שורשי השמים

עלילה

עלילת הספר מתרחשת במושבות הצרפתיות באפריקה, ובפרט בצ'אד, בשנות החמישים של המאה העשרים.
בתחילה, אנו מתוודעים לפגישה של סֵן-דֶני עם האב טַאסֶן. האב טאסן, מסיבה כלשהי, רוצה לשמוע עוד פרטים אודות מוֹרֶל. סן-דני נענה לבקשתו ומתחיל בסיפורו. במהלך הספר ישנם כמה מספרים: סן-דני, שֶׁלְשֶׁר (הקצין האחראי על חקירת מקרה מורל, ושמתאר כיצד התפתחו הדברים בעתיד) ומספר נוסף יודע-כל.
תחילה מספר סן-דני את סיפורה של מינה, אשר עובדת כחשפנית\מלצרית\זמרת בבאר בצ'אד. מינה התגוררה בברלין בימי מלחמת העולם השנייה, וכגרמניות רבות אחרות סבלה מההפצצות ואף נאנסה על ידי חיילים רוסים. היא מתאהבת בחייל רוסי והשניים מתכננים לערוק ביחד, אולם דודה של מינה, אשר בביתו התגוררה, מלשין על החייל והוא נעצר. מינה שבורת הלב מחליטה לברוח מעברה וכך נענית להצעה לעבוד בבאר "צ'אדיין", שנוהל על ידי צמד השותפים חָבּיבּ ודֶה-פְריז ומהווה מקום מפגש מרכזי במדינה. במסגרת עבודתה היא פוגשת בצרפתי מוֹרֶל. במהלך המלחמה היה מורל חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית, נעצר והושם במחנות העבודה של הנאצים, שם החל לראות בעדרי הפילים המסתובבים באפריקה סמל לחירות ולחופש. לאחר שהשתחרר נדהם מכמות הפילים שניצודים בשנה, והחליט להילחם בתופעה. מורל היה מסתובב בצ'אד ומחלק עצומות הקוראות להפסקת קטל הפילים, אולם לא זכה להתייחסות רצינית מאיש, פרט למינה.
מורל נעשה מתוסכל מהאדישות לעצומות שלו, ומחליט לנקוט צעדים רדיקליים יותר. בימים שלאחר מכן החל גל של תקיפות בהן נורו ציידים שעה שצדו פילים. האשמה נופלת מהר מאוד על מורל, שיורד למחתרת. הסיפור מתפרסם במהרה ברחבי אפריקה והעולם והציבור בולע בשקיקה את סיפורי מורל והפילים. השלטונות לעומת זאת מסרבים להאמין לסיפור, והחלו לייחס למסעו משמעויות אחרות. טענו שפעל מתוך שנאת אדם, שהחליט "לעבור צד" ולחיות עם הפילים. אחרים טענו שפעל מאידאולוגיות נסתרות, או שהיה בעצם סוכן קומוניסטי, או שפשוט השתגע לגמרי. אך מעל לכל רווחה הטענה שכל סיפור הפילים היה כיסוי לפעילות מחתרתית הרבה יותר, וכי מורל בעצם פעל למען השגת עצמאות לעמים האפריקנים וסיום הקולוניאליזם.
סן-דני, שעבודתו הייתה ניהול אחד ממחוזות צ'אד, מחליט לאתר את מורל ולפגוש בו. בעזרתם של המקומיים הוא נפגש עם הצרפתי, ומגלה שלמאבק היחיד שלו הצטרפו עוד תומכים: פֶּר קוויסט, חוקר הטבע הדני, חביב, מנהל הבאר בו עבדה מינה (שנעלם לאחר שהתגלה כמבריח נשק), ווַייטרי, אפריקני שהתחנך חינוך צרפתי והפך לפוליטקאי ולוחם למען עצמאות אפריקה. שאיפתו הגדולה של וייטרי היא לעורר תנועת מרי בקרב המקומיים כנגד השלטונות, ולעמוד אחר כך בראש המדינה החדשה.
לאחר חזרתו מספר סן-דני על הפגישה למינה. היא אז נעלמת באופן מסתורי ביחד עם פורסיית, חייל אמריקני לשעבר, וחוברת למורל. החבורה ממשיכה בפשיטותיה, כאשר הפעולה המשמעותית ביותר שעשו הייתה פריצה לבית דפוס של עיתון, והדפסת מודעת ענק בשער הקוראת להפסקת קטל הפילים לקראת כינוס הוועדה להגנת החי באפריקה. במסגרת הפעולה הם אף פרצו למסיבה של בעל העיתון, והענישו בהלקאה לעיני כל את אשתו, ציידת פילים נודעת.
לאחר מכן מצטרף למסע גם הצלם הנודע אייבּ פילדס, שמטוסו מתרסק ליד האגם בו חנתה החבורה. זמן מה קודם לכן נטש את החבורה וייטרי, ועתה הוא שב מלווה בצבאו הקטן ובחביב שהצטרף אליו. וייטרי בוגד במורל; תחילה חשב שמאבקו של מורל יוכל לתרום למאבקו שלו, למען זכותם של העמים להגדרה עצמית, אך לאחר שהבין שמורל מרוכז רק בפילים, וכך גם דעת הקהל העולמית, החליט שמאבקו של מורל רק פוגע באינטרסים שלו. הוא לוקח אותו ואת חבורתו בשבי, בזמן שחייליו החלו לטבוח בפילים שהתאספו באגם. וייטרי החליט להרוג את הפילים כיוון שטען שנוכחותם החופשית, אשר נתפסת בעולם כסמל לחירות, הינה למעשה הוכחה לפרימיטיביות של אפריקה, וכי עד שלא ייעלמו כליל הפילים מהיבשת לא יתפתחו בה חיים מודרניים. לאחר הקטל אסף צבאו של וייטרי את השנהב במטרה לנצל את הכספים שירוויחו ממכירתו לרכישת נשק, ועזבה את המקום. היא נתפסה ונעצרה ליד גבול סודאן.
חבורתו של מורל מתפצלת לאחר המקרה: פר קוויסט ופורסיית נטשו את המסע במטרה לחזור לארצם ולהמשיך במאבק בדרכים דיפלומטיות; השאר, כולל יוּסֶף, הנער האפריקני שחבר למורל, ואידריס, הגשש הטוב באפריקה, יוצאים להרים במטרה להמשיך במאבק בשטח. המסע הקשה גבה את קורבנותיו, ופילדס ומינה חלו, סבלו מתשישות ונאלצו לנטוש את מורל באמצע. הם עשו זאת דקות ספורות לפני שהגיעו השלטונות לעצור את מורל, שבינתיים בורח לכיוון היערות עם יוסף ואידריס. כשעצרו בדרך ואידריס הלך לחפש נתיב להמשיך בו, נשארו יוסף ומורל לבד. אז מתגלה ייעודו האמיתי של יוסף, הסיבה שבגינה הצטרף למורל: וייטרי הטיל עליו להרוג את הצרפתי ולא לתת לו ליפול בידי השלטונות בחיים, פן ייטען במשפט שייערך לו שהסיבה למאבק היא הגנה על הפילים, ולא עצמאות אפריקה. לבסוף הוא חס על מורל ולא מבצע את משימתו.
בסוף הספר, נשאר מורל ביחד עם יוסף ואידריס להמשיך במאבק, שעה ששאר הדמויות נתפסות ומועמדות למשפט (עליו מסופר בהבזקים באמצע הספר). האגדה סביבו תופחת, וכך, כל מי שמגיע לאפריקה גם שנים לאחר המקרה, עדיין מגלה שעל סיפור המאבק עדיין לא אבד הכלח.

מבנה, ניתוח העלילה וביקורות

הספר הוא בעל מבנה מיוחד. על מסעו של מורל, בחלקים רבים של הספר, איננו לומדים מגוף ראשון, אלא מהסיפורים של שאר הדמויות. הדיאלוגים בספר מועטים והוא גדוש בלבטי הדמויות ובתיאורי נוף ואורח החיים של הכפריים. בנוסף, בספר יש קפיצות לעיתים בין ההווה (המאבק של מורל), לעבר (כגון סיפור חוויותיו של מורל במחנות העבודה), לעתיד (שיחתו של סן-דני והאב טאסן, עדויות מתוך המשפט שנערך להם וכו').
רומן גארי משתמש בפילים כנקודה להשוואה בין האדם הלבן לשחור. האדם הלבן מוצג בספר כתאב בצע, כאחד שצד את הפילים למטרות רווח (מכירת שנהב), או לשם הנאה. מאידך, האדם השחור צד את הפילים לצרכיו הבסיסים, כדי להשביע את רעבונו בבשר הפיל: "הרעיון בדבר "יופיו" של הפיל, "אצילותו" של הפיל, יכול לעלות רק בדעתו של אדם שבע.... ואולם, בעיניו של האדם האפריקני לא היה לפיל יופי אחר ממשקל הבשר שעל עצמותיו", כדברי אחת מהדמויות האפריקאיות בסיפור.
גארי מעביר בעזרת דמותו של וייטרי את האבסורד שבהפיכת אפריקה למדינה מודרנית, תוך רמיסת כל אורח החיים הנוכחי שלה. וייטרי בחזונו ראה אפריקה מתועשת, מחושמלת, נקייה מיערות העד ומשוחררת ממסורותיה הפרימיטיביות, מדינה בסגנון מערבי שלאו דווקא מתאים לה. נאמר עליו כי: "המהפכן האפריקני שחור העור לא היה שונה שוני מהותי ממהפכנים אחרים שחתרתו על דגלם את המילים 'חופש', 'צדק', 'קדמה' - ואחר כך קטלו, דיכאו ועינו, בשמה של המטרה הנאצלת וההומאנית, כל מה שהיה חופשי וחי". מורל, לעומת זאת, מוצג כאחרון הנפילים המערביים. כאחד שנלחם גם על ערכים בסיסיים ולא רק על אידאולוגיות גבוהות. הספר מתייחס למאבקו לא רק כמאבק למען הפילים, אלא גם מאבק למען האנושות. בהתייחסותו של גארי לספר הוא השווה אותו לספרו "גרו קאלן" (במקור - Gros câlin; ספרו הראשון תחת שם העט אמיל אז'אר): "אף ששני הספרים אולי נראים שונים זה מזה, הם אינם אלא זעקת בדידות אחת. בשניהם מועלית בראש ובראשונה הבעיה של "הגנת הטבע" במובן של האחוה האנושית, כדי שלא יהיו עוד אנשים מבוזים".
הביקורות על הספר עם צאתו היו מעורבות. היו שביקרו את סגנונו המסורבל מעט של גארי, את טעויות התחביר והחזרות הרבות על כמה רעיונות וניבי לשון (היה זה מספריו המוקדמים של גארי). אחרים, ביניהם אנדרה מורואה, אניל אנריו ורנה לאלוא, היללו את הספר וראו בו יצירה מקורית ורבת משמעות, שנכתבה בכשרון ובתנופת הדמיון, והנותנת ביטוי הולם ורב עצמה לרעיונותיו וללבטיו של גארי ולרוח ההומנית האופפת את יצירתו. הספר עצמו זכה להצלחה ונמכר בכמה מאות אלפי עותקים, ואף זכה בפרס גונקור היוקרתי.

תרגומים ועיבודים

תרגומו של הספר לעברית, שנעשה בידי מרדכי שניאורסון מבוסס על השלד של הגרסה האנגלית. כשתורגם הספר לאנגלית ניצל גארי את ההזדמנות כדי להכניס בו מספר שינויים. על פי שניאורסון, הגרסה האנגלית קצרה ומגובשת יותר ולכן בחר בה כדגם לתרגומו.
הספר אף עובד לסרט קולנוע, שבוים על ידי ג'ון יוסטון, והשתתפו בו בין השאר ארול פלין כפורסיית, ז'ולייט גרקו כמינה, טרוור האוורד כמורל, פול לוקאס כסן-דני וגם אורסון ולס בתפקיד משנה קטן. צילומי הסרט נערכו בצ'אד ואילצו את ההפקה להתמודד עם בעיות האזור כמו האקלים הבעייתי ומחלת המלריה, שתקפה את צוות השחקנים והצילום. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 1958 והוקרן גם בישראל, אולם לא נחל הצלחה יתרה. רומן גארי, שלקח אמנם חלק בכתיבת התסריט, הביע דווקא הקלה נוכח כשלונו.