיד למראם של האינקובי. למרות זאת,  לעיתים, בדומה לסוקובוס, האינקובוס מתוארים כגברים יפים ומפתים בעלי מאפיינים חיצוניים המשויכים לשדים (כנפיים, קרניים וכדומה), ולעיתים מתוארים כדמונים שעירים ונמוכים. במיתולגיה הרומנית, דמות האינקובוס הקרוי "זבורטור" ("המעופף") היא של גבר צעיר ויפה תואר.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות

האגף למחקר ותיכוּן

ב־1951 החלה תקופה של שידוד מערכות נרחב בצה"ל ובמשרד הביטחון, ועם קיצוץ תקציבו הוחלט להיפטר מנטל מימונו של חמ"ד – שתרומתו הצבאית לא הייתה מובנת מאליה לאנשי המטכ"ל, וממילא רוב אנשיו היו אזרחים. הצבא היה מעוניין ברכישת אמצעי לחימה מוגמרים מן המוכן, ולא להשקיע את כספיו המוקצבים במחקר לטווח ארוך שתוצאותיו אינן ודאיות. על רקע זאת החליט בן-גוריון על הרחבת המחלקה המדעית הקטנה לאגף אזרחי במשרד הביטחון, וקבע את שמו – האגף למחקר ותיכוּן (אמ"ת). בראש האגף החדש הוצב מאיר (מוניה) מרדור, איש הרכש הוותיק של ההגנה, ולאגף הוכפפו כל יחידות חמ"ד (כולל היחידות שעסקו, לפי פרסומים שונים, במיזם הגרעין).

הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל)

ב־1958 הוטל על מרדור להכשיר את אמ"ת לקראת "עידן הפרויקטים החדשים" (ע"פ הגדרתם של בן-גוריון ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס), ואמ"ת עבר התרחבות וארגון מחדש תחת השם "הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל)", כשמרדור בראשה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 נראה כאילו התמקדה רפא"ל בטכנולוגיית טילים, ועובדיה שקדו בין היתר על פיתוח טילי השפריר. במשך השנים, פיתחה רפא"ל מערכות לכל זרועות צה"ל.

רפאל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ

בדצמבר 2001, נחתם הסכם שהפך את רפא"ל לחברה בע"מ בבעלות ממשלתית בשם רפאל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ. במסגרת ההסכם לקחה על עצמה ממשלת ישראל התחייבויות כספיות בסך כ-7.5 מיליארד ש"ח, שכללו את עלות הפרישה המוקדמת של עובדי החברה והשתתפות בשכר בין השנים 2010-2001.
באוקטובר 2007 שינתה החברה את שמה לרפאל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ.
בשנת 2011 רשמה רפאל שתי הצלחות פומביות גדולות כאשר מערכות "מעיל רוח" (מערכת הגנה אקטיבית לטנקים ורק"ם) ו"כיפת ברזל" (מערכת הגנה אווירית וטיל נגד טילים המיירט רקטות וטילים בינוניים) רשמו יירוטים מבצעים ראשונים והיסטוריים, והוכיחו את יעילותן וכשירותן המבצעית. הצלחות אלה הזניקו את המוניטין של החברה והחברה זכתה על כך בפרס ביטחון ישראל לשנת 2012 עבור פיתוח כיפת ברזל ולשנת 2014 עבור פיתוח מעיל רוח.
ב-13 באוגוסט 2019 הקבינט המדיני-ביטחוני אישר את עסקת הרכישה של חברת אירונאוטיקס על ידי חברת רפאל ואיש העסקים אביחי סטולרו בסכום של כ-850 מיליון שקל, סטולרו מחזיק ב-50% מאירונאוטיקס ורפאל ב-50% נוספים. עם השלמת תהליך הרכישה, אירונאוטיקס נמחקה מהמסחר בבורסה.
בספטמבר 2019 רכשה "רפאל" 50% מחברת "כנפית" ממגדל העמק, המייצרת חלקי מבנה לכטב"מים. 50% הנותרים נותרו בידי מייסדי "כנפית", שי ושולה פיין.

רווחים

בשנת 2009 דיווחה החברה על מכירות שהסתכמו בכ־6.3 מיליארד ש"ח (כ־1.6 מיליארד דולר), ורווחיה באותה השנה – כ־441 מיליון ש"ח. מעל ל־50% מההכנסות וההזמנות של החברה מגיעות מלקוחות מחוץ לישראל, ולפי דיווחי החברה כ־8% מההכנסות מושקעות במחקר ופיתוח (מו"פ).
בשנת 2013 דיווחה החברה על מכירות שהסתכמו בכ־2 מיליארד דולר.
בשנת 2014 מכירות החברה הסתכמו בכ-7 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 322 מיליון ש"ח.
בשנת 2015 מכירות החברה הסתכמו בכ-7.8 מיליארד ש"ח ורווח נקי 459 מיליון ש"ח.
בשנת 2016 מכירות החברה הסתכמו ב-8.32 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 473 מיליון ש"ח.
בשנת 2017 מכירות החברה הסתכמו ב-8.1 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 446 מיליון ש"ח.
בשנת 2018 מכירות החברה הסתכמו ב-9.3 מיליארד ש"ח ורווח נקי של 479 מיליון ש"ח.
רובין ראנד

ביוגרפיה

ראנד סיים ב-1979 את לימודיו באקדמיית חיל האוויר. שירת כמדריך טיסה וכטייס F-16 פייטינג פלקון. 
פיקד על טייסת הקרב 36 המוצבת בקוריאה הדרומית, בשנים 2003–2004 פיקד על כנף הקרב 8 בקוריאה הדרומית, בשנים 2004–2006 פיקד על כנף הקרב 56 בבסיס לוק שבאריזונה העוסקת בהכשרת טייסי קרב. בשנים 2006–2007 פיקד על כנף המשלוח 332 שהוצבה בעיראק. ב-2007 מונה למנהל תחום המזרח התיכון בלשכת מזכיר ההגנה של ארצות הברית. ב-2009 מונה לראש הלשכה המשפטית במשרד מזכיר חיל האוויר וב-2010 לעוזרו של סגן ראש מטה חיל האוויר. 
בדצמבר 2011 מונה למפקד חיל האוויר ה-12 ומפקד כוחות האוויר של פיקוד דרום של ארצות הברית. באוקטובר 2013 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר. במרץ 2015 מונה למפקד פיקוד המהלומה הגלובלית, האחראי על כוחות המפציצים האסטרטגיים של החיל ומערך הטילים הבין-יבשתיים. הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 2018.
במהלך שירותו צבר מעל 5,000 שעות טיסה רובם על מטוסי T-38 טאלון, ססנה T-37 טוויט ומטוסי F-16. מתוכם מעל 470 שעות טיסה מבצעיות. 
לראנד תואר שני בביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי, תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמברי-רידל, ותואר ראשון בלימודי תעופה מאקדמיית חיל האוויר. 
נשוי לקים ואב לשניים.
טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן

טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן (נקרא גם טקס סגירת גבול ואגה או טקס הטווסים) הוא טקס צבאי המתרחש על בסיס יומי במעבר הגבול ואגה . במסגרת הטקס, דגלי הודו ופקיסטן מורדים מן התורן ושער הגבול נסגר עד למחרת היום. טקס זה מהווה אטרקציה תיירותית ומושך אליו אלפי צופים בכל יום.

רקע

בין הודו לפקיסטן שורר שלום, אך ההיסטוריה העקובה מדם יצרה בין אזרחי המדינות תחושת עוינות וחשדנות. לימים, הוקם בכפר ואגה מעבר גבול בין המדינות השכנות, ועד שנת 1999, מעבר גבול זה היה היחיד הפתוח בין שתיהן. בשנת 1959 התקיים הטקס הראשון של סגירת הגבול, ובמרוצת השנים הוא הפך למפגן ראווה של גאווה לאומית.

מהלך הטקס

בטקס משתתפים, באופן מתואם, חיילי המשמר ההודי וחיילי המשמר הפקיסטני. החיילים, שלראשם כובע דמוי זנב טווס או מניפה, מתאפיינים בגובה רב ובגמישות גפיים. החיילים ההודים לובשים מדים בצבע ירוק זית ועל ראשם כובע אדום, והחיילים הפקיסטנים לובשים מדים שחורים ועל ראשם כובע שחור. הטקס מתקיים מדי יום לפני השקיעה, ונמשך 45 דקות. בכל צד של הגבול קיימות טריבונות עליהן יושבים הצופים. בעוד בצד ההודי, גברים ונשים יושבים יחדיו, בצד הפקיסטני ישנה הפרדה בין המינים. הטריבונות יכולות להכיל אלפי אנשים, ולרוב הצד ההודי מלא עד אפס מקום בעוד הקהל בצד הפקיסטני דליל יותר. טקס זה נחשב לאטרקציה תיירותית בשני הצדדים, ובגבול ההודי יש אגף בטריבונה המיועד לתיירים בלבד.
הטקס מאופיין באווירה לוחמנית והצעדה בו מדמה ריקוד מלחמה  לקראת יציאה לקרב. הטקס מתחיל במפגן ראווה, עליו מנצחים כרוזים משני צידי הגבול בליווי תרועות חצוצרה. הכרוז בכל צד נותן את הפקודות לחיילי המשמר, ומשלהב את הקהל בקריאותיו בטון עולה ויורד. החיילים מבצעים תרגילי סדר הכוללים הנפות ידיים ורגליים, צעידה מהירה ורקיעת רגליים. ארשת פניהם חמורת סבר, ומחוות גופם משדרות תוקפנות כלפי הצד השני. לאורך כל הטקס, הקהל מריע וקורא קריאות עידוד וקריאות בעלות אופי פטריוטי (למשל: 'תחי פקיסטן!' ו'תחי הודו!'). שיא הטקס מתרחש כאשר חיילי שני הצדדים עומדים בשער הגבול זה מול זה, מורידים את הדגלים מהתורן, חייל הודי וחייל פקיסטני לוחצים יד ושניהם סוגרים את השער. עם סיום הטקס, פוצחים הצופים בשירה ובריקודים ומניפים את דגלי הלאום.
בשנת 2010, רשויות הודו ביקשו מרשויות פקיסטן לעדן את האגרסיביות הדומיננטית בטקס. פקיסטן תחילה סרבה, אך לאחר מספר חודשים הגיעה להסכמות עם הודו לפיהן מחוות האגרוף ישתנו, והמבטים התוקפניים בעת לחיצת היד יוחלפו בחיוך. כמו כן, באותה השנה, לאחר ארבעה עשורים, משמר הגבול ההודי החליט לשלב נשים בטקס. במהלך הטקס, חיילות משמר הגבול מבצעות תרגילי סדר, אך הן אינן מגיעות לכדי מפגש חזיתי עם החיילים הפקיסטנים.

פיגוע ההתאבדות בשנת 2014

בנובמבר 2014, לפחות 55 אנשים מצאו את מותם בפיגוע התאבדות שהתרחש סמוך למעבר הגבול  בצידו הפקיסטני. הפיגוע התרחש מיד בסיום הטקס, בעיירה הסמוכה לגבול ואגה. הטאליבן לקח אחריות על הפיגוע וטען כי ביצע פיגוע זה כתגובה למבצעים צבאיים נגד המורדים בגבול פקיסטן.
ברניקה גליקסמן

ביוגרפיה

גליקסמן נולדה בברית המועצות, ועלתה לישראל ב-1991. את לימודי הנגינה החלה בגיל 10 בקונסרבטוריון העירוני של גבעתיים. היא למדה לתואר ראשון באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל דניאל גורטלר ולתואר שני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, אצל פרופ' תומר לב.
ברניקה גליקסמן הופיעה עם תזמורות בישראל, באירופה ובארצות הברית, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית של בוקרשט והתזמורת הפילהרמונית של פורט וורת', עם המנצחים זובין מהטה, זאב דורמן, ואג פפיאן ואחרים.
היא הקליטה לקול המוסיקה ולתחנות רדיו באירופה. בשנת 2001 יצא תקליטור של יצירות מאת עמי מעייני בביצועה.
רוז ביי

גאוגרפיה

רוז ביי ממוקם כ-7 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. הוא גובל בצפונו במפרצון רוז ביי, שלוחה של מפרץ ג'קסון, מצפון מזרח בווקלוז, ממזרח בדובר הייטס, מדרום בנורת' בונדיי, וממערב בדאבל ביי ופוינט פייפר.

היסטוריה

רוז ביי נקרא על שם ג'ורג' רוז, שהיה שר האוצר של בריטניה ב-1782. קיימת עדות לכינוי המפרצון רוז ביי החל משנת 1788, על ידי הקפטן ג'ון הנטר. בשנת 1834 נבנה במקום אחד מהבתים הבודדים דאז, מעון רוז ביי, על ידי האדריכל ג'ון ורג'. בית המגורים שימש את ג'יימס הולט, אז העוצר של אחוזת קופר, שהשתרעה בכל שטח הפרוור וחלק מהפרוורים הסמוכים לו, כגון פוינט פייפר.
בשנת 1852 נבנה מעון קלרמונט על צוק גבוה לצד מפרצון רוז ביי. בשנת 1888 נקנה הבית והורחב, ובמקום הוקם מנזר הלב הקדוש (Sacred Heart Convent). המנזר קיים עד היום (2010) וניתן לראותו על הצוק למרחקים. המנזר תוכנן על ידי האדריכל ג'ון הורבורי האנט ונחשב לטוב מבין יצירותיו, עם צריח בסגנון התחייה הגותית.
בתחילת המאה ה-20, החל משנת 1912 ועד 1927, עגנה במפרצון הספינה HMAS טינג'ירה, ששימשה לאימון מעל 3,000 מלחים אוסטרלים, רובם נשלחו למשימות צבאיות במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1938 מטוסי ים נחתו במפרצון רוז ביי, הופכים את הפרוור לשדה התעופה הבינלאומי הראשון של סידני. 
במהלך מלחמת העולם השנייה שבויי מלחמה יפניים הובאו בספינות לרוז ביי, שם נאסרו.

תרבות

מרבית שטח הפרוור מנוצל על ידי מסלול הגולף רויאל סידני, מסלול גולף פרטי ותחרותי בן 27 גומות, ומסלול הגולף הוותיק ביותר בסידני. סמוך אליו מצוי מסלול הגולף וולהרה, מסלול ציבורי בן 9 גומות.
בפרבר שני בתי ספר עצמאיים: בית הספר לבנות קמבלה, ובית הספר קינקופל-רוז ביי. קמבלה הוא בית ספר אנגליקני שנוסד לראשונה ב-1887 וכולל חינוך לבנות מגיל הגן ועד גיל 12. קינקופל-רוז ביי הוא בית ספר קתולי, הכולל בית ספר יסודי מעורב (בנים ובנות) ובית ספר תיכון לבנות בלבד. עד שנות השבעים היה בית הספר קינקופל מנזר וסיפק חינוך לבנות בלבד; אז הוא אוחד עם בית הספר היסודי רוז ביי ושינה את שמו ואת תוכנית הלימודים. פרט לכך, קיימים מספר מוסדות חינוך ציבוריים: מכללת רוז ביי (נוסדה ב-2004), ובית הספר היסודי רוז ביי (נוסד ב-1891).
רוז ביי נגיש באמצעות אוטובוסים המגיעים ממרכז העסקים הראשי של סידני דרך קינגז קרוס (כמו מרבית הפרוורים המזרחיים), אך בנוסף קיים בפרוור מעגן מעבורות, בו עוגן קו המעבורת של סירקולר קווי.
רוז ביי הוא פרוור מהגרים: במפקד האוכלוסין של שנת 2001, רק 59% מהדרים בו היו ילידי אוסטרליה (לעומת 61% בכלל אוכלוסיית ניו סאות' ויילס). המהגרים הגיעו ממגוון מדינות, עם ריכוזים גדולים לדרום אפריקה ובריטניה (7% כל אחת), ניו זילנד (3%), פולין (2%) וגרמניה (1%). 
בין המהגרים קיים ריכוז גבוה יחסית של יהודים (26% מדרי הפרוור הצהירו על זיקה ליהדות, לעומת 40% נוצרים ו-0.5 אחוז מוסלמים), בין השאר מדרום אפריקה, רוסיה וישראל. בפרוור בית כנסת אורתודוקסי (בית הכנסת סאות' הד) המשרת את הקהילה המקומית.
מייק מנג'יני

שנים מוקדמות

מייק מנג'יני החל לנגן בתופים כשהיה בן חמש. הוא התאמן במשך שש עד עשר שעות ביום וכאשר היה בן תשע החל לחקות ביצועים של באדי ריץ'. בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון, הופיע בלהקות בית ספר והשתתף בהרכבים יוקרתיים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1981, זנח לזמן מה את לימודיו המוזיקליים לטובת לימודי תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת בנטלי. לאחר שהשלים את חוק לימודיו מייק עבד בכתיבת תוכנה עבור טיל הפטריוט. באותה העת, עבד על תוכנה שחקרה את הקשרים בין המוח האנושי לבין הגוף.
בשנת 1987, תופף מנג'יני בלהקת ריק ברלין בבוסטון, שם עבד יחד עם הבסיסט פיליפ ביינו. לימים, יעבוד ביינו עם מייק בסשנים עם סטיב פרי מלהקת Journey ולאחר מכן בלהקה של סטיב ואי. באותה תקופה, מנג'יני העביר שיעורים פרטיים בתיפוף בבוסטון.

קריירה מוזיקלית

בשנת 1991, מנג'יני החל לעבוד כמתופף בלהקת הת'ראש מטאל Annihilator. מייק תופף במספר שירים של אלבום האולפן Set the World on Fire. הוא יצא למסע הופעות עם הלהקה כדי לתמוך באלבום עד שנת 1994. ב-1994 התבקש לנגן עם הלהקה Extreme במקומו של המתופף פול גירי. מייק מנג'יני התחבר עם הגיטריסט הנודע של להקת Extreme, נונו בטנקורט, כבר מאז שנות ה-80. במהלך פעילותו ב-Extreme הקליט מספר שירים לאלבום Waiting for the Punchline שיצא בשנת 1995. במהלך מסע ההופעות עם Extreme בשנת 1995 הופיע בתוכנית האירוח The Late Show של דייוויד לטרמן.
לאחר שלהקת Extreme התפרקה בשנת 1996, למייק נודע דרך המתופף ג'ונתן מובר שהגיטריסט סטיב ואי עורך אודישנים ללהקתו. מייק התקבל בהצלחה ללהקתו של סטיב ואי והעתיק את מיקומו ללוס אנג'לס. מסוף שנת 1996 עד תחילת שנת 2000, מנג'יני קיבל ביקורות חיוביות על היותו מתופף בלהקתו של ואי. בין חברי הלהקה ניתן למנות את הבאסיסט פיליפ ביינו, הגיטריסט מייק קנילי והגיטריסט דייב ויינר. מייק הקליט מספר קטעי תיפוף עבור האלבומים Fire Garden ו-The Ultra Zone של סטיב ואי. כמו כן, הוא השתתף בחזרות והקליט את אלבום ההופעה Alive in an Ultra World במהלך מסע ההופעות עם ואי בשנת 2000.
בעקבות השעיית מסע הופעות בדרום אמריקה בשנת 2000, חזר מנג'יני לביתו בבוסטון והחל ללמד במכללת ברקלי כפרופסור חבר. הוא החל לעבוד עם הזמר גרי צ'רון והבאסיסט פאט באדג'ר בלהקה Tribe of Judah. מייק המשיך לאחר לעבוד עם דייל בוציו, חבר לשעבר בלהקת הניו ווייב Missing Persons, על מספר הקלטות נוספות. בהקלטות אלו נמנים שירי מחווה ללהקת ראש (תחת הכותרת Subdivisions) ואלבום שני באורך מלא עם Annihilator בשם All For You.
בשנת 2005, קיבל משרת לימוד מלאה במכללת ברקלי במחלקת התיפוף, אך פרש ממנה בשנת 2010 לאחר שהצטרף ללהקת דרים ת'יאטר.
בשנת 2007, תופף באלבום Metal של Annihilator.
בסוף שנת 2010, התמודד מייק מול מרקו מינמן, פיטר ווילדור, וירג'יל דונאטי, אכילס פריסטר, דרק רודי ותומאס לאנג באודישנים להחלפת מייק פורטנוי כמתופף בלהקת דרים ת'יאטר. ב-29 באפריל 2011, חברי הלהקה הכריזו באופן רשמי שמייק מנג'יני נבחר להיות המתופף החדש שלהם. מיד לאחר בחירתו, הקליט את האלבום A Dramatic Turn of Events יחד עם חברי הלהקה.
ביולי 2011 יצא מנג'יני עם דרים ת'יאטר למסע הופעות באירופה, כשהופעת הבכורה שלו עם הלהקה אירעה ב-4 ביולי ברומא. במהלך המסע, ניגן בהופעות שירים מכל אלבומי האולפן שהוציאה הלהקה עד אז, שיר מתוך האלבום העתידי לצאת A Dramatic Turn of Events וכן סולו תופים בכיכובו. במסגרת מסע ההופעות, הופיע מנג'יני עם הלהקה ב-19 ביולי בגני התערוכה בישראל.
יצחק הולץ

ביוגרפיה

יצחק הולץ נולד בפולין בשנת 1925, בשנת 1935 עלה ארצה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בשנת 1945 החל ללמוד ב"בצלאל החדש". ב-1950 עבר להתגורר בניו יורק, ארצות הברית, שם למד ציור בארט סטודנטס ליג' ובאקדמיה הלאומית לעיצוב תחת רוברט פיליפ.
בשנת 1960 החל לשהות בקביעות בישראל. יצירתו של הולץ מתארת לרוב את חיי היום יום היהודיים בארץ ישראל וארצות הברית בסגנון ריאליסטי.
מרקוס באבל

באיירן מינכן, המבורג והחזרה לבאיירן מינכן

באבל החל את הקריירה בקבוצת הילדים של גילשינג-ארגלסריד, ובגיל 9 עבר לבאיירן מינכן, בה שיחק עשר שנים בקבוצות הילדים והנוער. בשנת 1981, בגיל 19, עלה באבל לבוגרים של באיירן מינכן, שם מיעט לשחק. בסוף עונת 1992 עבר באבל להמבורג שם שיחק שתי עונות, צבר 60 הופעות וכבש שער אחד. בתום תקופתו בהמבורג, חזר באבל לבאיירן מינכן. באבל שיחק שש עונות בקבוצה הבווארית, זכה עמה בגביע אופ"א בשנת 1996 לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר מול בורדו, ונטל חלק בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד בשני שערים בתוספת הזמן. לאחר 170 הופעות בקבוצה, 9 שערים, זכייה בשלוש אליפויות, שני גביעים מקומיים, שלושה גביעי ליגה וגביע אופ"א אחד, חתם באבל בליברפול, לאחר שדחה התעניינות ממספר קבוצות אחרות.

ליברפול

באבל תפס מקום חשוב בליברפול של המאמן ז'ראר הויה, והיה חלק מהקבוצה שזכתה בגביע אופ"א בשנת 2001, לאחר ניצחון 5-4 במשחק הגמר על דפורטיבו אלאבס. לבאבל זו הייתה זכייה שנייה בגביע אופ"א, לאחר שכבר עשה זאת עם באיירן מינכן בשנת 1996. עם ליברפול זכה בנוסף בטורניר מגן הקהילה, בגביע ה-FA, בגביע הסופר-קאפ האירופי ובגביע הליגה האנגלית.
בעונת 2002/2003, באבל היה מושבת למשך שנה שלמה ממשחק פעיל לאחר שלקה בתסמונת גייאן-בארה, הפוגעת פגיעה חריפה במערכת העצבים.

בלקבורן רוברס ושטוטגרט

בסוף עונת 2003 הושאל באבל לתקופה של שנה לבלקבורן רוברס, לאחר שהחלים מהמחלה. עם תום תקופת ההשאלה, עבר באבל בהעברה חופשית לשטוטגרט, בה פרש ממשחק פעיל בתום עונת 2007, לאחר זכייה באליפות הבונדסליגה.

נבחרת גרמניה

לבאבל 51 הופעות במדי נבחרת גרמניה, ושער אחד. באבל היה חלק מהנבחרת שזכתה ביורו 1996. באבל ייצג את גרמניה גם במונדיאל 1998 ויורו 2000.

שטוטגרט

עם פרישתו של באבל ממשחק פעיל, מונה לעוזר מאמן שטוטגרט. בנובמבר 2008, לאחר ששטוטגרט פתחה רע את העונה, מונה באבל למאמן הראשי, והצליח להצעיד את הקבוצה למקום השלישי בטבלה בתום העונה ולהבטיח לה מקום בליגת האלופות, עובדה שהקנתה לו חוזה חדש עד 2011. עם זאת, פוטר באבל בדצמבר 2009, לאחר פתיחת עונה רעה של שטוטגרט, שנמצאה במקום ה-16 בטבלה.

הרטה ברלין

ביולי 2010 חתם באבל בהרטה ברלין שהציבה לעצמה מטרה לחזור אל הבונדסליגה, לאחר שנשרה בעונה הקודמת. באבל הצליח במשימתו והחזיר את הרטה ברלין לבונדסליגה כבר בעונתו הראשונה. בדצמבר 2011, פוטר מהקבוצה.

הופנהיים

בפברואר 2012 חתם באבל בהופנהיים, ופוטר בדצמבר 2012 לאחר תוצאות גרועות והימצאות במקום ה-16 בטבלה.

לוצרן

באבל מונה כמאמן לוצרן באוקטובר 2014, לאחר פיטוריו של קרלוס ברנגר, שפתח את העונה עם רצף ארוך של משחקים ללא ניצחון. את עונת 2014/15 סיים באבל במקום החמישי, ואת עונת 2015/16 סיים במקום השלישי בליגת העל השווייצרית. בעונת 2016/17 סיים באבל עם לוצרן במקום החמישי. בינואר 2018 פוטר באבל מלוצרן לאחר פתיחת עונה חלשה.
פיאטקה

יהודי פיאטקה

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כרבע מתושביה, ופעל בה בית ספר יידי.
ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו מיד 11 מבכירי הקהילה היהודית בה. כ-200 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו שהוקם במתחם בית הכנסת המקומי, וממנו הוצאו מדי יום לביצוע עבודות כפייה.
ב-24 באוקטובר 1941 נרצחו על גדת הנהר המקומי כל יושבי הגטו שבעיירה בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים, תוך שוד רכושם. לאחר מכן נערך מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, ואלו הוצאו להורג.