google/wiki40b huggingface dataset:
מיקיפסה

מיקיפסה, (בלטינית: Micipsa; המאה ה-2 לפנה"ס) היה מלך נומידיה בין השנים 149 לפנה"ס-118 לפנה"ס. בנו של מסיניסה, אחיהם של אסטנבעל וגולוסה, ואביהם של היימפסל הראשון ואדהרבעל. לאחר מותו פרצה מלחמת יוגורתה.

ביוגרפיה

הוא נזכר לראשונה במאורעות משנת 151 לפנה"ס, עת יצא לשליחות דיפלומטית יחד עם אחיו גולוסה לקרתגו. השליחות נכשלה ופרצה המלחמה הפונית השלישית, שמיקיפסה נטל בה חלק ככל הנראה. בשנת 148 לפנה"ס מת מסיניסה ובעודו על ערש דווי ביקש מהמצביא הרומאי פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס לחלק את ממלכתו בין בניו. סקיפיו קיים צוואה זו בנאמנות, והממלכה חולקה. אולם גולוסה ואסטנבעל מתו, ככל הנראה ממגפה, ומיקיפסה הפך למלך היחיד של נומידיה. הוא אף אימץ את יוגורתה, בנו של אסטנבעל.
שנות מלכותו של מיקיפסה היו שלוות ורגועות, נומידיה הייתה אז בשיא כוחה. אולם מיקיפסה היה מודאג מבנו המאומץ יוגורתה, שהיה מוכשר ופיקח יותר משני בניו של מיקיפסה, אדהרבעל, והיימפסל. מיקיפסה שלח אותו לסייע לרומאים במלחמת נומאנטיה, בתקווה שימות שם. אולם הוא חזר משם עטור תהילה, ובידו מכתב מהמפקד הרומאי שמשבח את אומץ ליבו ופיקחותו של יוגורתה, כולל רמיזה מהמפקד הרומאי לכך שיוגורתה הוא המתאים לשלטון מבין בניו של מיקיפסה. מיקיפסה התייחס אל יוגורתה בחשש ובכבוד, ולפני מותו ציווה ששני בניו ויוגורתה ישלטו יחד. הוא הפציר ביוגורתה שיזכור את הטובות שהוא גמל לו, וישמור על השלום עם שותפיו לשלטון יוגורתה הסכים.
ההסדר שקבע מיקיפסה לא החזיק מעמד, וזמן קצר לאחר מותו פרצה מלחמת יוגורתה.
בתיה מלכא

בתיה מלכא (נולדה ב-1981) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית, שעוסקת בקו התפר שבין עיצוב ופיסול.

ביוגרפיה

נולדה בחיפה. החל מ-1986 מתגוררת במרכז הארץ. בשירותה הצבאי הייתה גרפיקאית בחיל המודיעין. 
בוגרת האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בה למדה בשנים 2008–2004 במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית. מלכא יוצרת בטכניקה תעשייתית של יציקות קרמיות ומשלבת פיסול בעבודת יד. יצירותיה מאופיינות באסתטיקה גבוהה, צבע לבן וגימור מבריק.
בתום לימודיה, בשנת 2009, הציגה תערוכת יחיד בגלריה שהם בתל אביב, תערוכה שעסקה בעיצוב כלי אוכל לא שיגרתיים, במטרה להוסיף נפח ערכי לכלים ולאדם המשתמש בהם ובכך להפוך את כל פעולת האכילה לחוויה מנטלית ורב חושית.
בשנת 2010 חלתה מלכא במחלה כרונית קשה ועברה סדרה של ניתוחים ואשפוזים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר. בעקבות מחלתה החלה ליצור פסלים בדמויות של תינוקות דבוקים אחד לשני, המכוונים ליצור מניפולציות רגשיות אצל הצופים בהם. בחלוף השנים דמויות אלו הפכו לסימן ההיכר שלה. החשיפה הראשונה של דמות התינוק הדו פרצופי הייתה בביאנלה השישית לקרמיקה ישראלית בשנת 2010, כאשר פסלה של מלכא הופיע בפרסומי האירוע על גבי שלטי חוצות בתל אביב ובעיתונים. 
איפיון נוסף לפסליה הוא דמויות שקפאו בזמן ובאמצע התנועה. כמו כן, מלכא מפסלת בדמויותיה סמלים של התרבות הארץ ישראלית ומעבירה ביקורת על המודרניזציה והשפעותיה על הגוף והנפש.
ב-2013 נרכש פסלה "צבר" על ידי משכן הכנסת, והוא מוצג בבניין הוועדות. רכישת העבודה נעשתה בהתאם להמלצה של אוצרת הפרויקט, שלומית באומן, ושל ועדה ציבורית שהקימה הכנסת לצורך כך.
כיום מתגוררת בתל אביב ובעלת סטודיו פרטי. אחייניתו של האלוף במילואים עמוס מלכא.
חיים זלוטיקמן

ביוגרפיה

זלוטיקמן נולד לאב יליד פולין, ולאם ילידת ישראל, וגדל והתחנך בעיר חיפה. עוד מגיל צעיר גדל בהפועל חיפה וכבר הפך לכוכב הקבוצה אותה הצעיד לצמרת הליגה הלאומית בסוף שנות ה-70. אף על פי שהקבוצה התדרדרה למרכז ותחתית הטבלה בעשור העוקב, זלוטיקמן לא עזב את הקבוצה והפך לסמל הבלתי מעורער שלה.
בגיל 28 עבר לקבוצת הפועל חולון עימה הגיע לגמר גביע המדינה בו הפסידה למכבי תל אביב בהיכל הספורט יד אליהו 90:86. זלוטיקמן הצטיין במשחק עם 17 נקודות.
בעונת 1986/87 עבר זלוטיקמן להפועל תל אביב עד עונת 1990/91 ומשם עבר לקבוצת מכבי ראשון לציון, שנתיים לאחר מכן חזר להפועל תל אביב וזכה עימה בתואר היחיד שלו בגביע המדינה בעונת 1992/93.
סך הכול שיחק זלוטיקמן 373 משחקי ליגה סדירה ב-19 עונות בליגה הראשונה בהם קלע 5,607 נקודות והוא במקום ה-7 בקלעי כל הזמנים בישראל.

שנותיו בהפועל תל אביב

בעונה הבאה עבר להפועל תל אביב ויחד עם מייק לארגי, לבן מרסר ואחרים העתיד נראה מבטיח, אולם פציעה קשה מאוד בברך סיימה לזלוטיקמן את העונה עוד לפני תחילתה.
זלוטיקמן, שהיה לפני הפציעה שחקן אתלטי מאוד שסיים התקפות רבות בחדירות לסל ואף בהטבעה, נאלץ אחרי הפציעה לשנות מסגנונו ולהסתפק בזריקות מבחוץ וכן בחדירות לסל שבמקום לסיימן בליי אפ קליל, היה מזנק לצד הנגדי ומסיים בזריקה עם הלוח שבדרך כלל נכנסה.
עונת 1987/88 נחשבת לעונה הטובה ביותר בקריירה של זלוטיקמן. אחרי שהתאושש מפציעתו הוביל את הפועל תל אביב לעונה חלומית בה איימה באופן מוחשי על תואר האליפות. זלוטיקמן שהצטיין לאורך כל העונה, הגדיל לעשות במשחק גמר הפלייאוף השני בדרבי בין הפועל למכבי באוסישקין, משחק שאותו הייתה חייבת הפועל לנצח, במצב של פיגור 1-0 בסדרה. זלוטיקמן קלע 30 נקודות, 10 מהן בהארכה כולל את סל הניצחון המפורסם ביותר בקריירה שלו, שהוביל לניצחון הפועל במשחק בתוצאה 96:95. משחק זה קרוי בפי כל היום "הדרבי של זלוטיקמן". למרות הניצחון הדרמטי, לא השכילה הפועל לנצח במשחק השלישי בסדרה, ועקב בעיות כלכליות שהתעוררו בקבוצה בקיץ עזב זלוטיקמן את הקבוצה בקיץ והצטרף לעולה החדשה לליגה מכבי ראשון לציון.

השנים בראשון לציון והחזרה להפועל

זלוטיקמן עבר לשתף פעולה במכבי ראשון לציון עם שני כוכבים ותיקים נוספים-מיקי ברקוביץ' ומוטי ארואסטי. השלושה הובילו את הקבוצה לגמר הפלייאוף בעונת 1990/91 שבה הפסידה הקבוצה למכבי 3:1, ולגמר הגביע שנה לאחר מכן בעונת 1991/92 שאותו הפסידה לגליל עליון.
עונה לאחר מכן חזר זלוטיקמן להפועל תל אביב, אולם עקב סכסוכים בתוך הקבוצה, בעיקר עם היוגוסלבי רדנקו דובראש וחילוקי דעות עם המאמן רלף קליין הוא לא היה דומיננטי כמו בקדנציה הקודמת שלו בקבוצה. אף על פי כן בעונה זו זכה בתואר היחיד בקריירה שלו, בגיל 36 – גביע המדינה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל גבעתיים.
בשתי העונות הבאות שיחק בהפועל גבעתיים, בה סיים את הקריירה בגיל 38.

נבחרת ישראל

על אף הדומיננטיות שלו בליגה, בנבחרת ישראל לא היה זלוטיקמן גורם בעל משמעות מכרעת. שני כוכבי מכבי תל אביב, מיקי ברקוביץ' ודורון ג'מצ'י הועדפו לרוב על ידי המאמנים בחמישיית הנבחרת.
בהתבטאות מפורסמת שלו בנושא זה אמר: "גם אם הייתי מייקל ג'ורדן לא הייתי נכנס לחמישייה בנבחרת".
סך הכול שיחק 97 משחקים במדי הנבחרת בהם קלע 864 נקודות.
כיום מנהל זלוטיקמן סוכנות ביטוח בשותפות עם חברו כדורסלן העבר פנחס חוזז.
גארי גייגקס

קורות חייו

למרות העובדה שלא תרם לבדו לתעשייה בראשיתה, נחשב לאב הרוחני של תעשיית משחקי התפקידים בעידן המודרני.
בנוסף כתב ספרי פנטזיה ובהם הטרילוגיה "מסעות מסוכנים" שהספר הראשון שבה, "רציחות אנוביס" ראה אור בעברית בהוצאת מיצוב.
נפטר בגיל 69 לאחר שסבל מבריאות לקויה במשך זמן רב.
יחסי אוסטרליה–הודו

היסטוריה

לפי עדויות DNA שונות, התקיימה הגירה מהודו לאוסטרליה עוד לפני שנת 5000 לפני הספירה. הקשרים המודרניים בין התרבויות החלו עם הקולוניזציה של אוסטרליה בשנת 1788 והרמתה של מושבת העונשין ניו סאות' ויילס אשר נשלטה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית. מרבית מן הסחר הימי לאוסטרליה נעזר בנמליה של הודו. במושבות הראשונות באוסטרליה הובאו הודים כפועלים עם כי ייבוא פועלים נבלם לאחר עצמאותה של אוסטרליה.
במהלך המאה ה-19 התקיים ייצוא נרחב של פחם וסוסים מניו סאות' ווילס להודו.
במהלך שתי מלחמות העולם חיילים הודים ואוסטרלים נלחמו אלו לצד אלו, כאשר שיתוף הפעולה הנרחב ביותר התרחש במערכת גליפולי בשנת 1915 במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
הודו הקימה לראשונה משרד סחר בסידני בשנת 1941.
לאחר מלחמת העולם השנייה ממשלת אוסטרליה בהובלת בן צ'יפלי תמכה בעצמאותה של הודו כחלק מהמאבק בקומוניזם. לאחר מכן ראש הממשלה רוברט מנזיס הוביל את הצטרפותה של הודו לחבר העמים הבריטי. בשנת 1950 מנזיס הפך לראש הממשלה האוסטרלי הראשון שביקר בהודו, שם נפגש עם ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו. בשנות ה-50 וה-60 ניתן לסטודנטים רבים מהודו ללמוד באוסטרליה. לקראת סוף שנות ה-60 החל גל הגירה בולט מהודו לאוסטרליה.
אוסטרליה נוטה לתמוך פומבית בהודו ובסכסוכיה הטריטוריאליים עם הרפובליקה העממית של סין. אמנם לשתי המדינות היו מחלוקות קלות בנוגע למלחמה הקרה, אך מאז שנת 2009 התחזק שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות. אחת לשנתיים אוסטרליה והודו עורכות גם תרגיל ימי משותף באוקיינוס ההודי.
בשנת 2014 ביקר בהודו ראש הממשלה האוסטרלי טוני אבוט. באתה השנה ביקר באוסטרליה נרנדרה מודי שהיה ראש הממשלה ההודי הראשון שביקר באוסטרליה מזה 28 שנים. בשנת 2017 ביקר שוב בהודו ראש הממשלה האוסטרלי מלקולם טרנבול על מנת לחזק את יחסי המדינות. בשנת 2016, המסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-21.9 מיליארד דולר, לאחר שגדל מ-4.3 מיליארד דולר בשנת 2003. נכון לשנת 2017, לומדים באוסטרליה כ-60,000 הודים.
אלעזר מנדל בידרמן

רבי אלעזר מנחם מנדל בידרמן (תקפ"ז, 1827 - ט"ז באדר ב' תרמ"ג, מרץ 1883) היה האדמו"ר השלישי מלעלוב.

ביוגרפיה

בנם של רבי משה בידרמן ורבקה רחל בתו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה. נישא למאטיל פייגא בתו של רבי צבי בן החוזה מלובלין. בשנת תרי"א עלה אביו לארץ ישראל. חמיו של רבי אלעזר התנגד לעלייתו, אך הוא החליט שיש לעלות לארץ ישראל במסירות נפש, וקיבל על כך את הסכמתו של רבי שלום מבעלז. אביו נפטר כחודשיים לאחר שעלה לארץ ישראל ורבי אלעזר מנדל הוכתר כממלא מקומו. הוא עמד בראש היישוב החסידי בירושלים, כשלצידו עומד אחיו רבי יצחק דוד. 
נהג ללכת מדי יום לכותל המערבי. כמו כן הלך רבות לקבר שמעון הצדיק.
נפטר במהלך סעודת פורים שנמשכה למוצאי פורים. דברי תורתו יצאו בספר "ליקוטי דברי דוד", ירושלים תשכ"ח.
בניו היו רבי דוד צבי שלמה בידרמן, רבי ירחמיאל יוסף מללוב ורבי אלתר אברהם בצלאל מסוסנוביץ. חתניו היו רבי יהושע אהרן אדלר ורבי שמואל שמלקה הורוביץ.
אהרן טייטלבוים

תולדות חייו

נולד בניו יורק, לרבי משה טייטלבוים שכיהן אז כרב של קהילת סיגט בבורו פארק. בשנות ה-60 נישא לסאשה, בתו של רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר החמישי מוויז'ניץ. לאחר נישואיו התגורר במשך תקופה בבני ברק, ולמד בכולל חזון איש.
בשנת ה'תשמ"ג (1983) הוכתר כרבה של קריית יואל במונרו. אנשי קהילת "בני יואל" במקום, אשר התנגדו גם לאביו, התנגדו למינוי.
עד לשנת ה'תשנ"ט (1999) בלט הרב אהרן כדמות מרכזית בסאטמר וההנחה המקובלת בקרב החסידים הייתה שהוא ימלא את מקום אביו, אולם באותה שנה נקרא אחיו, הרב יקותיאל יהודה (זלמן לייב), שכיהן עד אז כרב קהילת סאטמר בירושלים, לשוב לארצות הברית, שם הוכתר כרב בוילאמסבורג. מאוחר יותר, בצוואה שכתב בשנת ה'תשס"ב (2002), ציווה האב למנות את הרב יקותיאל יהודה לאדמו"ר אחריו.
בין שני פלגי החסידות מתנהלת מחלוקת עזה, והיא גברה לאחר פטירת האדמו"ר האב בשנת ה'תשס"ו (2006). החסידים התומכים באח הצעיר ("זאלים") טוענים כי מעשי האב בחייו וכן צוואתו אינם מותירים מקום לספק בדבר זהות היורש. לעומתם, הפלג התומך ברב אהרן (מכונים "אהרנים") טוען כי האדמו"ר הקודם חלה במחלת אלצהיימר ולמעשה נשלט על ידי בני ביתו ומשמשיו, ובייחוד הגבאי רב-העוצמה משה פרידמן, וכי בצוואה קודמת משנת ה'תשנ"ו (1996) מינה האב את בנו הרב אהרן ליורש.
באוגוסט 2007 ביקר הרב אהרן בישראל. בביקורו השתתף בהנחת אבן הפינה לשני בנייני מגורים שיועדו לחסידיו במתחם קולנוע אדיסון לשעבר בירושלים. בהמשך הוא נפגש בקריית צאנז בנתניה עם האדמו"ר רבי צבי אלימלך הלברשטאם מצאנז, ובהמשך עם אחיו מארצות הברית, רבי שמואל דוד, זאת לאחר נתק של שנים בין חסידות צאנז לחסידות סאטמר.
בחודש שבט ה'תשע"ב, בעת ביקורו בישראל לרגל שמחה משפחתית, נפגש עם גיסו רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלז, לאחר שלושים ושלוש שנות נתק בין החסידויות. המפגש כונה "היסטורי", וגם הוא נעשה בניגוד לדעת אחיו.
הוא מתנגד לפעילות הפלג הירושלמי, שאחיו הוא פטרונם. בין היתר אמר שהם ציונים ממש כמו יריביהם ושהם מתפרעים בהפקרות. אחרי הצהרת טראמפ לגבי הכרה בירושלים כבירת מדינת ישראל, הודיע כי איננו מכיר בכך.
הרב טייטלבוים תיקן תקנות בתחום הוצאות החתונה, ובפרט שאין להוציא על כל הליך הנישואין למעלה מ-30,000 דולר ושאין להוציא יותר מ-2,500 דולר עבור שטרימל לחתן.
אווצ'פאן

היסטוריה

אווצ'פאן נוסדה על ידי תושבים ילידים בני המאיה בסביבות המאה ה-5.
אווצ'פאן קיבלה מעמד של עיר ב-11 בפברואר 1862 והפכה להיות בירת מחוז אווצ'פאן ב-9 בפברואר 1869.

כלכלה

הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות ותעשייה, הכוללת ייצור טקסטיל, אנרגיה גאותרמית ועיבוד קפה.
סטרטין

היסטוריה

איזכור ראשון של העיירה נמצאת בספר חוקי גליציה משנת 1464. ב-13 באוקטובר 1671 קיבלה מעמד עיירה רשמית.
משנת 1365 ועד 1772 המקום היה תחת שלטון הממלכה הפולנית, ומשנה זו ועד סוף מלחמת העולם הראשונה העיירה הייתה בידי הממלכה האוסטרו הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה משנת 1918 ועד 1932 סטרטין חזרה להיות תחת שלטון פולין העצמאית.
בסוף שנת 1939 עברה העיירה לידי השלטון הסובייטי תחת ברית המועצות וכשנתיים אחר כך בשנת 1941 נכבשה בידי גרמניה. בשנת 1944 חזרה ונכבשה בידי ברית המועצות והייתה תחת שלטונה עד התפרקותה של ברית המועצות בשנת 1991, ומאז העיירה תחת שלטון אוקראינה העצמאית.
בשנת 1921 נרשמו באוכלוסייתה רק 373 משפחות, והיא הייתה הקטנה בעיירות שבחבל סטניסלבוב (רשמית: חבל איבנו-פרנקיבסק). לקראת תום השלטון הפולני בספטמבר 1932 החליט שר הפנים להסיר ממנה את מעמדה כעיירה רשומה.
בראשית שנות ה-2000 נרשם שאוכלוסיית סטרטין מונה 561 נפשות. ככל הידוע אין בה יהודים.

לפני מלחמת העולם הראשונה

בשנת 1765 מנו יהודי סטרטין 83 גברים ו-12 ילדים.
בשנת 1880 היו 593 תושבים יהודים (73% מהאוכלוסייה 840 תושבים ב-143 בתים). האחרים היו: 192 רותנים ו-19 פולנים.

עשרים שנה מאוחר יותר בתחילת המאה ה-20 נמנו רק 97 בתים ו-694 תושבים ומתוכם רק 413 יהודים שהיוו 59.5% מן האוכלוסייה.
הרב יהודה צבי ברנדויין (הראשון) תלמידו של רבי אורי מסטרליסק (המכונה השרף מסטרליסק) הקים את חצר חסידות סטרטין בעיירה. חסידות זו הפכה מרכזית בגליציה. קיימים מסמכים של הממלכה האוסטרו-הונגרית בדבר תלונה של יהודים משכילים מן העיירה טרנופול נגדו, המאשימים אותו במרמה ומצג שווא, בעניין הקמיעות והברכות שהוא חילק לחסידיו.
בשנת ה'תרכ"ו 1865 נכדו רבי נחום מונה לרב העיירה בגיל 18 בלבד. שנים אחדות לאחר מכן נדד לעיירה בורשטיין ושם נודע כמקובל ומחבר ספרי קבלה.

במלחמת העולם הראשונה ואחריה

בעת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה המשיכה הירידה במספר האוכלוסין, נמנו 373 תושבים בלבד, מתוכם 151 היו יהודים, המהווים 41% מן האוכלוסייה בלבד.

בשואה

בשנת 1939 עם כניסת הסובייטים לעיירה, המחולקת לשניים נרשמו כאוכלוסייה בסטרטין 'העיר' 460 נפשות ביניהן 150 יהודיות ו-310 אוקראיניות. באותו הזמן ב'כפר' בצידו השני של הנהר נרשמו 1820 נפשות, ביניהן: 1710 אוקראיניות, 90 נוצרים קתולים ('לאטיניים'), ו-20 יהודים.
בפנקס הקהילות מסטרטין נרשמו 155 יהודים. אין ניצולים מקהילה זו, ולכן גורלם המדויק אינו ידוע.
אלפא (אתולוגיה)

זכר אלפא או זכר שליט הוא כינוי באתולוגיה המתייחס לפרט בעל המעמד הגבוה ביותר במבנה החברתי בקבוצה. יכונה לעיתים מנהיג הקבוצה.
בהתאם למין קבוצת בעלי החיים, האלפא יכול להיות זכר (שיקרא "זכר אלפא") או נקבה (שתקרא "נקבת אלפא"). ייתכן שבקבוצה אחת יהיו גם זכר אלפא וגם נקבת אלפא, שיכונו "זוג אלפא".

היחס אל האלפא

הפרטים בקבוצה יראו לרוב סימני כבוד כלפי האלפא. 
האלפא זוכה להעדפה בגישה לאוכל, בסיכויים להזדווגות ועוד.

שינויים בתפקיד האלפא

תפקיד האלפא בקבוצה עשוי לעבור מפרט אחד לאחר. עקב הזדקנות, חולשה, פגיעה, שינויים סביבתיים, מאבקי כוחות, ושינויים חברתיים בקבוצה, יכול לקום פרט אחר בקבוצה (בדרך כלל צעיר יותר) שיאיים לתפוס את מעמדו של האלפא בדירוג החברתי בקבוצה. במקרה זה, יבחר האלפא בשתי אפשרויות: לברוח ולעזוב את הקבוצה (ובכך לאבד את מעמדו כאלפא) או להילחם בפרט המאיים על מקומו. אם יבחר להילחם, תהיה זו מלחמה שתסתיים בסילוק הפרט המאיים מהקבוצה ושמירת מעמדו של האלפא, או מותו של האלפא בידי אותו פרט.

השלכות לשפה ולתרבות

בתרבויות ובשפות מסוימות אלפא, ובעיקר "זכר אלפא", עשוי להיות כינוי לאדם אגרסיבי, דומיננטי, בעל מעמד חברתי גבוה. שימוש אפשרי בכינוי יכול להיעשות בעולם העסקים.
סינהלית

רקע

סינהלית מדוברת בפי 19 מיליון בני אדם בסרי לנקה, מתוכם 16 מיליון דוברים אותה כשפת אם. היא הפכה לשפה בעלת מעמד רשמי יחד עם טמילית לאחר חוקה שתוקנה ב-1987 הקובעת כי שתיהן תהיינה השפות הרשמיות במדינה. שמה של השפה נגזר מהמילה הסנסקריטית "סימהה"
सिंह (אריה), ככל הנראה בשל מקורות המעידים כי אריות שפעו אז באי.
דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג

ביוגרפיה

דורותיאה סופיה נולדה בנויבורג ב-5 ביולי 1670, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולאליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה, והייתה אחותם של קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת פורטוגל ומלכת ספרד.
ב-3 באפריל 1690 התחתנה דורותיאה סופיה על ידי שליח עם אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה, וב-17 במאי 1690 נערך טקס הנישואים הרשמי. הנישואים היו הראשונים אי פעם בין נסיך איטלקי לנסיכה גרמנית. בנוסף, דורותיאה סופיה, אשר הייתה מקושרת לבתי המלוכה של אירופה, הביאה עמה נדוניה גדולה מאוד.
אודוארדו מת בשנת 1693 לפני אביו, וב-8 בדצמבר 1695 התחתנה דורותיאה סופיה עם אחיו למחצה פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, אשר לא רצה להפסיד את הנדוניה של דורותיאה סופיה, אך לא היו לה ילדים ממנו. בשנת 1727 מת פרנצ'סקו ואחיו אנטוניו ירש אותו, אולם אף הוא מת בשנת 1731 ללא ילדים. בעקבות מותו של אנטוניו הוחלט כי הדוכסות תעבור לנכדה קרלוס, דוכס פארמה, שהיה בן בתה, אליזבטה פארנזה, מלכת ספרד, אולם הוא נאלץ למסור את הדוכסות לאוסטריה בעקבות מלחמת הירושה הפולנית. לאחר מלחמת הירושה האוסטרית קיבל נכדה פליפה, דוכס פארמה את הדוכסות, זמן קצר לאחר שב-15 בספטמבר 1748 מתה דורותיאה סופיה בפארמה.
איל גובר

ביוגרפיה

איל גובר נולד ב-1953 והיה לבן הראשון בקיבוץ ניר יצחק אשר הוריו, סמדר וירח גובר, היו ממקימיו. גובר גדל בבת-ים. כנער היה חבר בתנועת השומר הצעיר, היה אתלט מצטיין ואלוף ישראל לגילאי קדטים במרוצי שדה לשנת 1970. ב-1971 התגייס לקורס חובלים בחיל הים ושירת כקצין ימי בספינות טילים עד לשחרורו ב-1976. במהלך לימודיו האקדמיים עבד כמדריך חבורות רחוב בשכונת ג'סי כהן בחולון במסגרת קידום נוער ובהמשך התמנה למנהל היחידה לקידום נוער בעירית הרצליה. תחושת השליחות החברתית הובילה את גובר להתגייס לשירות בתי הסוהר בשנת 1987. במהלך שירותו מילא גובר שורה ארוכה של תפקידים, בהם, ראש מחלקת הדרכה, מפקד כלא אייל, ראש המחלקה לחינוך, טיפול ושיקום, ממונה על עבודות שירות, סגן מפקד בית מעצר ניצן, ראש ענף השירות הסוציאלי, ראש ענף הכשרה מקצועית. ב-1997 התמנה למפקד בית סוהר איילון, ולאחר שנתיים בתפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. ב-1999 התמנה למפקד בית הספר הארצי לקצינים ולסוהרים, ב-2001 שימש כראש מנהל משאבי אנוש, בין השנים 2004 ל-2007 שימש כמדריך במכללה לביטחון לאומי, משנת 2008 ועד לפרישתו כיהן כראש אגף האסיר בשב"ס. ב-2012 פרש גובר משב"ס בדרגת גונדר (דרגה מקבילה לאלוף בצה"ל).
מאז פרישתו ועד היום גובר מרצה במכללה האקדמית בית ברל בתחומי קרימינולוגיה, טיפול בנוער ומניעת עבריינות, ותורת הענישה; חבר בהנהלת קבוצת המומחים לשלום ולביטחון (המועצה לשלום ולביטחון) וחבר בהנהלת עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי. גובר משמש דרך קבע כפרשן בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות לענייני כליאה, אסירים ושב"ס.  
גובר הוא בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית (במסלול תקון) מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בעבודה סוציאלית (התמחות בניהול ובטיפול קבוצתי) מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני נוסף במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי למאיה ואב לרוני ולגיל.
כחול הוא הצבע החם ביותר

עלילה

אדל (אדל אקסרכופולוס) היא תלמידת תיכון מופנמת, יום אחד, בעת חציית הכביש היא מבחינה בבחורה בעלת שיער כחול ומתאהבת בה מיד. היא מנהלת מערכת יחסים עם בחור מבית ספרה, שכלפיו אין לה רגשות ובסוף מחליטה להיפרד ממנו. לאחר שאדל חולמת חלום ארוטי על הבחורה בה נתקלה ברחוב, ואחת הבנות מבית ספרה נישקה אותה, הופכת אדל להיות מוטרדת לגבי זהותה המינית. כדי להבין את בלבולה מחליטה אדל לצאת עם ידיד שלה לבר של הומואים. לאחר זמן מה, מחליטה אדל לעזוב את הבר לבר של לסביות, שם היא מבחינה בבחורה עם השיער הכחול ששמה אמה (לאה סדו), סטודנטית לאמנות שסיימה את לימודיה. אמה ניגשת אליה ומציגה אותה בפני חברותיה כבת דודתה. לאחר מכן, השתיים הופכות לחברות ומתחילות לבלות יותר זמן אחת עם השנייה. החברות של אדל חושדות בהיותה לסבית ומתעמתות איתה על כך. השתיים מבלות במוזיאונים ובפיקניקים בפארק. מאוחר יותר הן מקיימות יחסי מין ונהפכות לבנות זוג. הוריה של אמה מסבירים פנים לאדל, לעומת הוריה של אדל אשר אינם יודעים על הקשר בין השתיים.
בשנים הבאות, אדל ואמה מתגוררות יחדיו, אדל מסיימת את בית הספר ומצטרפת לצוות הוראה בבית ספר יסודי מקומי, ואילו אמה ממשיכה את קריירת הציור שלה. אדל לא מרגישה בנוח בקרב חבריה האינטלקטואלים של אמה. אמה מעודדת את אדל לקדם את כישורי הכתיבה שלה, אך אדל אומרת לה שהיא מרגישה נוח ומאושרת שהיא איתה ושאין לה רצון להיות משהו אחר מאשר האדם שהיא הייתה כשהן נפגשו לראשונה.
מורכביות רגשיות באות לידי ביטוי במערכת היחסים שלהן כאשר אדל מתחילה להרגיש בדידות ובלבול, ומתחילה לשכב עם בחור מעבודתה.
כשאמה מגלה זאת היא מתעמתת איתה ומחליטה לסלק אותה בכוח מדירתן, ואדל נשארת שבורת לב ולבדה. הזמן עובר, ולמרות שאדל מוצאת סיפוק בעבודתה כגננת, עצב גדול מתחיל להציף אותה. השתיים מחליטות בסופו של דבר להיפגש במסעדה. אדל מספרת לאמה שהיא עדיין רוצה אותה ומאוהבת בה, נראה כי עדיין יש ביניהן משיכה חזקה, הן מתנשקות ולבסוף אמה מחליטה שלא לחזור אליה בגלל מחויבותה לבת זוגה הנוכחית, ליזה, שביחד הן מגדלות את הבת שלה. אמה אומרת לאדל שהיא סלחה לה על בגידתה אך לא אוהבת אותה יותר. היא מרגיעה אותה ואומרת לה שמערכת היחסים שלהן הייתה מיוחדת ושתהיה לה רגישות אין סופית כלפיה כל חייה. עם עזיבתה של אמה אדל מתמלאת ייאוש.
הסרט מסתיים כשאדל הולכת לתערוכת האמנות של אמה. על הקיר תלוי הציור שאמה ציירה את אדל בעירום. למרות שאמה מכירה את אדל, תשומת הלב שלה מופנית בעיקר אל האורחים האחרים של הגלריה ואל ליזה בת זוגה. אדל מברכת את אמה על הצלחתה ועוזבת בשקט, לאחר שיחה קצרה עם בחור שפגשה בעבר. הבחור מנסה ללכת אחריה אבל הולך בכיוון הלא נכון, ואדל נראית הולכת משם לעתיד מעורפל.
שירה ראשוני

ביוגרפיה

ראשוני נולדה ב-21 בפברואר 1991 ומגיל צעיר מאוד רצתה להתאמן בג'ודו. בתחילה אימה לא הסכימה לכך וראשוני נשלחה בגיל חמש לחוג בלט. רק לאחר שנתיים בלימודי בלט, מכיוון שעדיין התעקשה על אימוני ג'ודו, נשלחה לחוג של ג'ודו. בתחילה הקריירה שלה ראשוני לא סומנה ככישרון יוצא דופן והיא לא נכללה בנבחרת הקדטים. בגיל 17 עברה לשחק בגיל הצעירים (עד גיל 21) ואז החלה להישלח לתחרויות בינלאומיות.
באוקטובר 2012 זכתה ראשוני במדליית ארד בתחרות במסגרת גביע העולם שהתקיימה באיסטנבול שבטורקיה, ובדצמבר אותה שנה במדליית זהב באליפות ישראל.
בשנת 2013 זכתה ראשוני במדליית זהב בתחרות גראנד פרי שנערכה בטשקנט שבאוזבקיסטן, ובמדליית ארד בתחרות גראנד פרי נוספת שנערכה באלמטי שבקזחסטן. באותה שנה, במהלך תחרות גראנד פרי בדיסלדורף, נפצעה ראשוני בברך שמאל. היא עברה ניתוח ובעקבותיו פיספסה את אליפות אירופה ואליפות העולם למרות שהשיגה את הקריטריון אליהן.
בשנת 2014 חזרה ראשוני מהפציעה וזכתה במדליית זהב בתחרות בסבב אליפות אירופה הפתוחה שנערכה בטאלין שבאסטוניה. באליפות ישראל באותה שנה הפסידה ראשוני בגמר וזכתה במדליית כסף.
בשנת 2015 השתתפה ראשוני בטורניר המאסטרס בג'ודו (כולל את 16 הג'ודאים הטובים ביותר בכל קטגוריית משקל) שנערך באותה שנה ברבאט שבמרוקו. היא הודחה בחצי הגמר על ידי ג'ודאית מונגולית והפסידה בקרב על מדליית הארד לג'ודאית טורקיה. בהמשך אותה שנה נערכה אליפות אירופה בג'ודו במסגרת משחקים האירופיים שהתקיימו בבאקו, וראשוני הודחה בסיבוב הראשון.
ב-17 באוקטובר 2015, זכתה במדליית הארד בטורניר גראנד סלאם פריז לאחר שניצחה את מרינה צ'רניאק מאוקראינה בקרב על הארד.
ב-23 בינואר 2016 זכתה במדליית כסף בגרנד פרי הוואנה שבקובה.
ראשוני הייתה חברת המשלחת הישראלית לאולימפיאדת ריו, אך הודחה כבר בקרב הראשון לאחר שתי דקות, בעקבות החלטת שיפוט שהובילה לפסילתה. בשנת 2017 זכתה ראשוני במדליית ארד בגראנד סלאם באקו ובמדליית כסף בגראנד פרי אנטליה.
בגראנד פרי תל אביב 2019, ראשוני זכתה במדליית הזהב. היא התחילה את התחרות בשלב שמינית הגמר וניצחה באיפון את פרנצ'סקה ג'יורדה האיטלקייה שתי דקות ו-59 שניות מפתיחת הקרב. ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את סבינה גיליאזובה הרוסייה ובחצי הגמר ניצחה באיפון תוך 41 שניות את מרוסה סטאנגר הסלובנית שנכנעה לאחר תרגיל בריח. בגמר ראשוני התמודדה מול מרינה צ'רניאק האוקראינית וניצחה בווזארי לאחר שביצעה תרגיל או-סוטו-גארי מוצלח. ביולי היא זכתה במדליית ארד בגראנד פרי מונטריאול.
שוהרה אע'דאשלו

ביוגרפיה

אע'דאשלו נולדה בטהראן בשם פארי ואדיזי טאבאר (שמה השתנה לשוהרה אע'דאשלו בעקבות נישואיה הראשונים לצייר האיראני איידין אע'דאשלו) למשפחה ממעמד גבוה.
אע'דאשלו התחילה לשחק בשנות העשרים לחייה בסרטים איראניים מקומיים בין היתר בסרט המוערך "הדיווח" (1977) תחת בימויו של הבמאי עבאס קיארוסטמי, הופעתה בסרט המקומי "לבבות שבורים" (1978) הפך את אע'דאשלו לאחת מכוכבות הקולנוע הגדולות באיראן.
בעת המהפכה האיראנית ב-1978 עזבה אע'דאשלו את איראן ועברה לעיירה ווינדרמיר, קאמבריה שבאנגליה שם השלימה בהצלחה את לימודיה עם תואר בתחום יחסים בינלאומיים.
לאחר מכן עברה אע'דאשלו ללוס אנג'לס וזאת כדי לקדם את קריירת המשחק אותה פיתחה באיראן.
בשנת 1989 התחתנה אע'דאשלו בשנית, הפעם עם המחזאי והשחקן הוסנג טוזי, לזוג נולדה ילדה באותה שנה.

קריירת משחק בארצות הברית

בתחילה התמקדה אע'דאשלו בקריירת טלוויזיה כשהשתתפה במספר סדרות מקומיות, בין היתר לצד הקומיקאי מרטין לורנס בסדרתו "מרטין" ב-1993. באותה שנה ערכה אע'דאשלו את הופעת הבכורה שלה בקולנוע האמריקאי בדרמה "20 דולר" לצד לינדה האנט וסטיב בושמי.
לאחר היעדרות של מספר שנים חזרה אע'דאשלו לתחום המשחק. בשנת 2003 הייתה האיראנית הראשונה בהיסטוריה שהייתה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה "בית של חול וערפל", את הפרס הפסידה אע'דאשלו לרנה זלווגר. בסרט מגלמת אע'דאשלו את דמותה של נאדי באהרני, אשתו של הגנרל האיראני מסעוד אמיר באהרני (בן קינגסלי) שהיגר עם משפחתו לארצות הברית, וזאת כדי לברוח מהמהפכה האיראנית שהשתלטה על המדינה ב-1979.
בשנת 2004 שיחקה בסדרה 24 בתור דינה הרז. ב-2005 שיחקה אע'דאשלו במותחן האימה "השדים של אמילי".
בשנת 2006 השתתפה אע'דאשלו בסרט השלישי בסדרת סרטי "אקס מן", "אקס-מן 3: המפלט האחרון" בו גילמה את דוקטור ראו. בנוסף, שיחקה בדרמה הרומנטית "הבית באגם" של הבמאי אלחנדרו אגרסטי בכיכובם של סנדרה בולוק וקיאנו ריבס. וגילמה את דמותה של אלישבע, אם יוחנן המטביל בדרמה המשפחתית של קתרין הארדוויק, "סיפור הולדת ישו". באותה שנה גילמה את נאזנין בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט. 
בשנת 2009 זכתה אע'דאשלו בפרס אמי על תפקידה בסדרת הדרמה הביוגרפית של HBO "הבית של סדאם", בה גילמה את דמותה של סג'ידה טאלפח, אשתו הראשונה של העריץ ונשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין, המגולם בסדרה על ידי השחקן הישראלי יגאל נאור.
בשנת 2010 גילמה בסדרה "פלאש פורוורד" את דמותה של נהאדרה אודייה.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
החל משנת 2015 משחקת בסדרת המדע בדיונית המרחב.