google/wiki40b huggingface dataset:
סקסטוס פומפיוס

סקסטוס פומפיוס מגנוס (67 לפנה"ס - 35 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי שפעל בתקופת הרפובליקה המאוחרת.

תולדות חייו

סקסטוס פומפיוס היה בנו הצעיר של איש הצבא הרומאי הנודע גנאיוס פומפיוס מגנוס. כשיוליוס קיסר חצה את הרוביקון בשנת 49 לפנה"ס ופתח במלחמת האזרחים, פומפיוס האב אולץ להימלט למזרח בעוד שסקסטוס נשאר ברומא יחד עם אמו החורגת קורנליה מטלה.
אחרי שפומפיוס האב הובס בקרב פארסלוס, הוא נמלט יחד עם אשתו וסקסטוס למצרים, שם סקסטוס חזה בבגידתו של המלך תלמי השלושה עשר שרצח את אביו והגיש את ראשו כמתנה לקיסר.
אחרי הרצח קורנליה חזרה לרומא אולם סקסטוס הצטרף למתנגדיו של קיסר באפריקה, מרקוס פורקיוס קאטו ואחיו הבכור גנאיוס פומפיוס. קיסר הביס את קאטו בקרב תאפסוס בשנת 46 לפנה"ס ואת האחים פומפיוס בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס. גנאיוס פומפיוס הוצא להורג אולם סקסטוס הצליח להימלט ומצא מקלט בסיציליה.
כשקיסר נרצח ברומא באידו של מרץ 44 לפנה"ס על ידי קבוצת קושרים בראשות גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס, הדבר הוביל לפריצתה של מלחמת אזרחים חדשה בין רוצחיו של קיסר לאנשי הטריאומווירט השני, אוקטבינוס, מרקוס אנטוניוס ומרקוס אמיליוס לפידוס. ההתפתחויות האלו נתנו לסקסטוס הזדמנות לבנות את כוחו בסיציליה מכיוון שהטריאומווירט היו עסוקים בהבסתם של קאסיוס וברוטוס שהיוו איום גדול יותר מאשר סקסטוס.
בשעה שרוצחיו של קיסר הובסו בקרב פיליפי סקסטוס כבר הפך את בסיסו שבסיציליה למרכז ימי חזק של ציו שממנו הוא ערך פשיטות ועסק בשוד ימי ובכך איים על אספקת המזון לרומא. כל ניסיונותיהם של הטריאמווירט למגרו נכשלו ולבסוף הם חתמו איתו חוזה שלום בעיר מיסנום בשנת 39 לפנה"ס. הסיבה לחתימת חוזה השלום הייתה כוונתו של מרקוס אנטוניוס לצאת למלחמה כנגד האימפריה הפרתית ולשם כך הוא נזקק לגייס את כל הכוחות הצבאיים שאפשר היה להשיג.
במסגרת ההסכם ניתן לסקסטוס השליטה בסיציליה, קורסיקה, סרדיניה והפלופונסוס וגם הרשות להיבחר לקונסול של שנת 33 לפנה"ס, בתמורה התחייב סקסטוס לא לפגוע באספקת המזון לאיטליה ולקבל עבדים בורחים לצבאו. בסופו של דבר סקסטוס לא עמד בהסכם והוא נתבטל.
לאחר התפרקות הברית בין אוקטבינוס לאנטוניוס, אוקטבינוס ניסה להביס שוב את סקסטוס אולם הוא הובס בקרב מסינה בשנת 37 לפנה"ס. כתוצאה מתבוסתו אוקטבינוס העביר את הפיקוד לאיש הצבא הטוב ביותר שעמד לרשותו מרקוס ויפסניוס אגריפה, אגריפה בנה את ציו של אוקטבינוס מחדש והביס את סקסטוס בקרב מילאי ובקרב נאולוכוס שנערכו בשנת 36 לפנה"ס, כעבור חודש מתבוסותיו של סקסטוס הצליח אגריפה למגר את כוחותיו לחלוטין וסקסטוס נטש את סיציליה ונמלט למזרח.
סקסטוס נלכד במילטוס והוצא להורג ללא משפט על ידי מרקוס טיטיוס, אחד ממשרתיו של מרקוס אנטוניוס.
סאורי יושידה

ביוגרפיה

יושידה נולדה בעיר צו שבמחוז מיה. מאז הופעתה לראשונה במסגרות בינלאומיות בשנת 2002, היא זכתה בכל אליפות שבה השתתפה. בכל הקריירה הבינלאומית שלה היא הפסידה רק פעמיים. הפעם הראשונה הייתה ב-20 בינואר 2008, עת הפסידה 0–2 למתאבקת האמריקאית מרסי ואן דוסן בגביע העולם שהתקיים בבייג'ינג. הפסד זה שבר רצף של 119 ניצחונות. ההפסד השני שנחלה, אשר שבר רצף של 58 ניצחונות, היה ב-27 במאי 2012 בהתמודדות מול המתאבקת הרוסייה ולריה ז'ולובובה בגביע העולם בטוקיו.
שמעון שפירא (אדריכל)

שמעון שפירא (נולד ב-1930) הוא אדריכל ישראלי ומורה לאדריכלות.

ביוגרפיה

שמעון שפירא נולד בברוקלין שבניו יורק בשנת 1930 לפאני ואלברט שפירא. בשנים 1948–1950 למד טכנולוגיית בניין במכללת ברוקלין. בסוף 1950 עלה לישראל, ובשנים שלאחר מכן עבר הכשרה בקיבוץ בית השיטה, שירת בנח"ל בקיבוץ יפתח וגר זמן מה בקיבוץ אורים. בתקופה זו עבד במחלקה הטכנית של הקיבוץ המאוחד. 
ב-1954 עבר להתגורר בקריית טבעון והחל ללמוד אדריכלות בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
ב-1958, עם תום לימודיו, פתח משרד עצמאי בחיפה, וב-1961 עבר להתגורר בעיר, בבית דו-משפחתי מדורג, שתיכנן בכרמל המערבי, על מדרון מעל נחל לוטם.
ב-1990 עבר להתגורר בירושלים, בבית שתיכנן את שיפוצו בשכונת נחלאות.
שפירא היה נשוי לקארי ברקוביץ (נפטרה ב-1973), ולהם בן ושתי בנות. נישא בשנית לאדריכלית ונדי פולאן, המכהנת כפרופסור לאדריכלות ובינוי ערים באוניברסיטת קיימברידג'.

עבודתו

חלק ניכר מעבודתו האדריכלית של שפירא היה תכנון בתי מגורים ללקוחות פרטיים, הן בתים חדשים והן שיפוץ בתים קיימים. לכן, אף כי תיכנן עשרות בתים, רבות מעבודותיו אינן מפורסמות בציבור הרחב, אך סגנונו המיוחד ידוע בקרב אנשי מקצוע. בצד בתים פרטיים תיכנן גם מבנים ציבוריים אחדים, בהם בניין ספריית בית הספר "כרמל זבולון" ביגור (הושלם ב-1982) ושיפוץ בית הפקידות בזכרון יעקב, לשם הפיכתו למוזיאון העלייה הראשונה (הושלם ב-1998). בנוסף, הכין תוכניות אב ותוכניות בניין עיר ליישובים אחדים, בהם אכסאל, דבורייה, יפיע ויודפת.
רבים מהמבנים שתיכנן מאופיינים בהעמדת אלמנטים ישרי-זווית בהסטה זה מזה, באופן שיוצר זוויות לא ישרות בחיבורים ביניהם. גם בשיפוץ בתים קיימים נקט בהסטת זוויות הקירות הפנימיים ויצר בדרך זו חללים לא מקבילים ולא שגרתיים. דוגמה לכך ניתן לראות במוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב, שבו הציב שני חללים רבועים "מסובבים" בתוך החלל המלבני של המבנה המקורי.
במקביל לעבודתו כאדריכל, עסק שפירא במשך למעלה משלושים שנים בהוראת המקצוע, תחילה בטכניון (1964–1969) ואחר כך בבצלאל (1969–2000). בהוראתו, כמו בעבודתו, שם דגש על מה שכינה "מעשה התכנון", תהליך היצירה, ולאו דווקא על התוצר הסופי. הוא נודע כמורה בעל השפעה רבה בקרב רבים מתלמידיו. ב-1998 העניקה אגודת האדריכלים והמתכננים בישראל, לו ולעמיתו האדריכל ארטור גולדרייך, פרס הוקרה על תרומה ייחודית בתחום החינוך לאדריכלות.
וילם דה סיטר

חייו ועבודתו

דה סיטר למד מתמטיקה באוניברסיטת חרונינגן והצטרף למעבדה האסטרונומית של חרונינגן.
עבד במצפה הכוכבים בקייפטאון שבדרום אפריקה (1897–1899). 
ב-1907 דה סיטר מונה לראש החוג לאסטרונומיה באוניברסיטת ליידן. היה מנהל מצפה ליידן מ-1919 ועד מותו.
דה סיטר תרם תרומות חשובות לתחום של קוסמולוגיה פיזיקלית.
כתב מאמר יחד עם אלברט איינשטיין ב-1932 ובו טענו כי יכולות להיות כמויות גדולות של חומר שאינן פולטות אור, מושג המוכר כיום כחומר אפל.
הוא הגה את הרעיון של מרחב דה סיטר ויקום דה סיטר, פתרון של תורת היחסות הכללית של איינשטיין, כאשר אין חומר ויש קבוע קוסמולוגי חיובי. מצב כזה גורר התפשטות אקספוננציאלית של יקום ריק.
דה סיטר נודע גם בשל מחקרו על כוכב צדק.
וילם דה סיטר מת לאחר מחלה קצרה בנובמבר 1934.
בנו, ארנוט דה סיטר (1905 - 1944) היה מנהל מצפה בושה בלמבנג, אינדונזיה, שם חקר את הצביר הכדורי M4.
טנגריים

התנהגות ותפוצה

רוב הטנגריים חיים בזוגות או בקבוצות קטנות המונות שלושה עד חמישה פרטים. לעיתים קבוצות כוללות רק את התא המשפחתי, כלומר את זוג ההורים ואת צאצאיהם.
הטנגריים הם אוכלי כול, והרכב תזונתם משתנה ממין למין. רובם ניזונים (בהרכב כזה או אחר) מפירות, מזרעים, מצוף, מחלקי פרחים ומחרקים. חלקם מלקט חרקים מהענפים, חלקם מחפש חרקים בחלקיהם התחתונים של העלים, וחלקם ממתין בדממה לחרק חולף שיילכד במעופו. מגוון זה מאפשר למינים המשתמשים בשיטות ציד שונות לאכלס אזורים חופפים, בלא שהתחרות ביניהם על המזון תהיה מרה.
תפוצתם של הטנגריים כוללת את יבשת אמריקה בלבד, ובעיקר את האזורים הטרופיים שבה. כ-60% מהטנגריים חיים בדרום אמריקה, וכחצי מתוך אלו חיים בהרי האנדים. רוב המינים הם אנדמיים לאזור קטן יחסית, כמו למשל פרושי דרווין שאנדמיים לאיי גלאפגוס. כ-18 מינים שוכנים בצפון אמריקה ובאמריקה התיכונה במשך כל השנה. ארבעה מינים הם מינים נודדים המקננים בצפון אמריקה.

רבייה

עונת הרבייה מתחילה במרץ ומסתיימת בסוף יוני באזורים בעלי אקלים ממוזג, בעוד שבדרום אמריקה היא חלה בחודשים ספטמבר ואוקטובר. מינים מסוימים הם טריטוריאליים, בעוד שאחרים בונים קנים סמוך אחד לשני. הזכרים מציגים את נוצותיהם הצבעוניות לראווה על מנת למשוך בנות זוג אפשריות ולהרחיק זכרים יריבים. נוהגי החיזור של כמה מן המינים כוללים קידת קידה והרמת זנב.
רוב הטנגריים בונים את קניהם השקערוריים על ענפי עצים. קניהם של כמה מינים הם כמעט כדוריים בצורתם. הכניסה לקן נמצאת בדרך כלל בצדי הקן. זני העצים עליהם הם בונים את קניהם משתנים בין המינים. רוב המינים מקננים באזורים המוסתרים בצמחייה עבותה.
גודל התטולה נע בין שלוש לחמש ביצים. הנקבה דוגרת על הביצים ובונה את הקן לבדה, בעוד שחלקו של הזכר מסתכם לרוב בהאכלת הנקבה בזמן הדגירה. שני ההורים מאכילים את הגוזלים.
אינוואה

אינוואה (או אילו וואה)בלועזית: Inouwa) הוא מונח במסורת האיגבו המתאר גלגול נשמות. תרגום המונח "אינוואה" לעברית הוא "לחזור לעולם". על פי המסורת, גלגול נשמות מתרחש בין במשפחה הקרובה ובין המורחבת, ולפעמים האדם המתגלגל נשמות מיידע את המשפחה, לפני מותו, בתור מי הם יחזרו לעולם בגלגול הבא שלהם.
על פי מסורת האיגבו, קשור האדם עם אחד מאבותיו, ועם חלק מתכונותיו. אבות אלו יכולים להתגלות בכמה אנשים שונים בעת ובעונה אחת.
אף על פי שלאחר התקופה הקולוניאליסטית של אפריקה מסורות נוצריות הפכו לדומיננטיות מאוד באפריקה כולל, ובכלל זה גם בניגריה, המדינה העיקרית של תרבות האיגבו, האינוואה נותרה אמונה רווחת גם לאחר צאתם של הבריטים, ובמקרים שונים התמזגה עם הדת הנוצרית לגרסת כלאיים מקומית, אשר משמרת חלק מרעיונות האינוואה באורח חיים נוצרי. מצד שני, חדירה של רעיונות מערביים נוספים לאפריקה השחורה, כמו רעיונות ליברליים ונטורליסטים, גרמה לחלק מצאצאי האיגבו לפקפק במסורות אלו.

אבות קדומים וגלגול נשמות

לבני האיגבו מעמד של יראת כבוד לאבותיהם. חלק מאבותיהם, אשר חיים בדרכי המוסר של האיגבו, ומתים באופן הנחשב הראוי, לרבות טקסי הקבורה המתאימים, ממשיכים את חייהם גם לאחר המוות הפיזי. אבות אלו הם ישויות רוחניות עבור בני האיגבו שמקיימים עבורם טקסי פולחן והקרבת קורבנות, ודואגים לשמר את זכרם, מתוך אמונה שישויות אלו משפיעות על חייהם על ידי תגמול על מעשים טובים או עונשים על מעשים רעים.
תכונות אופי, טמפרמנט ומאפיינים פיזיים של אדם קשורים לרוח מהאבות קודמים "אֱקֶה" אשר מתגלגל בו. ה"אקה" נבחר עבור היילוד על ידי הבורא בזמן העיבור.
קרובי משפחה מזהים גלגול נשמות קודם, על ידי בדיקה של היילוד וחיפוש סימנים כמו כתמי לידה או תכונות פיזיות שהיו ל"אקה", תהליך שנקרא "איגבה-אגוּ". הצהרות כמו גם התנהגות הנולד התואמים נפטר קודם, משתמשים כדי לוודא את זהותו של הילד בחיים קודמים. אורקל יכולה גם לאשר את זהותו של תינוק בחיים של גלגול קודם.

אוגבנג'ה

מסורת האינוואה קשורה למסורת נוספת שנקראת אוגבנג'ה. האוגבנג'ה הם רוחות רעות, אשר מצליחות לגרום לאמהות להוליד אותן במקום בנים "רגילים", אשר מתים בגיל צעיר מאוד ומתוכנן מראש, כחלק ממהלך רוחני שגורם למשפחה לחוסר מזל, ולפעמים לרצף של מיתות ילדים בגיל צעיר מאוד.
בית ג'יז

היסטוריה


בעקבות מאורעות תרפ"ט הוטל על הכפר עונש קיבוצי בסך של 1200 לירות על חלקם של תושבי הכפר בהחרבת כפר אוריה. הכפר היה שייך לנפת רמלה מחוז לוד (1945), שטחי אדמותיו היו 8,357 דונם ובשנת 1945 מנה 550 נפשות. במלחמת העצמאות במהלך מבצע בן נון א' ב-25 במאי 1948 הכפר נכבש והתרוקן מתושביו.
בשלב הראשון של מלחמת העצמאות, ב-11 בינואר 1948, תקפו לוחמים מן הכפר ומח'רבת א-פאר את היישוב כפר אוריה שממזרח לרמלה. ההתקפה נבלמה על ידי כוח פלמ"ח וטור משוריין בריטי. בקרב נהרגו שלושה לוחמים יהודים ועשרים וחמישה לוחמים ערבים.
בהמשך המלחמה הלחימה באזור הייתה במסגרת הניסיונות לכבוש את לטרון במבצעי בן נון א' וב'. בית ג'יז נכבשה לראשונה על ידי גדוד 72 של חטיבה 7 (ב-25 במאי) ובסופו של יום זה פונו הכוחות מן המקום. ב-27 במאי במסגרת ההכנות למבצע בן נון ב' נתפסה בית ג'יז מחדש, הכוחות התבססו שם, הופעל מכשיר קשר והונחו קוי טלפון ובית ג'יז הפך למשלט ישראלי שחלש על האזור.
לאחר הכישלון במבצע בן נון ב', לטרון נשארה בידי הלגיון הערבי והכביש לירושלים נשאר חסום. עקב כך נסללה דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור היא דרך בורמה דרך זו עברה בבית ג'יז.

בית הספר המשותף

במרחק של כ-3 קילומטרים מזרחית לבית ג'יז שכן הכפר הערבי בית סוסין, שנהרס גם הוא במלחמת העצמאות. בין הכפרים, על גבעה כקילומטר מזרחית לבית ג'יז נבנה בתקופת המנדט הבריטי בית ספר משותף לשני הכפרים. באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל. המבנה הנטוש קיים עד היום והתפרסם כמקום בו נערך משפט השדה הצבאי בפרשת משפטו והוצאתו להורג של סרן מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה. מאיר טוביאנסקי נמצא אשם במשפט והוצא להורג על ידי כיתת יורים, ההוצאה להורג לא נערכה בבית הספר אלא בכפר בית ג'יז, בבית דו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל, והנושא את השם "בית הקשתות".
מרי שלי (סרט)

תקציר עלילה

הסרט מתאר את סיפור אהבתה הראשונה של הסופרת מרי שלי ומערכת היחסים שלה עם המשורר פרסי ביש שלי, וסיפור כתיבתו של הרומן "פרנקנשטיין".

הפקה

השם המקורי של הסרט "מרי שלי" היה "A Storm In the Stars" והוא שונה בינואר 2017. הסרט מבוסס על תסריט מקורי שכתבה התסריטאית האוסטרלית אמה ג'נסן. היא קיבלה מימון לכתיבת התסריט מ-Screen NSW ו-Screen Australia. הסוכנים שלה בארצות הברית מכרו את התסריט למפיקה איימי בייר. ב-28 בפברואר 2014 נבחרה הייפאא אל-מנסור לביים את הסרט.
ב-30 ביולי 2014 לוהקה אל פנינג לגלם את דמותה של מרי שלי. כוכבת הסרט "יומנה של נערה מתבגרת" בל פאולי צורפה לצוות השחקנים ב-20 במרץ 2015 לשחק בתפקיד קלייר קליירמונט, אחותה החורגת של מרי. ב-8 במאי 2015 לוהק דאגלס בות' לתפקיד פרסי שלי, וחברת HanWay Films שותפה בהפקה. ב-19 בפברואר 2016 הצטרף בן הרדי לצוות השחקנים. ב-2 במרץ 2016 הצטרפו גם השחקנים טום סטארידג', מייזי ויליאמס, סטיבן דיליין וג'ואן פרוגט.
שלב הצילומים החל ב-20 בפברואר 2016 בדבלין שבאירלנד. ב-7 במרץ הועברה ההפקה ללוקסמבורג.

יציאה לאקרנים

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-9 בספטמבר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. זמן קצר אחר כך קיבלו IFC Films ו-Curzon Artificial Eye את זכויות ההפצה בארצות הברית ובבריטניה. ב-28 באפריל 2018 הוקרן הסרט לראשונה בארצות הברית בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
ב-25 במאי 2018 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית, וב-6 ביולי 2018 בבריטניה.
מומבסה

היסטוריה

מקורו של מרבית המידע ההיסטורי על ממובסה נמצא בכתבים פורטוגזים מהמאה ה-16.
את מומבסה גילו סוחרים ערביים במאה ה-11, ועד מהרה הפכה העיר למרכז מסחר גדול במזרח אפריקה, בעיקר לסחר בתבלינים, עבדים, דוחן, קוקוס ושנהב. הקשרים המסחריים הגיעו עד לתת-היבשת ההודית ולסין. החוקר אבן בטוטה ביקר בעיר בשנת 1331 למשך יומיים, ואזכר אותה בכתביו.
וסקו דה גמה היה האירופאי הראשון שביקר במומבסה, והוא זכה לקבלת פנים צוננת, בשנת 1498. שנתיים לאחר מכן נכבשה העיר על ידי הפורטוגלים, שבזזו אותה ובנו בה מבצר. בשנת 1502 הפך האזור לעצמאי, אך הותקפה שוב על ידי פורטוגל בשנת 1528
מומבסה נכבשה על ידי סולטנות עומאן בשנת 1698. בשנת 1887 השלטון בעיר עבר לידי חברת מזרח אפריקה הבריטית.
בשנת 1840 היא נלקחה על ידי הסולטאן של זנזיבר (אי סמוך לאפריקה), ולאחר מכן הוענקה כמתנה לבריטים. כארץ חסות של הבריטים הפכה מומבסה למסוף הימי של מסילת הרכבת, שנוסדה בשנת 1896. המסילה הוקמה על ידי עובדים רבים שהובאו מהודו הבריטית למטרה זו.
בשלהי המאה ה-19 מומבסה הייתה עיר נמל המובילה של האזור. בשנים 1887–1906 מומבסה היוותה את בירת הקולוניה הבריטית, עד אשר הוחלט להעבירה לניירובי.
הייתה שייכת לזנזיבר עד לשנת 1963, אז וויתרה זנזיבר על בעלותה לטובת קניה.
בנובמבר 2002 התפוצצה מכונית תופת במלון בבעלות ישראלית, וגרמה למותם של שלושה ישראלים ועשרה קנייתים. זמן מה לאחר מכן נעשה ניסיון להפיל מטוס של חברת ארקיע בסמוך לנמל התעופה מומבסה, והחשד הוטל על ארגון הטרור אל-קאעידה.
כחול-החזה

מראה

כחול-החזה ניכר בסינר הכחול שבסנטרו ובחזהו. סינר זה גדול וצבעו עז יותר בקרב הזכרים, בעיקר בלבוש הדגירה שהוא מקבל בעקבות חילוף נוצות חלקי במשך החודשים פברואר-אפריל. סינר זה מסתיים בזר שחור, שבסביבו פס לבן ופס ערמוני. לעיתים בולט במרכז בסינר כתם אדום או לבן. צבע הכתם וגודלו הוא אחד מהסימנים להבחנה בין 7 תת-המינים של כחול-החזה. לנקבה לרוב סינר אפרפר כחלחל עטור בטבעת שחורה, המתרחבת בחזה לכתם שחום. כחול-החזה ניכר גם בזנבו החום-חלודי בבסיסו והשחום בקצהו. גבו חום אפור וגוון בטנו חולי-אפרפר. מפתח פיו בצבע צהוב וגבתו בהירה. הצעיר הוא חום כהה בעל פסי אורך שחורים על הגוף ויכול להזכיר במראהו אדום חזה צעיר או זמיר צעיר, אך אפשר להבדילו מהם בקלות בכך שבזמן התעופה הגוון החלודי בזנבו בולט.

תפוצה

תפוצת כחול הזנב כלל-פליארקטית, למעט החבלים הים תיכוני והסהרו-ערבי. מקומות חיותו הם יער גדות לאורך נהרות, והחורשות באזור ביצתי - מקומות חיות לחים יותר מאלה של הזמיר המנומר. בסתיו הוא נודד דרומה וחורף בצפון אפריקה ובמזרחה, במזרח התיכון, בדרום איראן, באפגניסטן, בהודו, ובדרום מזרח אסיה. כחול-החזה הוא חולף וחורף מצוי בישראל. הוא בולט ביותר בנדידת הסתיו, מהמחצית השנייה של ספטמבר עד לסוף נובמבר, ופחות בולט בנדידת האביב המתרחשת מסוף חודש מרץ ועד למחצית השנייה של אפריל. הזכרים נודדים כ-10 ימים לפני הנקבות. האוכלוסייה החורפת של כחול-החזה מגיעה במחצית הראשונה של אוקטובר ונוטשת במשך חודש מרץ. כחולי-החזה חורפים באזורי צומח צפוף הגדל ליד מים: ביצות, נחלים, גדות בריכות לגידול דגים ומקווי-מים אחרים, וגם בשדות וליד תעלות מים ניקוז קטנות.
דונלד דאק וצוות קוואק

תקציר העלילה

במרכז הסדרה עומד דונלד דאק עם אחייניו: יואי, דיואי ולואי, שכעת הם בגיל העשרה. דונלד עובד כצלם לצד דייזי שהיא כתבת. החבורה נוסעת ברחבי העולם ומחפשת סקופים.

ביקורת

בשל הרייטינג הנמוך, רק 39 פרקים הופקו מתוך 69 שתוכננו. הסדרה הייתה שנויה במחלוקת בין אוהדים רבים, שחשבו שזה חילול הקודש לעשות סדרה של דונלד או האחיינים ללא המשך ישיר של מעשיות ברווזיות. למרות ביקורות אלו, הסדרה עדיין צברה קבוצת מעריצים קטנה אך נאמנה הרואים בסדרה המשך מודרני של דונלד דאק הקלאסי מהסרטונים הקצרים.
אוקסימורון

אוֹקְסִימוֹרוֹן (גם: ניב ניגודים, תרתי דסתרי) הוא מטבע לשוני המורכב מזוג מרכיבים הסותרים זה את זה, שצירופם יוצר משמעות חדשה מעבר להגיון - פרדוקס - וזאת על מנת להגביר את הרושם וההפתעה. המונח מקורו ביוונית, ופירושו: "חד" (oxy) ו"קהה" (moros). כיום, אנשים רבים משתמשים במונח אוקסימורון כדי לתאר ניגוד כלשהו, אפילו בלתי מודע או מובלע, אך המונח המקורי מיועד לתיאור ניגוד מכוון וברור כאמצעי רטורי ובכוונה תחילה.

סוגי אוקסימורונים

חלוקה נפוצה של האוקסימורונים היא על פי דיוק. בצורה זאת מחלקים את האוקסימורונים לשלוש קבוצות:

אוקסימורון סמלי

אוקסימורון סמלי הוא אוקסימורון שנוצר בין שדות סמנטיים מסוימים של שני ההיגדים או בין הערכים שההיגדים מסמלים. למשל התמונה דרור בכלוב, היא תמונה אוקסימורונית, כיוון שציפור הדרור מסמלת את החופש ואילו הכלוב מסמל את ההפך. אוקסימורונים מסוג זה הם הנפוצים ביותר בספרות כיוון שהם אפשריים מבחינה טכנית, אך יוצרים תחושה אוקסימורונית. האוקסימורון הסמלי מנצל את המשמעויות הסמנטיות, ביחד עם הכלים המילוליים, כדי ליצור תמטיקה אוקסימורונית.
אוקסימורון סמלי לא מוכרח להיות בין סמלים: הוא יכול להיות בין קונוטציות של ביטויים, או כל קישור סמנטי, תרבותי, הרגלי וכולי. למשל, "חושך בצהרי היום" אינו בלתי אפשרי, אך צהריים מתקשרים לאור חזק, והחושך נוגד את האסוציאציה הזו.

אוקסימורון בפזמונאות

האקוסימורון הוא גם כלי נפוץ למדי בפזמונאות. דוגמה בולטת היא שירתו של בוב דילן המלאה באוקסימורונים. פזמונאים מנצלים את הכח המיסטי של האוקסימורונים ליצירת תחושה בפזמון: כיוון שהפזמון הוא שיר שנשמע ולא נקרא, האפקט של האוקסימורון מתחזק. לדוגמה השיר
It's Alright Ma (I'm Only Bleeding)‎
מאת בוב דילן פותח באוקסימורון "חושך בצהרי היום". דוגמה נוספת מאת בוב דילן נמצאת בשיר נוסף באותו אלבום, שם נאמר שההצלחה הגדולה ביותר היא כישלון, וכישלון אינו הצלחה כלל.

אוקסימורון בכתיב וקרי

סוג אוקסימורון הייחודי ליהדות הוא אוקסימרון הנשען על תופעת ה"קרי וכתיב" שבתנ"ך. "כתיב" היא הצורה בה המילה כתובה, ו"קרי" היא הצורה שבה נהוג לקרוא את המילה. לפעמים אין הבדל גדול בין צורת הכתיבה לצורת הקריאה, אך לפעמים ההבדל בין המשמעויות גדול עד כדי החשבתו לאוקסימורון. גם בסוג אוקסימורון זה חז"ל עמדו על הסתירה המובנית בין הקרי והכתיב ודרשו לזה כשני מצבים שונים. כגון:
"כתיב כנגדו וקרינן כניגדו, זכה כנגדו לא זכה מנגדתו" (תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ג, עמוד א').
חומת קרל החמישי

תיאור

הקטע התחתון של החומה נמשך מהבאסטיון הדרומי, שנועד להגן על חלקה המערבי של החומה, ועד לשער הנסיך אדוארד הנמצא בבסיס הצוק. בחומה ממוקמים שלושת שערי סאות'פורט (Southport Gates), עליהם מגן הבאסטיון השטוח.
הקטע העליון של החומה, מעט דרומה משם, נמשך עד לפיסגת צוק גיברלטר. החומה יוצרת 4 זיגזגים במעלה הצוק בתצורה המאפשרת למגינים לירות אש מאגפת לכל הצדדים. 
חומה נוספת הממשיכה מהחלק התחתון של חומת קרל החמישי כמעט עד לפיסגת הצוק, היא החומה המורית. בעבר סברו שהיא חומה עתיקה מהתקופה המורית של גיברלטר, אך למעשה חומה זו, שנקראה במקור בספרדית "חומת סט. ריימונד" ("Muralla de San Reymondo") וכן נקראת "חומת פליפה השני", נבנתה במהלך המאה ה-16 על ידי פליפה השני, מלך ספרד כקו הגנה שני.

היסטוריה

בשעה שחומת קרל החמישי נבנתה, היוו התקפות מצד שודדי ים ברברים את האיום המרכזי לגיברלטר. בספטמבר 1540 הותקפה גיברלטר מכיוון דרום, בו הייתה ההגנה חלשה וכמעט לא קיימת, על ידי שודדי ים בפיקודו של פיאלי ח'אמט (Piali Hamet), אחד מהקפטנים של ח'יר א-דין ("ברברוסה"). בהתקפה נלקחו מאות מתושבי גיברלטר לבני ערובה או לעבדים וכן הכנסייה של גיברלטר נבזזה וחפצי הערך שלה נגנבו. רבים מהשבויים שוחררו לבסוף, כאשר כוח מהצי הספרדי בפיקודו של ברנרדינו דה מנדוזה יירט את הספינות של שודדי הים ליד האי אלבורן. במקור, החומה נקראה "חומת סט. בנדיקטוס" (Muralla de San Benito) ונבנתה במטרה להגן על הצוק מפני תקיפות עתידיות מכיוון דרום.
בשנת 1552 ערך המהנדס הצבאי האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קלבי מקצה שיפורים לחומה. קלבי תיכנן חומה שתימשך בכיוון מזרח-מערב בקו ישר מהחוף לאורך 280 מטרים, עד הגיעהּ למתלול; מכאן תימשך חומה רוחבית בכיוון צפון-דרום לאורך הצוק, ולאחר מכן תימשך בזיגזג עד לפיסגת הצוק.
פליפה השני, בנו של קרל החמישי, עלה לכס המלוכה בשנת 1556 לאחר פרישת אביו ומינה את המהנדס הג'נובאי ג'ובאני ג'אקומו פאלארי פראטינו להמשיך את ביצור החומה. פראטינו החליט שיש לנטוש את החומה הרוחבית וכן את הזיגזגים שתיכנן קלבי (העבודות בשני קטעי החומה הללו טרם נסתיימו אז). במקום זה, פראטינו תיכנן חומה שתמשיך את הקו של החלק התחתון של החומה עד לפיסגת הצוק. בניית החלק העליון שתיכנן פראטינו נסתיימה בשנת 1575 והיא החומה הידועה כיום בשם החומה המורית או חומת פליפה השני. העבודות על החומה הרוחבית אמנם הופסקו, אך המהנדס הראשי של המלך פליפה השני, טיברקו ספנוקי (Tibúrcio Spanucchi), סירב להפסיק את העבודות על הזיגזגים. העבודות נסתיימו לבסוף בשנת 1599 ויצרו את החלק העליון של חומת קרל החמישי. החומה הרוחבית שתוכננה על ידי קלבי מעולם לא נבנתה. 
ביולי 1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, נכבשה גיברלטר על ידי צי משולב של האימפריה הבריטית והרפובליקה ההולנדית בפיקודו של סר ג'ורג' רוק. הספרדים ניסו לכבוש מחדש את גיברלטר באוקטובר 1704. כוח של 500 מתנדבים בפיקודו של רועה עיזים ספרדי מקומי, סימון סוסרטה, הצליח לטפס על חומת קרל החמישי ולטבוח את המשמר במידל היל, אך הותקף על ידי יחידת גרנדירים והכוח הספרדי כולו הושמד או נשבה.
חלקה העליון של חומת קרל החמישי שופצה לאחרונה על ידי קרן בוניטה (Bonita Trust) בשיתוף עם ממשלת גיברלטר. החומה כעת במצב טוב ובנוסף הותקן בה מעקה, כך שניתן ללכת בה מחלקה התחתון ועד לפיסגת הצוק. החלק העליון של החומה נמצא בתוך שמורת הטבע הצוק העליון שנוסדה בשנת 1993 ומכסה 40% משטחה הכולל של גיברלטר. דרך אינגליס (Inglis Way), אחת משבילי ההליכה של שמורת הטבע, מתחילה ליד שער קווינס, סמוך לקצהו התחתון של החלק העליון של החומה בסוללת הנסיך פרדיננד.
הרכבת התחתית של בייג'ינג

הרחבה ותכנון עתידי

מערכת הרכבת התחתית בבייג׳ינג ממשיכה להתרחב במהירות, ועל פי תוכנית האב היא תשתרע  על פני 998.5 ק״מ עד סוף שנת 2021. בתחילת 2019 היו קווים באורך 252.3 ק״מ בבנייה. הקווים החדשים ירחיבו בצורה משמעותית את הכיסוי של המערכת, בייחוד בדרום העיר ובמערב העיר.

מונורייל

בשנת 2014 רשות התכנון בבייג׳ינג בחנה הקמה של קווי מונורייל באזורים בעיר בהם הקמת קו תת-קרעי עלול להיות קשה לביצוע. למרות שקו מונורייל יכול לשנע כמות נמוכה של אנשים ביחס לקו רכבת תחתית והוא פועל במהירות נמוכה יותר, קווי מונורייל זולים משמעותית מקווי רכבת תחתית והם שקטים יותר.
התכנון של קו בודד שכלל 21 תחנות אושר והעבודות החלו ב-2014, אך בתחילת 2015 העבודות הופסקו והתוכניות להקמת מונורייל נגנזו בגלל התנגדות תושבים וקיבולת נמוכה של הקו.

קו 28

באוגוסט 2015 רשויות התכנון הציעו להקים מסיעון תת-קרקעי שיעבור דרך המע"ר של בייג׳ינג. לפי פרסומים מ-2018 הוחלט לבסוף להקים את קו 28 כקו רכבת תחתית ולא כמסיעון. הקו הוא באורך 8.77 ק"מ והוא כולל 9 תחנות.
קווין דוניגן

ביוגרפיה

דוניגן סיים ב-1980 תואר ראשון בהצטיינות בהנדסת תעופה וחלל מאוניברסיטת וירג'יניה. הוא בוגר מצטיין של בית הספר לטייסי ניסוי של הצי, בוגר בית הספר לטיסה קרבית ("טופ גאן"). בוגר בית הספר לכוח גרעיני של הצי, המכללה לפיקוד ומטה של הצי, המכללה למטה של הכוחות השלובים ובוגר תוכנית בכירים בביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת הרווארד. 
שירת כטייס F/A-18 הורנט בטייסת הצי 131 שהוצבה בנושאת המטוסים "קורל סי" וערך את טבילת האש שלו ב"מבצע קניון אל דוראדו" לתקיפת לוב. בהמשך שירותו שירת כמפקד מחלקה בטייסת הצי 37. שימש טייס ניסוי ופיקד על טייסת הצי 131 במהלך משימות קרביות במפרץ הפרסי. 
שירות כעוזר סגן ראש המבצעים הימיים לענייני תכנון ומבצעים, עוזרו של מפקד כוחות נאט"ו בדרום אירופה, קצין קישור של נאט"ו בסרייבו ויועץ לתקיפות האוויריות בבוסניה והרצגובינה במהלך "מבצע כוח מכוון". 
פיקד על אוניית לוחמה אמפיבית "USS Coronado". פיקד על נושאת המטוסים "קרל וינסון" בין מאי 2004 לאוקטובר 2006, והוביל אותה במהלך פעילות מבצעית במלחמת עיראק. בדצמבר 2008 מונה למפקד כוח משימה של הצי השביעי וכוח התקיפה 5 בראשות נושאת המטוסים "ג'ורג' וושינגטון" ביפן. 
ביוני 2010 מונה לקצין אג"ם של פיקוד מרכז של ארצות הברית. באוגוסט 2012 מונה לראש ענף לוחמה משולבת במטה הצי, במרץ 2013 מונה לראש מחלקת אסטרטגיה ומדיניות במטה הצי. באוגוסט 2013 מונה לראש צוות הכנת התוכנית הארבע-שנתית של הצי במחלקת ההגנה. ביולי 2014 מונה לממלא מקום סגן ראש המבצעים הימיים לענייני תכנון, מבצעים ואסטרטגיה. 
בספטמבר 2015 מונה למפקד הצי החמישי של ארצות הברית ומפקד כוחות הצי בפיקוד מרכז של ארצות הברית. שירת בתפקיד עד ספטמבר 2017. בתפקידו הבא מונה למנהל מטה הצי. פרש מהשירות הצבאי באוגוסט 2018.
במהלך שירותו עוטר במדליית השירות המצוין של הצי, במדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה, חמש פעמים באות לגיון ההצטיינות, במדליית השירות הראוי לשבח של משרד ההגנה, ארבע פעמים במדליית השירות הראוי לשבח של הכוחות המזוינים ובמדליית האוויר.
הוא צבר למעלה מ-3,800 שעות טיסה על 31 סוגי מטוסים שונים וביצע למעלה מ-800 נחיתות על נושאות מטוסים.