google/wiki40b huggingface dataset:
Austere Challenge 12

תרגיל ההגנה האמריקאי-ישראלי, אוסטר צ'לנג' 12 (באנגלית: Austere Challenge 12), הוא תרגיל צבאי שנערך בסוף חודש אוקטובר 2012, ובו השתתפו צבאות ארצות הברית, ישראל, גרמניה ובריטניה.
התרגיל תוכנן תחילה להתקיים בחודש אפריל 2012, ותואר על ידי עוזר מזכירת המדינה לעניינים פוליטיים–צבאיים, אנדרו שפירו, כ"תרגיל הגדול ביותר ובעל המשמעות הגדולה ביותר בהיסטוריה של בנות הברית".

התרגיל

קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו. 
התרגיל צפוי לכלול בתוכו סדרת סימולציות של הגנה אווירית באמצעות טילים, במטרה להתמודד עם המטרה של "יצירת רמה גבוהה של תפעוליות בינית" בין צבא ארצות הברית למערכות ההגנה של צה"ל. על פי דבריהם של בכירי צבא, המטרה היא ליצור מצב בו במהלך עימות, מערכות ההגנה האזרחית של ישראל תוכלנה לפעול במקביל עם מערכות ההגנה האמריקאיות. 
התרגיל המשולב צפוי לבחון את מערכות ההגנה הישראליות והאמריקאיות, ובייחוד את מערך ההגנה הבליסטי של ישראל כנגד מתקפת טילים ורקטות. 
ראש פיקוד אירופה של ארצות הברית (EUCOM) צפוי להיות אחראי על אישור הבקשות הישראליות לפריסת מערכות הגנה אמריקאיות נגד טילים בישראל.

דחיית התרגיל

בכירים ישראליים ואמריקאיים דנו בנוגע לדחיית התרגיל לסוף שנת 2012.
מאוחר יותר, בכירי צבא ישראליים ואמריקאיים אישרו שהתרגיל שהיה אמור להתקיים ב-13 בינואר 2012 בוטל. קפטן ג'ון רוס, דובר פיקוד אירופה של ארצות הברית, אמר "שזה לא חריג שתרגילים מסוג זה נדחים, והמנהיגים של שני הצדדים מאמינים שההשתתפות המרבית של הכוחות תושג בהמשך השנה".
בכירי צבא ישראליים ציינו כי ממשלת ארצות הברית דרשה לדחות את התרגיל כדי "לא ליצור מתח רב יותר" עם איראן. בכירים ביטחוניים אמרו כי ההחלטה על דחיית התרגיל נבעה בעיקרה מענייני תקציב.
יום קודם לביטול התרגיל, קצינים בחיל האוויר הישראלי אמרו שהתרגיל תוכנן לאביב. כאשר התרגיל צפוי להיות הראשון מסוגו בשביל ראש פיקוד אירופה של ארצות הברית, ג'יימס סטוורידיס, שישתתף בתרגיל משותף עם ישראל.
שר החוץ של ישראל, אביגדור ליברמן, אמר ש"סיבות דיפלומטיות ואזוריות, בנוסף למתחים והיציבות" היו הגורמים לדחיית התרגיל.
מארק רגב, דובר ראש הממשלה ישראל, בנימין נתניהו, אמר שישראל וארצות הברית קיבלו את ההחלטה לדחות את התרגיל "בגלל שזה לא היה הזמן המתאים".
על אף הדיווחים המוקדמים מחודש אוגוסט 2012, על כך שמספר הכוחות שייקחו חלק בתרגיל הוקטן מ-5,000 ל-1,000, במטרה להפחית את החשש שהתרגיל הוא כיסוי לתקיפה על איראן, פרסומים מאוחרים יותר הצביעו על כך שסדר גודל הכוחות שישתתפו בתרגיל לא ישונה. תת-אלוף ניצן נוריאל, אמר שהעניין סב סביב "נושאי לוגיסטיקה", ומספר הכוחות כמעט ולא השתנה.
הדוכס מבורגונדי

העלילה

אוולין לומדת את תחום חקר הפרפרים והעש (לפידופטרולוגיה) אצל סיתניה, המבוגרת ממנה. אוולין בקשר רומנטי עם סינתיה, ועובדת כמשרתת בביתה, ונתונה מצד סינתיה לסטנדרטים נוקשים לגבי התנהגותה וניקיון הבית. כאשר אוולין לא משלימה משימות לסיפוקה של סינתיה, היא נענשת.
עם הזמן, יש נפילות בשליטתה של סינתיה, ומתבהר כי אוולין היא זו שמכוונת את סינתיה במערכת היחסים על ידי כתיבת סקריפטים על סצנות מסוימות, אותן בנות הזוג מבצעות באותו האופן בכל יום. בעוד אוולין מתרגשת מינית מכך, סינתיה מבצעת את הסצנות רק כדי לספק את המאהבת שלה. כדי לרצות את אוולין, היא מזמינה מנגרית מיטה עם מגירה מתחת, שם אוולין יכולה לישון בתור עונש; אך אוולין לא מרוצה מהזמן הנדרש כדי לבנות את המיטה, ובסופו של דבר מסרבת למתנה.
אוולין מתחילה לדרוש מסינתיה לנעול אותה בתיבה כל ערב כעונש מסוג חדש. סינתיה מסכימה, אבל היא כועסת על ההפרדה הפיזית הזו. סינתיה גם מתחילה להיות מודעת להזדקנות שלה, כשהיא פוגעת בגבה כשהיא מושכת את התיבה לקרבת מיטתה. היא מבטאת את אומללותה ביום הולדתה של אוולין, כאשר היא דורשת מאוולין לאפות לעצמה עוגת יום הולדת, אותה סינתיה אוכלת כשהיא נחה עם רגליה נח על פניה של אוולין. אוולין לא נהנית מהסצנה, ואומרת את מילת הביטחון שלה, פינאסטרי (סוג של עש), ממנה סינתיה מתעלמת.
הקשר הזוגי הופך למתוח יותר ויותר, ככל שהציפיות של אוולין אינן ממומשות. בסופו של דבר, סינתיה מאשימה את אוולין שצחצחה את מגפיה של מרצה אחרת, אשר היא רואה כמעשה בגידה. אך בסוף נראה שהשתיים מתפייסות, ואוולין מסכימה לשים פחות דגש על סיפוק צרכיה המיניים. בסגירת הסרט השתיים נראות משחקות את אותה הרוטינה השגרתית שבה הסרט התחיל.

ביקורת וקבלה

הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes יש לסרט דירוג של 93%, בהתבסס על 92 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8 מתוך 10. על פי הקונצנזוס הביקורתי באתר, הסרט הוא "מסוגנן, חושני, חכם, ומוכיח שקולנוע אירוטי יכול להיות בעל תוכן משמעותי". ב-Metacritic, הציון הממוצע המשוקלל של הסרט הוא 87 מתוך 100, בהתבסס על 24 ביקורות.
A.V. Club דירג את הדוכס מבורגונדי בתור הסרט הרביעי הטוב ביותר של 2015. גם פסקול הסרט, מאת קאטס אייז (Cat's Eyes) זכה לביקורות חיובית, ועל פי המבקר נואל מורי, היה זכאי למועמדות לפרס אוסקר למרות האלמוניות היחסית של הסרט.
סטריקלנד קיבל את פרס ווטר בארנדרכט לחזון קולנועי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי המפטון עבור הסרט. הסרט גם זכה בפרס השופטים בפסטיבל הסרטים של פילדלפיה.
טרינידד וטובגו במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של טרינידד וטובגו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא המשלחת הגדולה ביותר שטרינידד וטובגו שלחו עד כה. המשלחת כללה 26 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית זהב יחידה. המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף השחייה עם זכייה במדליית זהב במשחה 50 מטר שחיית גב נערים וסיום במקום החמישי במשחה 50 מטר שחיית פרפר נערים. בענף האתלטיקה המשלחת העפילה לגמר ריצת 400 מטר משוכות נערות וסיימו במקום השביעי, אך לא העפילה לגמר ביתר המקצים. נבחרת הנערות השתתפה גם בענף הכדורגל שם סיימה במקום החמישי.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 11 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. ההישגים המשמעותיים ביותר היו בענף השחייה עם זכייה במדליית כסף במשחה 50 מטר שחיית פרפר לנערים ומדליית ארד במשחה 50 מטר שחייה חופשית לנערים, ביתר המשחים ספורטאי המשלחת לא העפילו למשחה הגמר. בענף האתלטיקה ספורטאי המשלחת העפילו לגמר ריצת 200 מטר לנערים וסימו במקום הרביעי ולגמר ריצת 100 מטר משוכות לנערות וסיימו במקום החמישי, ביתר המקצים ספורטאי המשלחת לא העפילו למקצי הגמר. המשלחת התחרתה גם בענפים כדורעף חופים ושיט.
יואל דוד סטרשונסקי לוינזון

יואל דוד סטרשונסקי לוינזון (לעיתים נכתב שם משפחתו לבינסון, לוונשטיין או לווינשטיין; כונה דער ווילנער בעל הבית'ל (יידיש: "בעל הבית'ל [=האברך] הווילנאי"); 1816 - 27 ביוני 1850) היה חזן וזמר אופרה יהודי ליטאי.

תולדות חייו

נולד בליבוי, בנו של חזן העיר, צבי הירש לווינשטיין. בהיותו כבן שש בא עם אביו לעיר וילנה, כאשר התמנה אביו לחזן בבית הכנסת הגדול בעיר. הוא זכה לחינוך יהודי ולמורים פרטיים שלימדו אותו רוסית, גרמנית ועברית. מגיל 11 שילב אותו אביו בתפילה ומשנפטר האב מינה הקהל את יואל דוד בן ה-14 לחזן בית הכנסת הגדול תחתיו, אף על פי שלא סיים עדיין את לימודיו. הקהילה החתימה את לוינזון על חוזה לפיו תשולם לו משכורת בעודו אברך. כינויו בשלב זה היה "דער ווילנער בעל הבית'ל" (באלעבעסל), האברך מווילנה. תפקידו כחזן רשמי החל רק כאשר הגיע לגיל 22. כאשר נשא, זמן קצר לאחר מכן את בתו של אחד מעשירי העיר, מרדכי סטראשון (שלקח עליו חסות מאז בר המצווה שלו), נוסף לשם משפחתו השם "סטרשונסקי".
בין היתר יצא לוינזון למסע בקהילות הורודנה, ביאליסטוק, קלווריה וורשה.
על אף ההצלחה לה זכה, שקע לוינזון בדיכאון בעקבות מות ילדיו בזה אחר זה. סמוך לביתו התגורר המלחין סטניסלב מוניושקו, ששם לב שהחזן מפזם בדייקנות את המנגינות שהלחין, אותן שמע מבעד לחלון הפתוח. בעקבות גילוי זה התקרבו השניים, כאשר המלחין החל להגיע לבית הכנסת לשמוע את לוינזון.
חרף מחאות נמרצות הן מצד משפחתו והן מצד הקהילה, הצטרף לוינזון למוניושקו לנסיעה משותפת לוורשה, שבמסגרתה הופיע באופרה של ורשה ואף בארמון הנסיך בקטעים מתוך האופרה "הַלקַה"  של מוניושקו. בעת שהותו בוורשה הגיעה אליו הידיעה על מות בנו האחרון, לוינזון התמוטט, החליט לא לשוב לביתו והחל לנדוד בין עיירות פולין בעילום שם ולעיתים שימש כחזן מזדמן בקהילות שונות. כאשר קולו בגד בו שב לביתו והתגורר בבית אחותו לאחר שהתגרש מאשתו. הקהילה המשיכה לשלם את משכורתו על אף שלא שימש עוד כחזן בפועל. כאשר התדרדר עוד מצבו הנפשי הוא הועבר לאשפוז בבית מחסה לחולי נפש בוורשה, שם נפטר בי"ז בתמוז תר"י, בגיל 34.

לחנים שחיבר

ליואל דוד מיוחסים הניגונים (לחנים) לפיוטים "מנוחה ושמחה", "והאר עינינו", "ממקומך" מתפילת שחרית, "הבט משמים וראה" מהתחנון, "מן המצר" מן ההלל ו"עזרא הסופר אמר לפניך" מהסליחות.
ראלף קירקפטריק

חייו ועבודתו

קירקפטריק למד תולדות האמנות באוניברסיטת הרווארד והמשיך ללימודים בפריז, אצל נדיה בולאנז'ה ואצל ונדה לנדובסקה, הצ'מבליסטית שעבודתה החלוצית העניקה חיים מחודשים לצ'מבלו. עוד השתלם אצל ארנולד דולמטש בהאזלמיר, היינץ טיסן בברלין וגונתר ראמין בלייפציג. בשנים 1933–1934 לימד באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, אוסטריה. מלגת גוגנהיים אפשרה לו לאחר זאת לחקור כתבי יד ופרטיטורות באירופה.
משנת 1940 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ייל, שם פרסם ביוגרפיה של דומניקו סקרלטי והוצאה ביקורתית של מכלול יצירות סקרלטי (1952). רשימה מוסכמת של יצירות אלה מצוינת עכשיו במספרי קירקפטריק (שסומנו בעבר ב-Kk.ובהוצאות מאוחרות יותר ב-.K בלבד), רישום הנחשב כיום לשיטת המספור התקנית והמוסמכת לסונאטות לכלי מקלדת של סקרלטי (על אף שתי שיטות מספור מתחרות, לפחות) (ראו אופוס (מוזיקה)).
קירקפטריק הקליט מספר רב של יצירות צ'מבלו מאת באך (הקלטות ארכיב). כמו כן הפיק הוצאה של וריאציות גולדברג של באך (1938, הוצאת שירמר, ניו יורק - 37149) הכוללת דיון נרחב בעיטורים, אצבוע, פיסוק, דינמיקה ופרשנות כללית. כמו כן חיבר את "פרשנות לפסנתר המושווה של באך: מסה של מבצע", שיצאה לאור לאחר מותו. 
קירקפטריק ניגן גם מוזיקה מודרנית, כולל הקונצ'רטו לצ'מבלו ותזמורת של קווינסי פורטר, סונאטה לכינור וצ'מבלו של דריוס מיו והקונצ'רטו הכפול לצ'מבלו, פסנתר ותזמורת קאמרית מאת אליוט קרטר, שהוקדש לו.
כנגן ואמן מקליט, נודע בעיקר בביצועי הצ'מבלו שלו ליצירות המקלדת של יוהאן סבסטיאן באך ודומניקו סקרלטי. הוא הקליט גם בקלוויקורד (למשל, את האינוונציות לשניים ושלושה קולות של באך) ובפורטה-פיאנו (בייחוד יצירות של מוצרט).
ראלף קירקפטריק מת בגילפורד, קונטיקט בגיל 72.
הפיגוע בנמל אשדוד

הפיגוע

ב-14 במרץ 2004 שני מחבלים מתאבדים פלסטינים חגורים בחגורות נפץ שהוחבאו מתחת לבגדיהם התקרבו לנמל אשדוד. למרות סידורי הביטחון העצומים במתחם, המחבלים הצליחו לחדור לתוכו. 
ב-16:20 שני המחבלים פוצצו את עצמם- אחד התפוצץ בבניין משרדים במתחם, והשני התפוצץ לאחר כמה רגעים על הגדר בכניסה לנמל. מעוצמת הפיצוץ נהרגו 10 אזרחים, 8 מהם עובדי הנמל, ונפצעו 16. 
החמאס והפת"ח נטלו אחריות משותפת לפיגוע ואמרו כי הוא בוצע על ידי שני בני 18 ממחנה הפליטים ג'אבליה שברצועת עזה. שני המחבלים הצליחו 
לחדור מהרצועה כשהסתתרו בתוך מכולה עם דופן כפולה שעברה במעבר קרני. מנהיג חמאס בעזה מסר כי התוכנית המקורית הייתה להתפוצץ לצד מכלי דלק בנמל; ישראל אמרה כי המחבלים התכוונו לבצע "מגה פיגוע" עם מאות נפגעים, אך במקום זאת הם התפוצצו במרחק מאות מטרים ממכלי הדלק.
מאוחר יותר נחשף כי ניזאר ריאן מימן ותכנן את הפיגוע. בעקבות הפיגוע התקבלה בקבינט המדיני-ביטחוני החלטה לחסל את מנהיג החמאס אחמד יאסין, ו-8 ימים לאחר הפיגוע הוא חוסל.
לאחר האירוע, נבנו שתי אנדרטאות זיכרון לנרצחים בפיגוע; האחת בשדרות בן-גוריון פינת שדרות הרצל בעיר אשדוד, אנדרטה עשויה כגשר מתכת מבוקע ומעליו שחפים מרחפים. השנייה היא כיכר בכניסה לנמל שנקראת '"כיכר השמונה", לזכר שמונה מעובדי הנמל שנהרגו בפיגוע, כיכר ובה שמונה עצי זית.
ג'יימי בל

ביוגרפיה

בל נולד בבילינגהאם שבצפון-מזרח אנגליה וגדל במשפחה חד-הורית. בגיל 6 החל לרקוד, בעקבות אחותו, ובגיל 9 החל לשחק.

קריירה

בשנת 2000 השתתף בסרט "בילי אליוט", בו גילם את התפקיד הראשי, נער בן 11 הגדל בעיירת פועלים בצפון אנגליה וחולם להיות רקדן בלט, כל זאת על רקע שביתת הכורים ב-1984. בדומה לדמות אותה גילם, גם בל רקד בתחילה בהיחבא, וסבל מהקנטות מצד חבריו ללימודים, כשגילו על כך. על תפקידו כבילי אליוט, אותו גילם בגיל 14, זכה בשנת 2001 בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, כשהוא גובר על מועמדים כראסל קרואו, טום הנקס ומייקל דאגלס, וכן במספר פרסים נוספים, ובהם פרס הקולנוע העצמאי הבריטי בקטגוריית השחקן המבטיח.
ב-2002 גילם את טוראי צ'ארלי שייקספיר בסרט האימה המלחמתי "משמרת המוות".
בהמשך העשור הראשון של המאה ה-21 השתתף בל במספר סרטים נוספים, ובהם הגרסה המחודשת ל"קינג קונג" (2005), "האלאם פו" (2007) ו-"ג'אמפר" (2008). על תפקידו ב"האלאם פו" היה מועמד לפרס באפט"א הסקוטי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, ועל תפקידו ב"ג'אמפר" היה מועמד לפרס ה-MTV, לצדו של היידן כריסטנסן. בשנת 2008 שיחק לצד דניאל קרייג בסרט "התנגדות" העוסק בקבוצת יהודים פרטיזנים במהלך השואה במלחמת העולם השנייה. בשנת 2011 השתתף בסרט ההנפשה "הרפתקאותיו של טינטין: סודו של החד-קרן", בו דיבב את קולה של הדמות הראשית. הסרט מבוסס על הקומיקס טינטין מאת האמן הבלגי ארז'ה. כמו כן, בשנת 2011 שיחק לצד צ'נינג טייטום בסרט "העיט" הוא גילם את דמותו של אסקה, עבדו של החייל הרומי אותו גילם צ'אנינג.
מ-2014 בל מגלם את אברהם "אייב" וודהול, הדמות הראשית, בסדרת הדרמה התקופתית "המרגלים של וושינגטון" של ערוץ AMC האמריקאי.
ב-2015 גילם את דמותו של בן גרים / הדבר בסרט "ארבעה מופלאים". ב-2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרט "כוכבים חיים לנצח", לצד אנט בנינג. ב-2019 גילם את ברני טופין בסרט "רוקטמן" המבוסס על חייו של אלטון ג'ון. באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של גיא נתיב "סקין".

חיים אישיים

בשנת 2005, החל בל לצאת עם השחקנית האמריקאית-יהודייה אוון רייצ'ל ווד לאחר שהכירו בצילומי הקליפ של גרין דיי לשיר "Wake Me Up When September Ends". לאחר שנה נפרדו השניים. במהלך שנת 2011, הם חזרו ונישאו ב-30 באוקטובר 2012. יש להם ילד אחד שנולד ביולי 2013, והם נפרדו במאי 2014.
החל משנת 2015, בל יוצא עם עמיתתו לסרט "ארבעה מופלאים", השחקנית האמריקאית קייט מארה. בינואר 2017 הם התארסו.
אפרים קופפר

אפרים קוּפּפֶר (בפולנית: Franciszek Kupfer;‏ 1905 – 1993) היה חוקר יהדות ומהדיר ספרי ראשונים פולני-ישראלי.

קורות חייו

אפרים בן אברהם קופפר נולד ב-1905 בעיירה פוזוביצ'ה שבפולין. הוריו נמנו עם חסידי חנצ'ין. בילדותו קיבל חינוך חסידי ותורני ונודע לבקי במרחבי הספרות התלמודית. בגיל צעיר התייתם מאביו. קופפר היה מקורב לרבים מגדולי פולין באותו זמן, ואף שימש כמזכירו של ר' מאיר אריק. כרבים מצעירי הדור ההוא, נטה גם הוא בשלב מסוים בחייו אחר הקומוניזם ואף ישב זמן מה בכלא הפולני בגלל פעילות זו. קופפר נישא בפולין למרים וינטרויב ולזוג נולדו חמישה ילדים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט קופפר לברית המועצות. מכיוון שסירב לקבל על עצמו אזרחות סובייטית, נשלח למחנה עבודה בסיביר. חייו ניצלו בעזרת אזרח רוסי שהכיר לו טובה עוד מפולין, ולאחר המלחמה הוא חזר לפולין, שם גילה שאמו, אשתו וכל חמשת ילדיו נספו בשואה.
קופפר חזר לבירה ורשה, שם היה לחוקר במכון ההיסטורי היהודי ובאקדמיה הלאומית למדעים. הוא לימד יהדות באוניברסיטת ורשה ופרסם מספר פרסומים בשפה הפולנית וביידיש על תולדות היהודים. בפולין נישא בשנית להלנה סוכצקי, ולאחר שאיבד את כל משפחתו הענפה בשואת יהודי פולין, זכה לגדל משפחה ולראות ילדים ונכדים.
בשנת 1957 נפטר בנו מנישואיו השניים, והוא עלה לישראל עם אשתו הלנה. עם עלייתו התקבל לעבודה במכון לתצלומי כתבי יד עבריים (לימים חלק מהספרייה הלאומית), שם עבד 30 שנה וזכה להערכה מרובה בזכות ידענותו המופלגת בספרות היהודית לדורותיה וידיעותיו ההיסטוריות הרבות.
קופפר פרסם מספר רב של מאמרים בפולנית ביידיש ובעברית.
טובה ארן

טובה ארן היא מחברת ספרי בישול ישראלית.
את אהבתה לבישול, ארן ספגה מסבתה, כשנהגה לסייע לה במטבח בהכנת החלות בימי חמישי ושישי. בתקופת מלחמת העולם השנייה היא התנתקה מאהבתה, אך לאחר שעלתה לישראל ותוך כדי הסתגלות לחייה במדינה החדשה וגידול בנה, היא חזרה אל אהבתה מילדות.
בשנת 1971 פתחה ביחד עם רפי ניצחון את חנות ה"צ'יק בר" שהתרכזה במטעמים העשויים מעוף, הודו ומוצרים נלווים שלהם.
ארן הקימה ומנהלת את מרכזי ההדרכה לאירוח ולתרבות המזון של תנובה ואסם משנת 1972. המרכז החל מהדרכות כלל ארציות של דיילות תנובה בערבי הדרכה והדגמה שנקראו "ערבי גבינה ויין" והצלחתם הרבה הובילה להקמת המרכז בתל אביב. ארן הדריכה בסדנאות לקישוטי מזון, והייתה בעלת טור קבוע במוסף "סגנון" במעריב.
כיכר קרוסל

כיכר קרוסל (בצרפתית: Place du Carrousel) היא כיכר הנמצאת ברובע הראשון של פריז בירת צרפת - במרכז מוזיאון הלובר (בין האגף הצפוני, הדרומי והמערבי של המבנה). במרכז הכיכר נמצא שער הניצחון של קרוסל. 
הכיכר נקראת על שם הקרוסל - המצעדים הצבאיים שנערכו בה בעת שארמון הלובר שימש את בית המלוכה כבית מגורים.

היסטוריה

בטרם קושרו במבנים טירת הלובר וארמון הטווילרי, שכנה בין השנים שכונת מגורים צפופה. כיכר קרוסל שכנה במפגש רחובות בשכונה זו עם חצרות ארמון הטווילרי.

המהפכה הצרפתית

בליל ה-10 באוגוסט 1792, המהפכנים הקיצוניים, שנתמכו על ידי הקומונה הפריזאית התקיפו את ארמון הטווילרי. המון זועם התקרב מבעד לרחובות הצרים לעבר כיכר קרוסל וממנה לארמון הטווילרי עליו הגן משמר שווייצרי. הקרב שהתפתח בין ההמון הביא ל-700 הרוגים מבין התוקפים והמגינים, ומלך ומלכת צרפת נשבו על ידי ההמון.
נפוליאון בונפרטה הגיע לכיכר זמן קצר לאחר הטבח ונדהם ממראה ההרוגים השרועים בכיכר ובגני הארמון.
ב-21 באוגוסט 1792 הותקנה בכיכר גיליוטינה בה הוצאו להורג 35 איש, ובהם שר הימיה ארנו דה לאפורט והסופר ז'אק קאזו, עד להסרתה ב-11 במאי 1793. גיליוטינה זו פעלה במקביל לזו שהוצבה בכיכר המהפכה (לימים כיכר הקונקורד).

הקמת הפירמידה

ב-2 באוגוסט 1793 הוקמה באתר בו ניצבה הגיליוטינה פירמידה עשויה עץ ועליה כתובת לזכרו של ז'אן-פול מארה: 
Aux mânes de Marat 13 juillet an I. Du fond de son souterrain il fit trembler les traîtres. Une main perfide le ravit à l'amour du peuple
כמו כן הוצגו בכיכר חלק מהאמבטיה בה נרצח, וכתביו.

הכיכר כיום

בין השנים 1806–1808 נבנה במרכז הכיכר שער הניצחון של קרוסל. במסגרת שיפוץ מוזיאון הלובר בשנת 1989 נבנה מתחת לכיכר מרכז קניות תת-קרקעי וחלק מאולמות הכניסה למוזיאון.
השיטה (סדרת טלוויזיה)

עונה 1

הדמות הראשית היא רודיון מגלין (קונסטנטין חבנסקי) גבר מסתורי ואישיות יוצאת דופן, חוקר ברמה הגבוהה ביותר בשירות משטרת הפדרציה הרוסית, אשר חושף את המורכבויות הגדולות ביותר בתיקי רצח. הוא רגיל לעבוד לבד, מבלי שיהיה לו צורך לחשוף את סודות שיטת החקירה שלו. בוגרת בית הספר למשפטים יסניה סטקלובה (פאולינה אנדרייבה) מתקבלת לעבוד כחוקרת בוועדת החקירות של רוסיה ולשמש כעוזרת למגלין. לה יש סיבות אישיות לעבוד עם החוקר המהולל, בתקווה שתוכל בעזרתו למצוא את הרוצח של אמא שלה שנהרגה בנסיבות מסתוריות, אביה מסתיר פרטים חשובים מהאירוע, אך היא עדיין מקווה לעלות על עקבותיו של הרוצח. עד מהרה, עבודתה עם מגלין הופכת עבורה לחוויית התלמדות קשה במיוחד.

עונה 2

שנה חלפה מאז מותו של מגלין ויסניה מתקשה לשכוח את מה שקרה. רוחות העבר רודפות אותה ומחזירות אותה ליום מותו של מגלין. היא מנסה להתחיל את החיים מחדש, יחד עם בעלה ועם תינוקת, אבל כל מה שהיא משתוקקת לו הוא לחזור לעבודתה כחוקרת.
סדרת רציחות מסתוריות מאפשרות את חזרתה לעבודה, אך באותו היום היא מאבדת את השותף שלה והיא מבינה שהיא חייבת שיטה, על מנת ללכוד את הרוצח. משמעות הדבר שהיא מוכרחה לשחזר מזכרונה את כל מה שמגלין לימד אותה. החיפושים מובילים אותה לחשיפת סודות העבר.

השראה

מפיקי הסדרה הדגישו לא פעם כי "השיטה" היא עבודה עצמאית ומקורית, המבוססת על תסריט מקורי. בשלבי ההפקה המוקדמים נטען שהסדרה מהווה אתחול ועיבוד לסדרת הטלוויזיה "דקסטר", אך היוצרים דחו טענה זו, אך אישרו שהושפעו במקצת מהסדרה "בלש אמיתי". למעשה, הסדרה מגוללת אירועים ותיקי חקירה אמיתיים כדוגמת אנדריי צ'יקטילו (שכונה הרוצח מליפצק), תיק החקירה על אנטולי סליבקו, אירועי הירי בבית הספר מספר 263 במוסקבה וכן התייחסות לרוצח אנטולי אונופריינקו, שדמותו שימשה השראה לדמות "היורה" בגילומו של אלכסיי סרבריאקוב.

שיווק

ב¯1 במרץ 2017 המפיק אלכסנדר צקאלו הודיע על מכירת זכויות השידור מחוץ לרוסיה לרשת נטפליקס.

פסקול

את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה כתב ריאן אוטר.
ביירות (להקה)

Beirutando na Praça: "מתביירתים" בכיכר

הופעת הלהקה במסגרת מיני-סדרה בברזיל העלתה את הפופולריות שלה במדינה. הובילה להיווצרותו של פרויקט ב-30 באוגוסט 2009 בו 7 להקות הופיעו עם גרסאות כיסוי של שירי הלהקה ברחובות ערים בברזיל (ריו דה ז'ניירו, קוריטיבה, סאו פאולו ועוד) תחת השם Beirutando na Praça הרעיון מאחורי הפרויקט התהווה ברשת חברתית מקומית על ידי שתי ברזילאיות, שניסו לגבש להקות אינדי בברזיל שיתחילו עם מכנה משותף מסוים: המוזיקה של הלהקה. ההיענות לפרויקט הייתה רבה.
טרסם סינג

ביוגרפיה

סינג נולד בהודו וגדל בהרי ההימלאיה. בבגרותו למד עיצוב ואמנות בקליפורניה. את דרכו המקצועית החל כבמאי וידאו-קליפים ופרסומות. בין היתר ביים את הקליפ של השיר "Losing My Religion" של להקת אר.אי.אם. שזכה בתואר קליפ השנה של MTV‏ (1991), וביים פרסומות למותגים קוקה קולה ונייקי.
סרטו הראשון כבמאי היה "תא קטלני" (2000).
סרטו השני "מעבר לכל חלום" (2006), הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ושנתיים לאחר מכו יצא לאקרנים בארצות הברית.
סרטו הבא של סינג, בני אלמוות, היה עיבוד חדש לסיפור מהמיתולוגיה היוונית, והוא יצא לאקרנים ב-2011.
בסרטיו שם טרסם סינג דגש על העיצוב האמנותי והם מתאפיינים בתלבושות מרהיבות ואתרי צילום ייחודיים.
פלאצו פובליקו (סן מרינו)

פלאצו פובליקו (איטלקית Palazzo pubblico) או פלאצו דל גוברנו (Palazzo del Governo - "ארמון הממשל") הוא המרכז השלטוני של הרפובליקה של סן מרינו, והוא שוכן בכיכר החירות (Piazza della Libertà) בעיר סן מרינו.
הארמון משמש כמשכנם של ה"קפיטאני רג'נטי" (Capitani Reggenti), או הקפטנים-מושלים, המשמשים כראשי המדינה, ראשי הרשות המבצעת, ויושבי-ראש הרשות המחוקקת, "קונסיליו גראנדה אה ג'נראלה" (Consiglio Grande e Generale - "האספה הגדולה והכללית") המשמשת כרשות המחוקקת של סן מרינו, "קונגרסו די סטאטו" (Congresso di Stato - "אספת המדינה") או הממשלה, ו"קונסיליו דיי דודיצ'י" (Consiglio dei XII - "אספת השנים עשר") שהיא הערכאה העליונה של הרשות השופטת במדינה.

היסטוריה

הארמון הוקם החל בשנת 1884, במקום בו שכן מבנה קודם בשם "דומוס מאגנה קומוניס" (Domus Magna Comunis - "בית הקהילה הגדול"). מבנה זה הוקם בין השנים 1380-1392, ושימש את מוסדות השלטון של המדינה עד שנהרס במאה ה-19 כדי לפנות מקום לארמון החדש. ב-1894 הסתיימה הקמתו של המבנה החדש שנבנה בסגנון ערי המדינה של איטליה במאה ה-13 וה-14. המבנה שופץ שוב מאה שנים לאחר הקמתו, ונחנך מחדש ב-30 בספטמבר 1996.

חזית המבנה

חזית המבנה מתאפיינת בשלושה פתחים בקומה הראשונה ובשלושה חלונות בקומה השלישית, שמעליה ניצב מגדל השעון. החזית עשויה אבן חול, וקבועים בה סמליהן של מספר משפחות אצולה איטלקיות, כשבין הפתחים תבליטים של סמלי ארבע הערים המקוריות של סן מרינו. במרכז הקומה השנייה תלויה מרפסת שבה נערך טקס מינוים של המושלים אחת לשישה חודשים. בפינתה הימנית של החזית ניצב פסל ארד של מרינוס הקדוש, אבי הרפובליקה, ועל מגדל השעון טריפטיכון עשוי פסיפס, המתאר את שלושת הקדושים האחרים של המדינה: לאו הקדוש, אגאתה הקדושה וקווירינוס הקדוש מסיסק.

פנים המבנה

באולם הכניסה גרם מדרגות אבן גדול המוביל אל הקומה השנייה ותקרתו עשויה עץ צבעוני. על הקיר השמאלי קבוע סמל גדול של הרפובליקה עשוי מאבן חול, וגרם המדרגות מעוטר בשתי קשתות מהמאה ה-16. שתי הדלתות באולם מובילות לאולם הכס של המושלים ואל מזכירות המדינה.
חלל הקומה השנייה, או קומת הביניים, צופה אל אולם הכניסה, ועל אחד מקירותיו ציור המתאר את שחרורה של סן מרינו ב-5 בפברואר 1740 מכיבושה בידי הקרדינל ג'וליו אלברוני. אלברוני מתואר בציור כעץ מאיים (Albero באיטלקית הוא עץ), וכוכב מסמל את אגתה הקדושה, שה-5 בפברואר הוא יום חגה. ברקע נראים הר טיטאנו ושלוש המצודות של סן מרינו, עם הכתובת "נעלם, נמלט, הסתלק." ליד הציור מונח פסל ראשו של האפיפיור קלמנס השנים עשר אשר סייע לרפובליקה במאבקה.
בקומה השלישית נמצאים אולמות האספה הגדולה והכללית ואספת השנים-עשר. על הקיר קבוע הטריפטיכון המקורי של שלושת הקדושים, שהעתק שלו בפסיפס נמצא כיום על מגדל השעון. הטריפטיכון המקורי היה קבוע במגדל השעון עד 1922, אך הוא ניזוק מפגעי מזג האוויר והועבר לתוך המבנה.

טקס החלפת המשמרות

בארמון מתקיים טקס החלפת המשמרות של "המשמר לובש המדים להגנת המצודה" (Nucleo Uniformato della Guardia di Rocca). הטקס מתקיים אחת לשעה בין החודשים מאי לספטמבר. המשמר הוקם ב-1754 ובו שתי מחלקות - "המשמר לובש המדים" (Nucleo Uniformato) המופקד על שמירת הסדר במדינה, בניני הציבור שלה ועל גבולותיה; וסוללת התותחנים (Compagnia d'Artiglieria) הפועלת בחגים ובטקסים בלבד.
אדם דרייבר

ראשית חייו

דרייבר נולד בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית. בנם של ננסי וג'ו. 
הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 2001. זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר, דרייבר התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא שירת שנתיים ו-8 חודשים לפני שנפצע ברכיבת אופניים, ושוחרר מסיבה רפואית לפני שנשלח לעיראק.
לאחר מכן למד שנה באוניברסיטת אינדיאנפוליס ואז עבר לבית הספר ג'וליארד ללימודי דרמה. הוא קיבל תואר בשנת 2009.

קריירה

לאחר תום הלימודים, דרייבר החל לשחק בניו יורק, והופיע בברודוויי ואוף ברודוויי ומדי פעם עבד כפיקולו וכמלצר. 
בשנים 2012-2017 שיחק בסדרה "בנות" מבית HBO. בשנת 2013 שיחק בסרט "בתוך לואין דיוויס" של האחים כהן, בסרט האוסטרלי "מסלולים" לצד מיה וסיקובסקה, בסרט "ציפור כחולה", ובסרט "אולי בכל זאת" לצד דניאל רדקליף.
בשנת 2014 שיחק בסרט לבבות רעבים, בסרט כאן אני משאיר אותך ובסרט "כשנהיה צעירים". על תפקידו בסרט "לבבות רעבים" זכה בגביע וולפי לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-2015 הוא השתתף בתפקיד הנבל הראשי, קיילו רן, בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר".
בשנת 2016 כיכב בסרטו של מרטין סקורסזה "שתיקה", דרמה היסטורית שמתרחשת במאה ה-17 ביפן. באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של ג'ים ג'ארמוש "פטרסון", ובסרטו של ג'ף ניקולס "ספיישל חצות".
בשנת 2017 שיחק לצד צ'נינג טייטום בקומדיה "לוגאן לאקי" של הבמאי סטיבן סודרברג. באותה שנה שב לגלם את דמותו של קיילו רן בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי".
בשנת 2018 שיחק בסרט "שחור על לבן", תפקיד עליו קיבל מומעדמות לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 2019 שיחק בסרטו של ג'ים ג'ארמוש "המתים אינם מתים".

חייו האישיים

דרייבר התחתן ב-22 ביוני 2013 עם ג'ואן טאקר, שהייתה חברתו עוד מימיו בלימודי הדרמה.
דרייבר מנהל ארגון ללא מטרות רווח בשם "אומנות בכוחות המזוינים" אשר מבצע הופעות בפני אנשי צבא. הוא רואה בג'ון קסאווטס מודל לחיים יצירתיים.
אלן דיטורנייה

ביוגרפיה

אלן דיטורנייה נולד בקאניוט, לאנד, גסקוניה וגדל בפונדק המשפחה הקיים מזה כמה דורות, שם סייע לאמו וסבתו. הוא למד בבית ספר למלונאות בטולוז והמשיך את לימודיו במונקו, גרמניה ושוודיה. ב-1973 פתח את הביסטרו "טרו גסקון" (Trou Gascon ; החור הגסקוני) ברובע השנים-עשר של פריז והשיג 16/20 במדריך גו מיו וכוכב במדריך מישלן האדום ב-1977 והעפיל ל-18/20 בגו מיו ושני כוכבים במישלן ב-1982. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ב-1986 פתח את קארה דה פייאן בפריז בסמוך לכיכר ונדום. ב-2003 הוא פתח את Pinxo במלון פלזה בכיכר ונדום בפריז.
מטבחו של דיטורנייה מבוסס על גסקוניה בה גדל, תוך שילוב השפעות זרות. ספר הבישול שלו מוקדש ברובו למטבח הגסקוני המסורתי.