google/wiki40b huggingface dataset:
ולאכיה

אטימולוגיה

השם ולאכיה נגזר מהשם ולאכים, כינוי שניתן על ידי הגרמאנים לאוכלוסיות ממוצא זר להם (בעיקר קלטים ולאטינים). השם מקובל גם בישראל.

נסיכות ולאכיה

נסיכות ולאכיה נוצרה לאחר שקיעת קומניה, בחלק הדרום מערבי שלה, בחלק ממה שכונה קומניה השחורה. הנסיך המייסד היה באסאראב הראשון במחצית הראשונה של המאה ה-14 ולפי שמו נקראה לפעמים הארץ באסאראביה (אין המדובר בחבל בסאראביה שבצפון מזרח נסיכות מולדובה) או ארצו של באסאראב. לעצמאות הגיע באסאראב לאחר שניצח את ההונגרים בקרב פוסאדה. הנסיכות הגיעה לשיא התפשטותה במחצית השנייה של המאה ה-14 בתקופתו של ולאדיסלב הראשון.
ולאכיה נשלטה על ידי נסיכים שעצמאותם גברה או פחתה תכופות. הימצאות הנסיכות בדרכם של העות'מאנים אל מרכז אירופה הפכה אותה לשדה קרבות בין המעצמה המוסלמית ובין המדינות הנוצריות של מרכז ומזרח אירופה.
בירת ולאכיה נקבעה תחילה בקורטאה דה ארג'ש, לאחר מכן, באופן זמני בקמפולונג, לאחר מכן בטרגובישטה ולבסוף עברה הבירה לבוקרשט.
נסיכות ולאכיה חדלה להתקיים באופן רשמי בשנת 1859, כאשר התאחדה עם נסיכות מולדובה אחרי ששתי הנסיכויות בחרו את אלכסנדרו יואן קוזה כשליטן.
הישות המדינית החדשה קיבלה את השם הנסיכויות הרומניות המאוחדות (השם הרשמי היה "הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה") ובהמשך שונה השם לרומניה.
קודקס סינאיטיקוס

קודקס סינאיטיקוס (Codex Sinaiticus) הוא כתב יד מן המאה ה-4, אשר הכיל נוסח של תרגום השבעים - תרגום התנ"ך לשפה היוונית ואת נוסח הברית החדשה.
מהקודקס המקורי, אשר נכתב על קלף בין השנים 330–350 לספירה, נותרו חלקים מסוימים מהתנ"ך ומרבית הברית החדשה. הקודקס כולל 364 וחצי עמודי פוליו הכתובים בארבעה טורים כל אחד. 199 דפים מתוכו הם חלקים מן התנ"ך ומן הספרים החיצוניים (הברית הישנה) והיתר מהברית החדשה ומשני ספרים נוספים. מקור הקודקס כנראה במצרים, מזמנו של קונסטנטינוס, הקיסר הרומאי שהתנצר. מחקר פאליאוגרפי שנערך במוזיאון הבריטי בשנת 1938 העלה כי כתב היד עבר מספר תיקונים. אחד התיקונים שנעשה בסביבות המאה הששית או שביעית לספירה נעשה, על פי עדות המעתיק שנכתבה בשולי כמה ספרים, מתוך "כתב יד עתיק שהוגהּ על ידי המרטיר פמפילוס".
הקודקס נתגלה על ידי קונסטנטין פון טישנדורף ב-1844 בביקורו הראשון במנזר סנטה קתרינה בסיני. לדבריו, הוא הציל את דפי כתב היד שנחשבו כחסרי ערך וככאלו היו מיועדים לשמש כחומר בעירה. הוא הצליח לשכנע את הנזירים לקחת עמו מקצת דפי כתב היד והעביר 43 דפים לספריית אוניברסיטת לייפציג. ב-1859, בביקורו השלישי במנזר, לשם נשלח על ידי הצאר אלכסנדר השני, הצליח פון טישנדורף להעביר (ויש אומרים לגנוב) את רוב כתב היד שנותר לרוסיה.
הקודקס נקנה בסכום של 100,000 לירות שטרלינג עבור המוזיאון הבריטי בידי ד"ר מוריץ אטינגהאוזן בשנת 1933 לאחר שהוצע למכירה על ידי ברית המועצות.
מאז מכירה זו, הקודקס מחולק בין ארבע ספריות. 347 דפים נמצאים בספרייה הבריטית, 12 דפים ו-14 שרידים במנזר סנטה קתרינה, 43 דפים בספריית אוניברסיטת לייפציג ושרידי 3 דפים נותרו בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג.
אנימניאקס

העלילה

הסדרה עוקבת אחרי 3 ילדים מצוירים, שסוגם לא ברור (הם בעצמם לא מסווגים את עצמם לשום סוג של חיה אלא טוענים בפני הפסיכיאטר שהם "חמודים") המכונים בשם יאקו, וואקו האחים ודוט האחות הקטנה, המכונים גם ה"וורנרים", שגרים במגדל מים ועושים המון בעיות באולפני האחים וורנר ומשגעים אנשים מהאולפן ביניהם ד"ר חיטט קישקש הפסיכיאטר, ראלף השומר שמנסה כל הזמן לתפוס אותם ללא הצלחה והאחות היפה שיאקו וואקו כל הזמן מתאהבים בה וצועקים לה "שלום אחות".
בסדרה הופיעו דמויות נוספות כגון: "הסנדקאים", הכלב והחתולה "ריטה וראנט", סלאפי הסנאית העצבנית ואחיינה סקיפי, "פינקי והמוח" (שזכו לסדרת ספין-אוף משלהם) ועוד דמויות נוספות.

השירים

האנימניאקס הציגו כל מיני שירים, רובם חינוכיים כגון: "אמריקה של וואקו" שבו וואקו שר על כל מדינות אמריקה וערי הבירה שלהן, "הנשיאים" שבו הוורנרים שרים על נשיאי אמריקה החל מהנשיא הראשון ועד ביל קלינטון, ועוד שירים.
"עולמו של יאקו", מהפרק השני של הסדרה, הוא ככל הנראה השיר המפורסם בתולדותיה. השיר מתחיל במסך המציג את מפת העולם והכרוז אומר "ועכשיו קבלו את אומות העולם המוצגות על ידי יאקו וורנר!" ("And now, the nations of the world, brought to you by Yakko Warner!"). יאקו מופיע מיד לאחר מכן על המסך ופוצח בשיר מהיר שמילותיו הן שמותיהן של אומות העולם, בדרך כלל לפי יבשות או אזורים, ומצביע על מיקומה במפה של האומה שבשמה הוא קורא. מכיוון שיש מדינות המכילות מספר אומות ויש מספר מדינות המשתייכות לאותה אומה (למשל מדינות קוריאה), אין התאמה מלאה בין רשימת אומות העולם שמקריא יאקו, לבין רשימת מדינות העולם. כך למשל, אנגליה וסקוטלנד נזכרות במקום בריטניה, ופלסטין נזכרת אף שהרשות הפלסטינית אינה מוכרת באו"ם כמדינה. תחילה שר יאקו על אומות אמריקה הצפונית והדרומית, לאחר מכן אירופה והמזרח התיכון, אסיה ואוקיאניה, אפריקה, ולבסוף מספר אומות מאזורים שונים בעולם. המלודיה מבוססת על מנגינה מקסיקנית ידועה, ריקוד הכובע המקסיקני.
מאתיה בובן

קריירה

בובן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסלובנית בעונת 2013/14 במדי טריגלאב.
ב-4 ביולי 2017 הוא חתם חוזה ל-3 שנים ברוסטוב מליגת העל הרוסית עם אפשרות להארכה בשנה. ב-28 בינואר 2019 הושאל לליבורנו האיטלקית.
היינריך אוגוסט מייסנר

היינריך אוגוסט מייסנר (3 בינואר 1862 - 14 בינואר 1940), היה מהנדס גרמני, מומחה בבניית מסילות רכבת שפעל בעיקר באימפריה העות'מאנית, שם זכה לתואר פאשה.

ילדותו וצעירותו

היינריך אוגוסט מייסנר נולד למשפחה לותרנית בעיר לייפציג. אביו, שנקרא גם הוא היינריך אוגוסט מייסנר, היה עורך דין ונוטריון ואמו, אולאליה לבית טרידון, הייתה בעלת שורשים צרפתיים, אולי הוגנוטים. הדוד מצד האם, ויקטור טרידון, חי באיסטנבול, בה ניהל מפעל לזכוכית.
הילד התייתם מאביו זמן קצר אחרי לידתו והאם עברה איתו לדרזדן. כאן למד היינריך בגימנסיה על שם אנה" ("אננגימנזיום"). אחרי סיום בחינות הבגרות ב-1881 ושירות צבאי קצר בגדוד הרובאים המלכותי הסקסוני על שם "הנסיך גאורג", נרשם מייסנר באותה שנה ללימודי הנדסת בניין בבית הספר הפוליטכני בדרזדן. סיים אותם ב-1885 עם התמחות בבניית מסילות ברזל, בעבודות עפר, הנדסת משאבי מים ובניית מנהרות.

פעילותו בשירות הסולטאן

בהיותו סטודנט בטכניון של דרזדן התוודע למפעלי הבנייה המתוכננים באימפריה העות'מאנית. הוא החל ללמוד את השפה הטורקית ובדומה לדודו, העתיק את מקום מגוריו לאיסטנבול. בשנת 1886 החל בעבודה כמהנדס רכבות בשירות הסולטאן הטורקי, עבודה בה עסק עד סוף ימיו. בשנת 1900 הועמד מייסנר בראש מבצע הקמת מסילת הברזל החיג'אזית, פרויקט שאפתני אשר מטרתו חיבור סוריה למכה ואל-מדינה, הערים הקדושות לאסלאם, על ידי רשת מסילות ברזל, כשבאמצע בניית המסילה באזור העיר מעאן חולקה מדליה מפורסמת הקרויה "מדליית מען".
מייסנר ביצע את הפרויקט העצום בזמן שיא של 8 שנים בלבד, במהלכן תר וחקר את תוואי המסילה ונאלץ להתמודד עם בעיות שונות ומשונות דוגמת פשיטות של שבטים בדואים ומחסור במים באזורים המדבריים. את קטע המסילה שעובר בתחומי חיג'אז נאלץ מייסנר לתכנן על פי מדידות בלבד וללא יכולת לבקר במקום הקמת המסילה, וזאת משום שהיה נוצרי ולא הורשה להיכנס לשטח המוסלמי הקדוש. 
במהלך מפעל הקמת המסילה החיג'אזית זכה מייסנר לקבל מידי הסולטאן חובב הרכבות עבדול חמיד השני את תואר הכבוד "פאשה" (או "פחה"). בנסיעת הבכורה של הרכבת החיג'אזית נהג מייסנר בעצמו בקטר אשר משך את הרכבת. לאחר השלמת הפרויקט עבר מייסנר לעבוד בשירותיה של חברה גרמנית אשר הקימה קו רכבת בין אנטוליה לבגדד שבעיראק.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שב מייסנר לשרת את הסולטאן הטורקי והיה הממונה על בניית הרכבות לצורכי המלחמה. בתפקידו זה פירק בארץ ישראל מסילות שבעת שלום שימשו קווים אזרחיים (המסילה בין יפו ללוד ששימשה את הקו יפו-ירושלים) ומיחזר את אדניהם וציודן האחר לצורך הקמת המסילה המזרחית מטול כרם אל עבר חצי האי סיני ותעלת סואץ. עם תום המלחמה פרש מייסנר מבניית רכבות בפועל ושב לגרמניה.

שנותיו האחרונות

בשנת 1923 שימש מייסנר יועץ למשרד הבינוי של אלבניה בטירנה. ב-1924 חזר לטורקיה והקדיש את עצמו לשיקום מסילות רכבת רבות שנהרסו במלחמות. בשנים 1933-1927 היה יועץ טכני של חברת הרכבות האנטולית. עד שנת מותו שימש כפרופסור מן המניין בתחום בניית מסילות ברזל בבית הספר הפוליטכני של איסנטבול ופרופסור במכללה האמריקאית רוברט בבהאק.
הוא נפטר באיסטנבול בגיל 78 ונקבר שם בבית הקברות הפרוטסטנטי בשכונת פריקיי.
מייסנר התחתן באיסטנבול עם אשה ארמנית, לוסי טינגיר (1945-1868).
וולפגנג שווניץ

וולפגנג ג. שְוַוניץ (Wolfgang G. Schwanitz; נולד ב-1955 במגדבורג) הוא היסטוריון גרמני-אמריקאי המתמקד במזרח התיכון. הוא מתמחה במחקרים השוואתיים על יחסים בינלאומיים מודרניים בין ארצות הברית, המזרח התיכון ואירופה. שווניץ ידוע הודות למחקר שלו על היחסים בין ערבים, יהודים, גרמנים, ועל תולדות יחסי גרמניה והמזרח התיכון.
שווניץ חי במשך שבע שנים בקהיר שבמצרים, משום שהוריו היו דיפלומטים. מששב לגרמניה המזרחית, הוא למד בתיכון מקס פלאנק בברלין. בשנת 1982 סיים חמש שנות לימודי מזרח תיכון כמזרחן וכלכלן באוניברסיטת לייפציג. בשנת 1985 השלים דוקטורט בנושא מדיניות הדלת הפתוחה של מצרים.
בברלין עמד שווניץ בראש קבוצת מחקר שעסקה בהיסטוריה של המזרח התיכון באקדמיה למדעים. הוא לימד באוניברסיטת הומבולדט, באוניברסיטת פוטסדאם ובאוניברסיטה החופשית של ברלין. לאחר איחוד גרמניה, עבד בין השנים 1990–1995 במרכז למזרח המודרני שנוסד על ידי מכון מקס פלאנק במינכן, ופרסם ספרים על היחסים בין גרמניה למזרח התיכון. בשנים 1992–1993 שימש כעמית מחקר במכון CEDEJ ‏(Centre d'études et de documentation économiques, juridiques et sociales) שבקהיר, באוניברסיטת פרינסטון (1995–1997), ובמרכז הגרמני-אמריקאי לחוקרים אורחים
     
השייך למכון להיסטוריה גרמנית בוושינגטון (1998). בפרינסטון הוא השלים את כתיבתם של שני כרכים אודות ההיסטוריה של הגרמנים במזרח התיכון לאחר מלחמת העולם השנייה.
בהיסטוריה שכתב על בנק המזרח של גרמניה, הראה דרך מסמכים בארכיונים האמריקאיים וגרמניים כיצד זהב יהודי שנבזז על ידי הנאצים באירופה הכבושה נמכר בטורקיה על ידי הבנק המזרח של גרמניה. בנק  זה נוסד ב-1906 על ידי בנק דרזדנר בברלין, הבנק הגרמני השני בגודלו, ופעל 40 שנה במזרח התיכון.
בשנת 2000 התיישב שווניץ ליד פרינסטון, ארצות הברית. הוא חוקר ומלמד את השפה הערבית, ההיסטוריה של העולם, וההיסטוריה של המזרח התיכון במכללות מקומיות, בהן מכללת מחוז ברלינגטון בפמברטון, ניו ג'רזי, ואוניברסיטת ריידר, בורנסוויל, ניו ג'רזי (2004-08). הוא עורך סדרת ספרים של מחקרים השוואתיים על אמריקה-המזרח התיכון-אירופה, הוא פרופסור אורח במכון רובין לחקר המזרח התיכון במרכז הבינתחומי הרצליה, ועמית משפחת הוכנברג בפורום המזרח התיכון בפילדלפיה, ארצות הברית. הוא היה פרופסור אורח במכון רובין לחקר יחסים בינלאומיים במרכז הבינתחומי הרצליה (2007-2017) והיה כותב עמית (של משפחת הוכברג 2014-2017) בפורום המזרח התיכון בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית.
פרסומיו על מדיניויות גרמניה וארצות הברית כלפיי האסלאם זכו לשבחים. שוואניץ כתב חמישה ספרים וערך עשרה. הוא חיבר 70 פרקים על ההיסטוריה ופוליטיקה של המזרח התיכון בנוגע ליחסים בינלאומיים שמתמקדים בתקופה מ-1798 עם בואו של המודרניזציה למזרח התיכון.
ליב אולמן

ביוגרפיה

אולמן נולדה בטוקיו שביפן להורים נורווגים. הם התגוררו שם בעקבות עבודתו של אביה, מהנדס תעופה. היא גדלה בעיר טרונדהיים שבנורווגיה. במהלך מלחמת העולם השנייה משפחתה עברה לקנדה, עקב עבודתו של אביה בבסיס חיל האוויר הנורווגי בקנדה. סבה נשלח למחנה הריכוז דכאו בגלל שעזר ליהודים להימלט מהעיירה הנורווגית שבה התגורר, והוא נהרג במחנה.

משחק ובימוי

לאחר מספר תפקידים מבטיחים בתיאטרון ובקולנוע בנורווגיה היא הגיעה לשוודיה, שם קיבלה תפקיד ראשי ב"פרסונה", סרטו של ברגמן (1966), ומאז נשארה בארץ זו והייתה לאחת מ"שחקניות הבית" של הבמאי המוערך. בהמשך שיחקה בסרט האימה הפסיכולוגי "שעת הזאבים" (1968), ושלוש שנים אחר כך בסרט הדרמה של יאן טרוּל, "המהגרים". העובדה שאולמן התקבלה כה בקלות לתפקיד קריסטינה בת-סמולנד, העידה על ההערכה הרבה לה זכתה השחקנית הנורווגית מצד השוודים. סרט זה, ועוד יותר ממנו סדרת הטלוויזיה "תמונות מחיי נישואין" (1973), בתפקיד מריאנה לצד ארלנד יוספסון, סללו את דרכה לקריירה בארצות הברית. גם שם, בברודוויי ובקולנוע, קיבלה אולמן לעיתים קרובות את דמות השוודית. היא התפתחה שם גם בשטחים אחרים, למשל כשנעשתה לשגרירה של יוניצ"ף, ועבדה כבמאית סרטים. ככזו, אף שבה לנורווגיה מולדתה על מנת להפיק את הדרמה מועמדת-האוסקר "כריסטין בת לברנס" (1995), על פי הרומן בשם זה מאת סיגריד אונדסט. היא שבה גם לברגמן, הן כבמאית ("וידויים אישיים", 1996) והן כשחקנית ("סרבנד", 2003).
בשנת 2014 ביימה וכתבה באופן עצמאי את הסרט "העלמה יוליה" בכיכובה של ג'סיקה צ'סטיין. הסרט מבוסס על המחזה באותו שם שכתב יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
בשנת 1972 שיחקה אולמן בתפקיד הראשי בסרט האפיפיורית יוהנה.
עבור תפקידה ב"המהגרים" זכתה אולמן בפרס גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר לשנת 1972 והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר. כמו כן היא הייתה מועמדת לפרס האוסקר עבור משחקה ב"פנים מול פנים" של ברגמן משנת 1976, כדוקטור יני איסאקסון. ב-1977 שיחקה בסרט המלחמה "גשר אחד רחוק מדי". היא הייתה מועמדת לפרס דקל הזהב על "חסרי אמונה" שבבימויה (1999), ולפרס הקולנוע של האקדמיה הבריטית לשחקנית הראשית הטובה ביותר על "תמונות מחיי נישואין" ועל "פנים מול פנים".

כתיבה ספרותית

במקביל להצלחתה הקולנועית, פרסמה אולמן שני ספרים אוטוביוגרפיים חושפניים, הכתובים בשפה עשירה ומענגת. ספרה הראשון נקרא "להשתנות", ובו היא פורסת יומן חיים אינטימי של אומנית, אישה ואם. ואף חושפת את יחסיה הסבוכים עם הבמאי שלה אינגמר ברגמן. בספרה השני "לבחור", היא מוסיפה להיחשף ומספרת על יחסיה עם בתה המתבגרת, המחזירה אותה אל ילדותה ונעוריה. פרק מיוחד בספר, הוא רשמי מסעותיה בשליחות ארגון האומות המאוחדות להגיש סעד לילדים מיוסרים ברחבי העולם. הספרים תורגמו לעברית ויצאו בהוצאת ספרית פועלים.

חיים אישיים

אולמן, גרושה פעמיים, מתגוררת במיאמי שבפלורידה. בתה, הסופרת לין אולמן, נולדה ב-1966 מיחסיה מחוץ לנישואים עם השוודי אינגמר ברגמן.
בשנת 2015, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
משה וולמן

משה וולמן (19 באוקטובר 1914 - 5 בספטמבר 2009) היה רופא, פתולוג, פרופסור לפתולוגיה בבית הספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, מנהל המכון לפתולוגיה בבית החולים שיבא, אבי ההיסטוכימיה במדינת ישראל,
וולמן עסק רבות בנוירופתולוגיה.

קורות חייו

משה וולמן נולד ב-1914 בוורשה, אז חלק מהאימפריה הרוסית (כיום בירת פולין). בשנת 1925 עלה וולמן ל-ארץ ישראל, והתגורר עם משפחתו ב-תל אביב. וולמן סיים את הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. הוא הגיע לאיטליה, ל-פירנצה מפלשתינה בשנת 1932 כדי ללמוד רפואה ושם פגש את אשתו לעתיד, ביגי (בריגיטה). וולמן למד באוניברסיטאות של פירנצה ורומא, ממנה קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1938. בשנת 1939 הוא נישא לביגי, ולהם ארבעה ילדים: דן וולמן (במאי קולנוע), רות (פילוסופית) (1944-2005), נעמי (פסיכיאטרית) והפרופ' אמנון וולמן (מלחין).
בשנת 1940 התגייס לצבא הבריטי, תחילה כרופא אזרח בשנת 1941 נשלח כחלק מקבוצת רופאים מארץ ישראל, וביניהם אריה זסלני, לסייע לכוחותיו של צ'ארלס אורד וינגייט במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה. שם פגש בקיסר היילה סלאסי והיה לרופאו האישי.  וולמן נתמנה להיות אחראי על המחלקה הפנימית ומעבדה הקלינית של בית החולים "מגליק" ב-אדיס אבבה, בדרגת קפיטן. בין השנים 1945-1946 היה מנהל המעבדה הפתולוגית של "בית חולים 27" בתל אל כביר במצרים. בשנת 1946 שב לארץ ישראל.

וולמן פתולוג בכיר במדינת ישראל

בין השנים 1946–1956 היה וולמן הפתולוג היחיד שעסק בארץ בהיסטוכימיה.
בשנת 1951 קיבל וולמן את "הפרס על שם מגנס". בעקבות קבלת הפרס יצא להשתלמות בהיסטוכימיה במספר מרכזים עולמיים מובילים בתחום.
בשנת 1959 התמנה וולמן למנהל  המכון הפתולוגי ב- בית החולים שיבא.
בשנת 1963 אירגן וולמן קורס ארצי בנושא ההיסטוכימיה.
בשנת 1964 וולמן התמנה לפרופסור וראש המחלקה לפתולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. 
וולמן נחשב לחלוץ בתחום ההיסטוכימיה, מחלת וולמן  שהוא גילה, נקראת על שמו.
וולמן פרסם כ-200 עבודות מחקר. וולמן היה החתן הראשון של פרס "Pearse" מטעם החברה המיקרוסקופית המלכותית.
וולמן נפטר בספטמבר 2009.
תנועה (מערכות מידע)

במערכת מידע, תנועה (באנגלית: transaction) היא פעולה לוגית לשינוי נתונים המורכבת מסדרת פעולות בדידות. תנועה מכונה לעיתים גם יחידת עבודה לוגית, מכיוון שכל הפעולות הבדידות המרכיבות אותה חייבות להתבצע כיחידה אחת, או לא להתבצע כלל. תכונה זו נקראת אטומיות. השימוש בתנועות נפוץ מאוד בתחום מסדי הנתונים ומערכות ניהול תנועות, ובמידה פחותה גם במערכות קבצים. במערכות אלה, היכולת להבטיח את שלמות הנתונים מכונה ACID.

מטרת התנועה

כאמור, תנועה לוגית יחידה עשויה להכיל מספר פעולות על מסד נתונים. במקרה זה חשוב לשמור שהתנועה תתבצע בשלמותה או לא תתבצע כלל, כדי לשמור על עקביות הנתונים העסקיים. לדוגמה, בפעולה של העברת כספים בין חשבונות בנק, חשוב שאם סכום כלשהו הוחסר מהחשבון המשלם הוא יופקד בחשבון הנמען. אם, בשל כשל כלשהו, תהליך העברת הכספים נקטע לפני שהושלם, המערכת עלולה להיוותר במצב לא עקבי. לדוגמה, הסכום הוחסר אך לא הועבר. מטרת התנועה היא להבטיח את שלמות הנתונים, גם לנוכח מקרי כשל.
תנועה שלא בוצעה בשלמותה מבוטלת באמצעות הסגה (Rollback), כדי להחזיר את המערכת והנתונים למצב יציב שקדם לפעולה. בסיום התנועה, היא הופכת לתנועה מקובעת (Commited Transaction). תנועה יכולה להתבטל באמצעות הסגה כל עוד לא קובעה.
ראבקה זדרוי

תולדות היישוב

העיירה נזכרת מהמאה ה-13, עת השתייכה למנזר, ובשנת 1364 עברה לבעלות מלוכה. במאה ה-15 עברה העיירה לבעלות פרטית של משפחת אצולה, ומשנת 1570 החלו להפיק מלח מהמעיינות בסביבת היישוב.
מהמאה ה-19 הפכה העיירה למוקד נופש וקיט אזורי, ועם חיבורה לקו מסילת הברזל, הואץ פיתוחה, ונבנה בה גם אתר סקי.

יהודי ראבקה זדרוי

יהודים ישבו בעיירה מראשית המאה ה-19, ובשנת 1907 הוקם בה בית הבראה לילדים יהודים. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה קהילה יהודית קטנה, בת פחות מ-200 איש, ופעלו בה תנועות הנוער עקיבא ובית"ר. כמו כן, פעל בעיירה סניף של ההסתדרות הציונית.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, גיוס לעבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת ענידת טלאי צהוב. בד בבד בזזו הגרמנים והפולנים את בתי וחנויות היהודים ביישוב. כעבור מספר שבועות הועלמו מהיישוב 13 יהודים.
בשנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. בתקופה זו פעל בעיירה בית ספר לאנשי ס"ד, אשר הכשירם בשיטות רצח שונות, תוך שימוש ביהודי העיירה וכפרי הסביבה כמטרות חיות, ורצח רבים מהם. 
ב-20 במאי 1942 רצחו הגרמנים כ-40 מיהודי העיירה, וב-26 ביוני 1942 רצחו כ-160 יהודים נוספים, חלקם מנובי סונץ'. ביולי 1942 רצחו הגרמנים בעיירה מאות רבות של יהודים מיישובי הסביבה, תוך השלכתם לקבר אחים, בו כוסו בסיד.
בסוף אוגוסט 1942 בוצעה אקציית חיסול בעיירה, בה שולחו רוב יהודי המקום למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-200 יהודים שעברו סלקציה הוכנסו למחנה עבודה שהוקם בעיירה. במחנה נרצחו רוב היהודים, והיהודים המעטים שנשארו בחיים הועברו למחנה פלשוב.
גרשום (דמות מקראית)

גֵרְשֹׁם הוא דמות מקראית, בנם הבכור של משה וציפורה, בת יתרו.
המדרש דורש את הפסוק "ויואל משה לשבת את האיש" מלשון אלה - שבועה, ומסביר שיתרו הסכים לתת למשה לשאת את ציפורה, בתנאי שבנם הבכור יהיה כומר לעבודה זרה. כך המדרש מסביר מדוע גרשום לא נימול, ומדוע המלאך רצה להרוג את משה, עד שציפורה מלה את גרשום (לא מפורש בפסוק מיהו הבן שלא נימול, ולכן יש המפרשים שלא מדובר בגרשום, אלא בבנו השני של משה, אליעזר).
על פי חז"ל, הנער שהודיע למשה על נבואת אלדד ומידד, היה גרשום.

מקור השם

וַיִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ גֵּרְשֹׁם כִּי אָמַר גֵּר הָיִיתִי בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה
— שמות, ב', כ"ב
כלומר, משה נתן לבנו את השם גרשום, כזיכרון לכך שהוא נמצא במדין. מאחר שהשם גרשום מופיע כבר אצל אחי סבו של משה, סביר להניח שאין הכוונה שמשה המציא שם זה, אלא לקח שם מוכר והעניק לו פרשנות חדשה, בדומה למדרשי שמות רבים בתנ"ך.
צמד המילים 'בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה' מופיע פעמיים במקרא ופעמיים אלו מופיעות בספר שמות ובהקשר לגרשם. מנגד יש הסוברים כי בהקשרו של צרוף מילים זה אין הוא נוגע לקורות את משה במצרים אלא לישיבתו אצל יתרו חתנו 'בְּאֶרֶץ נָכְרִיָּה'.
אידי גורמה

קורות חיים

גורמה נולדה בשם אדית גורמזנו (Edith Gormezano) בברונקס, ניו יורק לפורטונה וניסים גורמזנו, יהודים ממוצא ספרדי. אביה היגר לארצות הברית מסיציליה ואמה מטורקיה. היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1946 ועבדה באומות המאוחדות כמתורגמנית, כשהיא מנצלת את ידיעתה בספרדית.
ב-1950 הקליטה לראשונה כזמרת יחד עם תזמורתו של טומי טאקר. את תקליטה השני הקליטה עם דיק נואל. שני התקליטים יצאו בחברת מטרו גולדווין מאייר במהירות 78 סל"ד. ב-1952 הקליטה לראשונה תקליט סולו. פריצת הדרך של גורמה באה כאשר התבקשה להופיע לצד הזמר סטיב לורנס, שהפך להיות שותפה לחיים, בתוכנית האירוח The Tonight Show בשנת 1954.
ב-1957 התחתנה גורמה עם סטיב לורנס. הם זכו להכרה בזכות הופעותיהם המשותפת על הבמה, בהן הם מעירים על חייהם המשותפים. בשנת 1995 הוכנסו גורמה ולורנס להיכל התהילה של כותבי הפזמונים (באנגלית: Songwriters Hall of Fame).

קריירה

לגורמה היו מספר סינגלים שהפכו ללהיטים. גדול להיטיה היה השיר Blame it on the Bossa Nova משנת 1963, אשר נכנס ל-40 הגדולים במצעד האמריקאי. בבריטניה הגיע שירה Yes my Darling Daughter למקום החמישי במצעד. בשנת 1967 היא זכתה בפרס גראמי כמבצעת הנשית הטובה ביותר על גרסתה לשיר If He Walked Into My Life. השיר הגיע למקום החמישי במצעד המגזין בילבורד למוזיקה קלה בשנת 1966.
החל משנת 1963 ועד לשנת 1979 רוב להיטיה של גורמה היו בתחום המוזיקה הקלה, שם הצליחה להכניס 27 שירים למצעד (חלקם סולו וחלקם עם בעלה. השיר If He Walked Into My Life היה המצליח ביותר בין להיטים אלה. גורמה זכתה להצלחה אף בתחום המוזיקה הלטינית בסדרת אלבומים שהקליטה בספרדית יחד עם שלישיית הלוס פנצ'וס. בשנת 1964 הקליטה יחד עם להקה זו אוסף שירים בשם Amor. השיר Sabor a Mí הפך להיות מזוהה עם גורמה. בשנת 1965 הקליטה גורמה אלבום המשך בשם More Amor. את תקליטה האחרון עם הלוס פנצ'וס הקליטה ב-1966, היה זה אוסף שירים לחג המולד. במהלך הקריירה שלה הקליטה גורמה אלבומים נוספים בספרדית, כולל האלבום La Gormé שהיה מועמד לפרס גראמי בשנת 1976. בשנת 1977 הקליטה אלבום יחד עם הזמר הפורטו ריקני דני ריברה, Muy Amigos/Close Friends, שאף הוא היה מועמד לפרס גראמי.
הופעותיה לצד בעלה מתפרסמות כצמד "סטיב ואידי". בשנת 1960 זכה הצמד בפרס גראמי לביצוע הטוב ביותר ללהקה קולית, על אלבומם We Got Us. להיטם הגדול ביותר כצמד היה השיר I Want to Stay Here שהגיע למקום ה-28 במצעד, בשנת 1963. הצלחתם הגדולה האחרונה (מקום 46 במצעד המוזיקה הקלה), תחת שם הבמה פרקר ופני (Parker and Penny) היה בעת שביצעו גרסת כיסוי לשיר הללויה (חלב ודבש), זוכה אירוויזיון 1979.
יחסי ארצות הברית–סוריה

1835-1957

היחסים החלו לראשונה כאשר ארצות הברית מינתה קונסול לחלב, שהייתה אז תחת האימפריה העות'מאנית. ב-7 בספטמבר 1946, הכירה ארצות הברית בסוריה העצמאית.

1957-1990

ב-1957, בעקבות ניסיון הפיכה כושל של ה-CIA להפיל את נשיא סוריה, שוכרי אל קוותלי, ביקשה סוריה משגריר ארה״ב, ג'יימס ס. מוס, לעזוב את דמשק. ב-1967, ניתקו שתי המדינות את היחסים לאחר מלחמת ששת הימים. ב-1974, התחדשו היחסים בין שתי המדינות ונשיא ארה״ב ריצ'רד ניקסון, ביקר בדמשק.
בראיון שנערך ב-1986 ל-CNN, אמר שר החוץ האמריקאי, אלכסנדר הייג, כשנשאל מי היא המדינה הגרועה ביותר בחסות הטרור, אמר "ללא ספק סוריה".

1990-2000

במלחמת המפרץ ב-1990 שיתפה סוריה פעולה בקואליציה תחת ארצות הברית כנגד עיראק.
ב-1991, קיבל נשיא סוריה חאפז אל-אסד החלטה היסטורית להשתתף בוועידת שלום במזרח התיכון, שארגן הנשיא האמריקאי ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ולנהל משא ומתן דו-צדדי עם ישראל.
סוריה שיפרה את יחסיה עם ארצות הברית על ידי הבטחת שחרורם של בני ערובה מערביים בלבנון והסרת ההגבלות על ידי יהודי סוריה.
לאורך שנות כהונתו של הנשיא ביל קלינטון, היה ניסיון לערבב את הנשיא אל-אסד במשא ומתן לשלום במזרח התיכון. אלה כוללים כמה פסגות נשיאותיות בין השניים. האחרונה אירעה כאשר הנשיא חאפז אל-אסד נפגש עם ביל קלינטון במרץ 2000.

2001-2008

בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, החלה סוריה בשיתוף פעולה מוגבל עם ארצות הברית במלחמה בטרור.
התנגדותה של סוריה לפלישת הקואליציה לעיראק ב-2003 הידרדרה, שכן התעוררה מחלוקת קשה בעקבות אי הצלחת סוריה, למנוע מגורמים זרים לפלוש באמצעות גבולה לעיראק. ב-2008, ביצע ה-CIA ופיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית, פשיטה צבאית על העיירה סוכרייה באבו כמאל.

תחת הנשיא אובמה

ממשל אובמה יזם מדיניות של התקרבות לסוריה. עם זאת, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011, היחסים הצטננו וגורמים אמריקאים שונים, כולל אובמה, קראו לנשיא סוריה בשאר אל-אסד להתפטר.
ב-24 באוקטובר 2011, החזירה ארצות הברית את שגרירה מדמשק לאחר מלחמת האזרחים ובשנת 2012 היחסים בין שתי המדינות נותקו.

תחת הנשיא טראמפ

עם תחילת כהונתו, הציע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אזורי ביטחון המיועדים כתחלופה לפליטים הסורים במקום הגירתם לארצות הברית. ב-30 בינואר 2017, הודיעה ממשלת ערב הסעודית כי היא תומכת בהקמת אזורי ביטחון בסוריה ובתימן. בתגובה, דחה נשיא סוריה אל-אסד את ההצעה, וטען כי היא "לא מציאותית בכלל".
ב-7 באפריל 2017, תקף הצבא האמריקאי את הבסיס הסורי שביצע את המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון.

האשמות בטרור

סוריה נחשבת לדיקטטורה בה רמת זכויות האדם בה הוא ירוד. סוריה נמצאת ברשימת המדינה המצדדות לטרור של ארצות הברית מאז תחילת הרשימה, ב-1979. אמנם סוריה לא הייתה קשורה ישירות לפיגועי טרור בינלאומיים, אך היא תומכת בקבוצות התנגדות שבהן היא רואה כלגיטימיות.

סנקציות כלכליות

ממשלת ארצות הברית הטילה מספר של סנקציות כלכליות על סוריה. הצורה העיקרית של הסנקציות גורמת להכללתה ברשימת המדינות המממנות טרור.

הסנקציות

בין השאר, הסנקציות כוללות איסור על אמריקאים לעשות עסקים עם ממשלת סוריה, איסור על ייבוא נפט מסוריה ואיסור על אנשים אמריקאים להשקיע בסוריה. ב-2006, חוקקה ארצות הברית סנקציות נגד בנק המסחר של סוריה וממשל בוש חוקק חוק בשנת 2004, האוסר על ייצוא לסוריה, למעט תרופות ומזון.
נווה גנים (קריית מוצקין)

נווה גנים היא שכונה בצפונה של קריית מוצקין.

רקע

שכונת נווה גנים הוקמה בסוף שנות ה-80 בקריית מוצקין, ושמה ניתן לה על שם פרויקט בנייה גדול של חברת גב-ים, שהייתה חברה קבלנית דומיננטית במקום. בעת שנבנתה בצפונה של קריית מוצקין, הייתה מנותקת פיזית מן העיר.
גבולות השכונה הם כביש 4 ממזרח, מתקן רפא"ל מצפון, מסילת הרכבת בקו נהריה-חיפה ממערב, ורחוב צה"ל מדרום.
בשנת 2013 נמנו בה כ-5,300 תושבים.
השכונה כוללת בנייה רווייה בלבד. עם הקמתה הוקמו בה בניינים בני עד 8 קומות, ובהמשך נבנו בה בניינים בני עד שמונה קומות. בעשור השני של המאה ה-21 נבנו בשכונה גם בניינים בני 15 קומות ויותר.
בשכונה בית ספר יסודי על שם עליזה בגין, מתנ"ס על שם אופירה נבון, קאנטרי קלאב עירוני, ומרכז מסחרי קטן.