חוה לצרוס-יפה

חַוָּה לָצָרוּס-יָפֶה (Lazarus-Yafeh;‏ 6 במאי 1930 – 1998) הייתה פרופסור לדת האסלאם במכון ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטה העברית, כלת פרס ישראל להיסטוריה לשנת תשנ"ג-1993.

חייה ופועלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
חוה לצרוס נולדה בוויסבאדן שבגרמניה, אביה היה הרב ד"ר פנחס לצרוס. היא למדה בבית הספר הריאלי בחיפה. סיימה את לימודיה במכללה למורים בחיפה ב-1950, תואר ראשון ב-1953 ותואר שני ב-1958 (תשי"ח), עם תזה בנושא: "טעמי המצוות הפולחניות לפי "אחיא עלום אלדין" לאבו חאמד מחמד אלגזאלי", אותה עשתה באוניברסיטה העברית. נושא עבודת הדוקטור שלה, שאותה הגישה בשנת תשכ"ה (בהצטיינות יתרה) באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' דוד צבי בנעט ופרופ' מאיר פלסנר, היה "אופיים הספרותי של כתבי אלגזאלי; מחקרים בלשונו של אלגזאלי". זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם ההיברו יוניון קולג'.
הייתה נשואה למחנך עמנואל יפה. הלכה לעולמה בירושלים.

תיאור מחקריה

במחקריה השונים התמקדה חוה לצרוס-יפה בשאלות יסוד ואישים מרכזיים בתולדות האסלאם, תוך ניסיון להאיר אותם באור חדש. היא עסקה בהשוואה בין דת האסלאם לדת היהודית והנוצרית ולאינטראקציה שהתרחשה ביניהן. הרבתה לחקור את המסורות הדתיות, ההלכתיות והפוליטיות של האסלאם. היא שילבה במחקריה ניתוח פילולוגי מעמיק.
חקרה שנים רבות את האיש עליו נסובו עבודות המאסטר והדוקטורט שלה, הוא אבו חאמד מוחמד אלגזאלי, שהיה מיסטיקן ואיש הלכה מוסלמי ומחקריה עליו מהווים מסד וטפחות להבנת אישיותו והשפעתו הן על התרבות המוסלמית והן על התרבות היהודית.

עולמות שזורים : ביקורת המקרא המוסלמית בימי הביניים

ספרה זה של חוה לצרוס-יפה, שראה אור בשנת 1992 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 1998, בהוצאת מוסד ביאליק. הספר עוסק ביחס המוסלמים בימי הביניים למקרא ובאיזו מידה הם הכירו אותו.
בפרק הראשון פורטת לצרוס-יפה את המקורות העומדים בבסיס מחקרה. מחד המקרא ומאידך הספרות הפולמוסית המקראית המתייחסת אל ספרות הקודש והדת היהודית. היא דנה ביחס הדו-ערכי של האסלאם למקרא ולכתבים שבאו אחריו (תוראה). מצד אחד - היחס לתנ"ך כספר קדוש ומן הצד השני - הניסיון למצוא בתנ"ך אימות לכתוב בקוראן. מראשית האסלאם ועד ימינו האשימו הוגים אסלאמיים את היהודים בזיוף מגמתי של המקרא על מנת לשרש מהמקרא את דמותו של מוחמד וניצחון האסלאם על המקרא. זיוף זה הם מייחסים לעזרא הסופר. 
בפרק השני מוצגות שתי טענות מרכזיות: הנסח - בטלותה של תורת ישראל. זאת על פי פסוק מהקוראן הגורס שפסוקים מאוחרים בזמן מבטלים את תוקפם של פסוקים מוקדמים יותר בזמן. הטענה השנייה היא שמשום גלותו ונדודיו של עם ישראל נשתבשה מסירת הטקסט המקראי.
בפרק הרביעי מובאת הטענה השלישית בדבר ניסיונם של מלומדים מוסלמים להוסיף מתוך אותם פסוקים מקראיים - שלדבריהם לא שובשו ולא זויפו - את העדויות למוחמד והאסלאם. 
מהרגע שנפרץ הסכר החלו להטיל דופי בספרים שהאסלאם רואה בהם כתבים אלוהיים. כתות שיעיות מסוימות הפנו טענות אלה כלפי הרוב הסוני והציגו את הקוראן כספר שחלקים ממנו זויפו או הושמטו על מנת לנשל את צאצאי מוחמד שמהם צמחה השיעה. הזרם האסמעילי פיתח את עקרון הנסח למתודה, מזרם זה הסתעפה הדת הדרוזית שערערו על האמונה שדבר אלוהים ניתן למוחמד כאמת סופית.
אלטברי, אלת'עלבי, אבן אלאת'יר ואבן כת'יר ראו את דמותו של עזרא הסופר באור חיובי. הפילוסוף הנאו-פלאטוני פורפיריוס, הכתבים הנוצרים, שומרונים וקראיים מתחו ביקורת על עזרא כמי ששיבש את הטקסט המקראי. הפרק הרביעי עוסק בשינוי שחל באסלאם החל מאבן חזם אל-אנדלוסי שהתבטא ביחס שלילי כלפי עזרא כמי שזייף את המקרא, שמביא טענות על השמטת פסוקים מקראיים מן הטקסט בהם נרמז על מוחמד והאסלאם. 
בפרק החמישי דנה לצרוס-יפה האם עמד לרשותם של הוגים מוסלמיים מימי הביניים תרגום מלא של המקרא שסייע להם בהיכרות ישירה איתו. אם כי היו ציטוטים מן המקרא כבר מהמאה התשיעית, הרי שהכרה ישירה של תרגום מלא של המקרא ניתן למצוא אצל ברהאן אלדין אבראהים בן עמר משנת 1480, שהיה הראשון שנעזר בתרגום כזה.
בפרק המסיים מוצאת לצרוס-יפה דמיון בין ביקורת המקרא לבין שלוש חטיבות ספרותיות שונות: 1. הספרות הגנוסטית, פגאנית ושומרונית שקדמה למקרא. 2. ספרות הפולמוס המוסלמית בת ימי הביניים, שהוגיה המרכזיים הם אבן חזם ואלסמואל אלמע'רבי. 3. ספרות ביקורת המקרא שהתפתחה באירופה החל מהמאה ה-19. באמצעות שלשלת מסירה זו הייתה יכולה לעבור ביקורת מהעת העתיקה, דרך מוסלמים שחיו בימי הביניים ועד אל ביקורת המקרא של העת החדשה. אבן חזם מזכיר את התפילות בבית הכנסת שבאו במקום הקרבת הקורבנות בבית המקדש. אלסמואל אלמערבי כותב כי עזרא היה כהן משבט לוי ובא להטיל דופי בבית דוד ולנשלו מכס המלוכה ובשל כך הכניס בזדון סיפורי זימה למקרא על לוט ובנותיו ועל מעשה יהודה ותמר. כאשר בימי הבית השני היה השלטון בידי כהנים מבית אהרן ולא מבית דוד. לצרוס-יפה סבורה כי דברי פולמוס אלה הגיעו גם ליהודים כמו אבן עזרא, שפינוזה, משה הספרדי, והנזיר הדומיניקני ריימונד מרטין.