google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי בורקינה פאסו–קוריאה הצפונית

היסטוריה

היחסים היו קרובים במיוחד במהלך המלחמה הקרה, כאשר קוריאה הצפונית הייתה פעילה ביותר בענייני החוץ שלה. קוריאה הצפונית סיפקה ציוד צבאי לצבא של מה שהיה אז הרפובליקה של וולטה העילית באמצע שנות השבעים, בתקופת שלטונו של אלוף גנרל סנגולה למאיזאנה. קוריאה הצפונית גם סיפקה סיוע חקלאי וטכני לבורקינה פאסו במהלך המלחמה הקרה. הסיוע הצבאי נמשך תחת שלטונו של קפטן תומא סנקרה, בהסכם שנחתם ב-1983. סנקרה, מהפכן מרקסיסטי, ביקר בפיונגיאנג מספר פעמים, תחילה כראש הממשלה ב-13 במרץ 1983 ולאחר מכן כנשיא ב-3 בספטמבר 1985. על פי הדיווחים, בתקופה זו נוצרה אגודת הידידות קוריאה הצפונית-בורקינה פאסו.
היחסים נשארו קרובים בתקופת שלטונו הראשון של יורשו של סנקארה, בלז קומפאורה, שעלה לשלטון בהפיכה צבאית ב-1987. קומפאורה ביקר בפיונגיאנג בספטמבר 1988. בסוף שנות השמונים היו כמה מקרים של שיתוף פעולה בין שתי המדינות - לדוגמה, הקמפיין הצפון קוריאני להקים תיאטרון פתוח בקודוגו, ונחתם הסכם סחר להחלפת כותנה ומינרלים של בורקינה פאסו למכונות חקלאיות צפון קוריאניות. הפעילות הדיפלומטית ירדה לאחר המלחמה הקרה, אך נמשך שיתוף הפעולה. בשנת 1998 השלימה ממשלת קוריאה הצפונית את בנייתם של חמישה מאגרי מים קטנים בבורקינה פאסו.
בהיותה משוחררת מהיחסים המסורתיים עם המדינה, הצביעה בורקינה פאסו - אז חברה זמנית של האו"ם באותה עת - בעד החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1874 בשנת 2009, שהטילה סנקציות כלכליות נוספות על קוריאה הצפונית. בהצהרה אמר נציג בורקינה פאסו כי הצבעת ארצו נובעת ממחויבותה לעולם ללא נשק גרעיני.

סחר

בשנת 2016, הסחר הבילטראלי היה שווה 34 מיליון דולר, מה שהופך את בורקינה פאסו לשותפת הסחר השביעית בגודלה של קוריאה הצפונית.
PBM מארינר

תכנון ופיתוח

ב-1937 תיכננה חברת גלן ל. מרטין ספינה מעופפת דו-מנועית חדשה שנועדה להחליף את מטוס המרטין P3M המיושן. החברה קיבלה הזמנה לייצור אב טיפוס ראשון ב-30 ביוני 1937, וב-28 בדצמבר קיבלה הזמנה לייצור 21 מטוסי מרטין מרינר מדגם PBM-1. ב-18 בפברואר 1939 טס מטוס ה-PBM הראשון.
במטוס הותקנו חמישה צריחים ותאי פצצות. המצופים שעל הכנפיים בדגם ה-PBM-1 היו מתכנסים בעוד שבדגם ה-PBM-3 היכולת הזו בוטלה.

היסטוריה מבצעית

מטוס המרינר הראשון נכנס לשירות בצי האמריקני ב-1 בספטמבר 1940. לפני הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, נעשה שימוש במטוסי המרינר בעיקר לצורך ביצוע סיורים באוקיינוס האטלנטי. לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור שהביאה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה, נעשה שימוש במטוסים לצורך לחימה בצוללות אויב. ב-30 ביוני 1942 הוטבעה צוללת אויב ראשונה (צוללת גרמנית) על ידי מטוס מרינר. בסיום המלחמה נזקפו 10 הטבעות של צוללות לטובת מטוסי המרינר.
במחצית הראשונה של שנת 1943 רכש משמר החופים האמריקני 27 מטוסי מרינר מדגם PBM-3. בסוף 1944, רכש המשמר 41 מטוסי מרינר נוספים מדגם PBM-5 ונוספים נרכשו במהלך המחצית השנייה של 1945. במטוסים נעשה שימוש לצורך משימות חיפוש והצלה ארוכות טווח והם היו בשירות המשמר עד 1958, אז הוחלפו בהדרגה על ידי מטוסי הP5M מרלין וה-HU-16 אלבטרוס החדשים יותר.
הצי האמריקני המשיך לעשות שימוש במטוסי המרינר גם לאחר מלחמת העולם השנייה. במלחמת קוריאה נעשה שימוש במטוסים לצורך משימות סיור. המטוסים הוסיפו לשרת בצי עד יולי 1956, אז הוחלפו על ידי מטוסי P5M מרלין.
בסוף 1943 הוחכרו 12 מטוסי מרינר מדגם PBM-3R לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי לצורך הובלת חיילים וציוד. המטוסים נותרו בשירות האוסטרלים עד 1948. 
חיל האוויר המלכותי הבריטי רכש 17 מטוסי מרינר מדגם PBM-5A בסוף שנת 1955 אולם לא עשה בהם כמעט שימוש וחלקם אף הוחזר לצי האמריקני.
חיל האוויר המלכותי ההולנדי רכש 17 מטוסי מרינר מדגם PBM-5A בסוף שנת 1955, אולם לאחר סדרה של תאונות הוצא אחרון מטוסי המרינר משימוש בחודש דצמבר 1959.
רוברט בראון (קצין)

ביוגרפיה

בראון גדל בגרוס פוינט וודס שבמישיגן והצטיין בנעוריו בענפי ספורט שונים. למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בה היה חבר בנבחרת הכדורסל של המוסד, ב-1981 סיים תואר ראשון והתגייס לצבא ארצות הברית. 
שירת כמפקד מחלקת חי"ר ממוכן וסגן מפקד פלוגה בבסיס פורט קרסון בקולורדו. פיקד על פלוגה בגדוד הרביעי של רגימנט החי"ר העשירי בדיוויזיית החי"ר הרביעית. לאחר קורס קציני שריון מתקדם ולימודי תואר שני מילא תפקידי הדרכה. ב-1992 הוצב בהוואי שימש קצין תכנון וסגן קצין מבצעים במפקדת כוחות הצבא של פיקוד האוקיינוס השקט. שימש סגן מפקד הגדוד הראשון בחטיבה 21 של דיוויזיית הרגלים ה-25 ובמסגרת זו השתתף בכוח ההתערבות הצבאית בהאיטי  לאחר ההפיכה הצבאית במדינה. שירת בענף חי"ר בפיקוד כוח האדם של הצבא, כעוזר לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית ובמחלקת התכנון במטה הצבא.
בשנים 1998–2000  פיקד על גדוד חי"ר ממוכן - הגדוד השני בחטיבת הפרשים החמישית של דיוויזיית הפרשים הראשונה, ונשלח עמו לבוסניה כחלק מכוח הייצוב הרב-לאומי. 
ב-2002 מונה למפקד חטיבה 1 דיוויזיית הרגלים ה-25 ובשנים 2004–2005 פיקד עליה במלחמת עיראק. בתפקידו הבא שירת כעוזר למפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט. 
ב-2008 הוצב פעם נוספת בעיראק הפעם כסגן מפקד דיוויזיית הרגלים ה-25. ב-2010 מונה לראש מטה מפקד כוחות הצבא בפיקוד אירופה ונאט"ו. בתפקידו הבא שירת כמפקד המרכז למצוינות בתמרון בפורט בנינג המשתייך לפיקוד האימונים וההדרכה. ביולי 2012 מונה למפקד קורפוס I ולמפקד בסיס הכוחות המשולבים לואיס-מקורד במדינת וושינגטון. בפברואר 2014 מונה למפקד מרכז האימונים המשולב וסגן מפקד פיקוד האימונים וההדרכה. 
באפריל 2016 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית בפיקוד האוקיינוס השקט. 
בראון בעל תואר שני בטכנולוגיית הוראה מאוניברסיטת וירג'יניה, תואר שני לימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית מהמכללה הלאומית למלחמה. נשוי לפטי ואב לשלוש בנות.
פיגוע הירי בצומת עפרה

הפיגוע

ב-9 בדצמבר 2018, סמוך לשעה 21:30, הגיעו מחבלים בנסיעה ברכב סמוך לתחנת אוטובוס בצומת עפרה ואחד מהם החל לירות לכיוון אנשים שעמדו בתחנה. כתוצאה מהירי נפצעה באורח קשה שירה איש-רן שהייתה בחודש השביעי להריונה, בעלה עמיחי נפצע באופן בינוני וחמישה אזרחים נוספים נפצעו בדרגות שונות.
שירה פונתה על ידי צוותי ההצלה לבית החולים שערי צדק בירושלים כאשר היא במצב קשה, הובהלה לניתוח חירום והרופאים יילדו אותה והעבירו את הפג ליחידה לטיפול נמרץ בילוד כשהוא סובל מפגיעה רב-מערכתית. לאחר שלושה ימים נפטר, ובהספדים ניתן לו השם עמיעד ישראל. ב-26 בדצמבר קיבלה המשפחה ספר תורה לזכרו מתורם מברזיל.

לאחר הפיגוע

לפי הערכת השב"כ, פיגוע זה ופיגוע הירי בגבעת אסף בוצעו על ידי מחבלים מאותה חוליית טרור של חמאס.
ב-12 בדצמבר אותרו המחבלים, אחים בני חמולת ברגותי, על ידי השב"כ סמוך לרמאללה על ידי כוחות הימ"מ וצה"ל. אחד המחבלים,צאלח ברגותי, נהרג כשניסה לברוח ומספר חשודים נוספים נעצרו. ב-8 בינואר 2019 נעצר עאסם ברגותי, אחד המחבלים שהשתתפו בפיגוע. 
ב-4 במרץ 2019, כחודשיים לאחר הפיגוע, אישר בג"ץ להרוס את ביתו של עאסם ברגותי ולמחרת הרס צה"ל את הבית. ב-17 באפריל 2019 הרס צה"ל את ביתו של צאלח ברגותי.
מירו בן שמעון

קריירה

בן שמעון גדל במחלקת הנוער של קבוצת הפועל אשדוד ושיחק עונה אחת בקבוצה הבוגרת של המועדון, ולאחר מכן עבר למכבי יבנה בה שיחק במשך רוב הקריירה. קבוצתו האחרונה הייתה במכבי עירוני אשדוד, בה שיחק כחצי עונה.
כמאמן החל את דרכו באימון קבוצת הנוער של מכבי עירוני אשדוד בעונת 1997/1998 כשהעפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית (כיום ליגת העל לנוער). והמשיך בה עונה וחצי נוספות.
בעונת 1999/2000 החליף את ניסים בכר באמצע העונה כמאמן מ.ס. אשדוד, והצליח להשאיר את הקבוצה בליגת העל. בהמשך אימן לתקופה קצרה בליגת הלאומית את הפועל כפר סבא לאחר שנקלעה לסכנת ירידה והצליח להשאיר אותה בליגה, ולאחר מכן אימן את עירוני ראשון לציון.
הישגו הגדול ביותר היה ההעפלה לגמר גביע המדינה עם קבוצתו הפועל אשקלון בעונת 2006/2007, בה הפסיד להפועל תל אביב בפנדלים. באותה עונה ירדה הפועל אשקלון לליגה הארצית.
בעונת 2007/2008 עבר לאמן את קבוצת האוהדים החדשה הפועל קטמון מליגה א' דרום, אף שהוצעו לו חוזים בקבוצות מליגות יותר גבוהות. למרות הכישלון של קטמון לעלות לליגה הארצית, הושאר בן שמעון לעונה נוספת, אך פוטר 3 מחזורים לאחר תחילתה.
ביולי 2009 מונה בן שמעון למנהל מקצועי של מחלקת הנוער במועדון ספורט אשדוד, תפקיד אותו מילא שנה אחת.
בפברואר 2013 מונה בן שמעון לתפקיד מאמן הכח עמידר רמת גן, ובתום העונה סיים את תפקידו.
בן שמעון נשוי ואב לשישה ילדים (שלוש בנות ושלושה בנים). בניו רן ואמיר בן שמעון הם כדורגלנים.
רפאל יונה טיקוצ'ינסקי

ביוגרפיה

נולד לישראל מאיר ולחיה גיטל טיקוצ'ינסקי. סבו הוא הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, ומצד אמו - הרב רפאל יונה ראם מבירז', דיין בירושלים. דודו הוא הרב משה טיקוצ'ינסקי, שהיה המשגיח של ישיבת סלבודקה בבני ברק.
בילדותו עברה משפחתו לרמת השרון לגור על יד הפרדסים שבבעלותם. בסיום העבודה נהג האב ללמוד עם רב המקום, הרב צבי יהודה אדלשטיין, אביהם של הרב גרשון אדלשטיין והרב יעקב אדלשטיין.
למד בישיבת אור ישראל לצעירים. בגיל 14 נכנס ללמוד בישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב שמואל רוזובסקי והרב שך. בהגיעו לגיל קיבוץ עבר ללמוד בישיבת בריסק. הרב יוסף שלמה כהנמן כינס בחורים וקבל בפניהם שאם הישיבה אינה עומדת בדרישות של טיקוצ'ינסקי, אינה שווה שאכהן בה].

כר"מ וכראש ישיבה

כרווק נסע לשבתות לישיבת הנגב לומר "חבורות" בישיבה. 
עם נישואיו בשנת תשכ"ג קיבל מתנה לחתונה מהרב יששכר מאיר, פתק שבו רשם "הנך מוזמן לישיבתי לכהן כמגיד שיעור". בישיבה זו לימד כ-15 שנה ובה החדיר את השימוש בשיטת העיון המהירה, הכוללת שינון בעל פה של דפי הגמרא וחזרה עליהם. שיעוריו הצטיינו ביכולת הסברה.
בשנות השמונים הקים בעידוד הרב שך ישיבה בירושלים. קצב הלימוד בישיבה נקבע לעמוד ליום. הישיבה שכנה בבניין בית היתומים דיסקין ונקראה "ישיבת מהרי"ל".
בשלהי שנת תשמ"ה העביר את ישיבתו לירוחם. יחד עם הישיבה הגיעו גם אברכים מתלמידיו. עם הגיעו לירוחם היה הוא הרב הבלתי רשמי של הקהילה. 
נפטר בי"ג בסיוון ה'תשמ"ט לאחר התקף לב.
אחד מבניו הוא ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי, חוקר ישיבות ליטא ותנועת המוסר.
האקדמיה הצבאית הקיסרית

האקדמיה הצבאית הקיסרית (ביפנית: Rikugun Shikan Gakkō 陸軍士官学校) היה בית הספר להסמכת קצינים של הצבא היפני הקיסרי. מסלול הלימודים כלל קורס זוטרים לבוגרי בתי הספר לצוערים מקומיים ולתלמידים שהשלימו ארבע שנות לימוד בחטיבת ביניים, ומסלול מתקדם לפרחי לקצונה.

היסטוריה

האקדמיה הצבאית נוסדה בקיוטו ב-1868, וקיבלה את תוספת "הקיסרית" ב-1874, אז עברה לטוקיו. אחרי 1898 הייתה האקדמיה תחת פיקוח מנהל החינוך הצבאי.
ב-1937 התחלקה האקדמיה, והקורס המתקדם עבר לעיר סגמיהארה שבמחוז קנאגווה, וקורס הזוטרים עבר לאסקה, מחוז סאיטאמה. טקס הסיום של המחזור ה-50 נערך בבניין האקדמיה החדש בסגמיהארה ב-20 בדצמבר 1937, בנוכחות הקיסר הירוהיטו. ב-1938 נחנך בית ספר נפרד לתעופה צבאית.
ביוני 1945 שלחה האקדמיה את כל הסגל וכ-3,000 צוערים למחוז נאגנו, כאמצעי זהירות מפני הפצצת  טוקיו על ידי בעלות הברית, והשאירה כוח צבאי קטן כדי שישמור על המתקנים.
בספטמבר 1945, לאחר כניעת יפן במלחמת העולם השנייה, נטל גדוד מדיוויזיית הפרשים הראשונה שליטה על בניין האקדמיה. האקדמיה נסגרה עם ביטול הצבא הקיסרי היפני בתום 1945, ושטח האקדמיה בסגמיהארה היום הוא חלק מבסיס צבא ארצות הברית.
המוסד המקביל כיום ביפן הוא האקדמיה הלאומית לביטחון של יפן.

תוכנית לימודים

מ-1937 ועד 1945 הוסמכו באקדמיה הצבאית הקיסרית כ-18,476 קצינים.
מועמדים לאקדמיה הצבאית הקיסרית נבחרו בקפידה מתוך בוגרי שלוש שנות לימוד בבתי ספר צבאיים מכינים בטוקיו, אוסקה, נגויה, הירושימה, סנדאי וקוממוטו. בבתי ספר אלה למדו בעיקר בניהם של קצינים ושל חיילים שנפלו בקרב. חלק מהמועמדים היו כבר חיילים מתחת לגיל 25.
תוכנית האימונים כללה שיעורים כלליים ברמת אוניברסיטה, אמנויות לחימה מסורתיות ורכיבה. לאחר השלמת החלק הזוטר בן השנתיים, נשלחו הצוערים לשמונה חודשים לחיל הרגלים, שם למדו על מכלול אמצעי הלחימה שברשות הצבא ופיקוד מחלקתי, בטרם שבו לאקדמיה להשלמת המסלול המתקדם בן השנה ושמונה חודשים. לאחר סיום הלימודים קיבלו הצוערים את התואר קצינים מתמחים, ועם השלמת ארבעה חודשי פעילות עם הרגימנט שלהם קיבלו את דרגת לוטננט שני באופן רשמי.
גיטה דאט

ילדות וצעירות

גיטה גוש רוי צ'אודרי או בקיצור גיטה רוי נולדה בשנת 1930 כאחת מעשרת ילדיה של משפחת בעלי האחוזות (זמינדר) בכפר אידילפור, אז מחוז פרידפור חבל בנגל, בזמנו בהודו הבריטית, כיום גוסאירהט אפזילה במחוז שריאטפור במרכזה של בנגלדש. הוריה היו דבנדראנאת גוש רוי צ'אודארי ודווי אמיה. גילתה משיכה למוזיקה מילדותה, כשהוקסמה על ידי שירי השייטים על נהר פאדמה בחבל מולדתה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, בימי מלחמת העולם השנייה, ככל הנראה בנסיבות הידרדרות המצב הכלכלי והתקרבות החזית לבנגל המזרחית עברה המשפחה לקולקטה ולאסאם כשהשאירה מאחוריה את אחוזותיה ונכסיה. בשנת 1942 כשגיטה רוי הייתה בגיל 12 עברה עם הוריה לדירת מגורים בדדאר במומבאי. רוי המשיכה את לימודיה בתיכון בנגלי מקומי. .כשהייתה בת 16 בשנת 1946 שמע אותה שרה הבמאי פנדיט האנומן פרסאד טיפל את כשרונה ונתן לה הזדמנות ראשונה לשיר שתי שורות בסרט המפורסם שלו "בהאקט פראהלאד".

הקריירה המוזיקלית

בשנים לאחר מכן קיבלה הזמרת הצעירה חוזה קבוע ועד שנת 1950 הפכה למוצלחת שבזמרות הפלייבק ההודיות בז'נאר השירים העצובים-מלנכוליים. בסרט "ג'וגאן" משנת 1950 הקליטה 12 שירים.
בשנת 1951 בזמן שהקליטה את השיר "טדביר סה ביגדי הוי טגדיר" בסרט "באזי" עשתה היכרות קרובה עם במאי הסרט, גורו דאט. בשנת 1953 השניים התחתנו. מאז הלאה היא שרה במיוחד בסרטי בעלה. אחרי הרומן שפיתחה גורו דאט ב-1957 עם כוכבת חדשה של סרטיו, וחידה רחמן, חיי הנישואים התערערו והזמרת חיפשה נחמה בשתיית אלכוהול. גורו דאט מת ב-1964 ממנת יתר של כדורי שינה ואלכוהול, ככל הנראה ניסיון התאבדות שלישי שהצליח.
ב-1958 אחרי שרב עם לאטה מנגשקר, הדיווה האחרת של זימרת הקולנוע ההודי, חזר הבמאי סוצ'ין .ד. בארמן לגיטה דאט כדי שתשיר בסרטיו במקום הזמרת אשה בוסלה שקולה נראה לו גס מדי. אולם מצוקותיה מנעו מדאט לבצע את השירים לפי ציפיותיו של בארמן. גם הוא וגם הבמאי או.פ. נאייאר החלו להעדיף ולטפח את הכוכבת העולה, אשה בוסלה.
גיטה דאט סבלה באותה תקופה ממשבר נפשי ונגררה לקשיים כלכליים.
ניסתה להזניק מחדש את הקריירה שלה על ידי הקלטות בחג דורגה פוג'ה ועל ידי מופעי במה. שיחקה את התפקיד הראשי בסרט הבנגלי "בדהו דאראן" (1967) זכתה בהצלחה אחרונה בשירתה את שיריו של קאנו רוי בסרט "אנובהאב" בשנת 1971
גיטה דאט נפטרה משחמת הכבד במומבאי ב־1972.

חייה הפרטיים

החל מ-26 במאי 1953 גיטה דאט הייתה נשואה למשך מספר שנים לבמאי הקולנוע גורו דאט. להם נולדו שלושה ילדים:טארון (1985-1954), ארון (2014-1956) ונינה (ילידת 1964)
ז'יל פרו

מרקדן למנהל בלט

פרו נולד בליון שבצרפת. הוא הרבה לרקוד עם מארי טליוני, אך שותפותם לא האריכה ימים. לאחר זמן מה סירבה טליוני לרקוד עמו מחשש, שיעיב עליה. הוא עזב את האופרה של פריז ב-1835 לתור מרכזי ריקוד אירופאים כגון לונדון, מילאנו, וינה ונאפולי, שם פגש את קרלוטה גריזי ועמד על כשרונה. הוא אימן אותה והציג אותה לפני העולם כבלרינה הגדולה הבאה בהופעה בלונדון בשנת 1836, כשהוא עצמו רוקד כבן-זוגה.
בעקבות הצלחת תרומותיו לכוריאוגרפיה של ז'יזל, המשיך פרו וכתב את Alma ou La Fille du Feu ("אלמה" או "עלמת האש") (לונדון 1842) לפאני צ'ריטו. הכוריאוגרפיה זכתה להצלחה רבתי. במהלך שש השנים הבאות יצר בקביעות בלטים ב"תיאטרון הוד מלכותה" בלונדון, בהם "אונדין" (1843), "אסמרלדה" (1844), "משפט פאריס" (1846) ו"פה דה קאטר" (12 ביולי 1845). בבלט הזה, הצליח במשימה הקשה, לשכנע את ארבע הבלרינות המובילות באותם ימים להופיע יחד על במת תיאטרון הוד מלכותה בלונדון. רבים מן הבלטים שיצר פרו נכתבו למוזיקה של צ'זארה פוני.
פרו הוזמן לרקוד בבלט האימפריאלי בסנקט פטרבורג ובהמשך התמנה למנהל הבלט שם. הוא נשאר עם הבלט הרוסי האימפריאלי עד 1858. בתקופת שהותו שם, נישא לקפיטולינה סמובסקאיה, תלמידה בבית הספר של התיאטרון האימפריאלי. לזוג נולדו שני ילדים. הוא חזר לפריז לחיים של בטלה יחסית.
פרו מת בעת חופשה בפאראמה, ב-29 באוגוסט 1892.
ג'וד (סרט)

תקציר עלילה

ג'וד פולי הוא צעיר כפרי באנגליה הוויקטוריאנית החולם להיות מלומד באוניברסיטה, אבל נסיבות חייו הקשות לא מאפשרות להגשים את שאיפותיו. הוא נאלץ לעבוד כחרש אבן ולהתחתן עם ארבלה, נערה כפרית בנישואים לא מוצלחים. כמה חודשים אחרי שאשתו נוטשת אותו, ג'וד מנסה להגשים את חלומו. הוא עובר לעיר בה הוא מאמין שכל אחד המוכן להשקיע בלימודיו יצליח לזכות בהשכלה נאותה. בעיר הוא פוגש בדודניתו היפה סו בריידהד, השותפה לדעותיו והבזה למוסכמות. השניים מתאהבים ומתפתח ביניהם קשר רומנטי. בני הזוג מנסים להסתיר את הקשר האסור ביניהם מהחברה השמרנית הסובבת אותם כדי להימנע מסקנדל ומהטרגדיה הבלתי נמנעת.
לאונרדו סיטי טאוור

היסטוריה

בניית המלון החלה בשנת 1997 במגרש בו שכנה בעבר בריכת השחייה גלי גיל. מאז שנחנך בשנת 2000 כונה המגדל "שרתון סיטי טאוור" על שם המלון שפעל במגדל. בשנת 2009 רכשה חברת פתאל ניהול מלונות את חברת אזורים תיירות שניהלה את מלונות שרתון בישראל. שליש מהבעלות על המלון עבר לידי חברת פתאל והיא אף החלה לתפקד כחברת הניהול של המלון, במקום שרתון. שם המלון שונה ל"לאונרדו סיטי טאוור".
סיטי טאואר נחשב למגדל שבו בית המלון הגבוה ביותר בישראל, אך קומותיו העליונות הן דירות מגורים. הוא נחשב לאחד מהמלונות העסקיים המובחרים בישראל. בבניין מעל ל-200 יחידות דיור כמו גם 167 חדרי מלון, סוויטות וחדרים מיוחדים. בקומותיו הראשונות יש חדרי אירועים אחדים, המשמשים לכנסים ולשמחות. בתחתית הבניין נמצא מרתף חניה גדול, שהכניסה והיציאה ממנו נעשים דרך שער יחיד, מצב הגורם לעומס כבד מאוד בשער החניון בתחילתו ובסיומו של אירוע הנערך במלון.
המגדל זכה לחשיפה טלוויזיונית רחבה בשנים 2001-‏2002, כאשר עלתה לאוויר הסדרה "סיטי טאוור", אשר סיפרה את מעלליהם הבדיוניים של הגרים בדירות המגורים שבקומות העליונות.
המלון זכה לפרסום נוסף כאשר חברת הכנסת נעמי בלומנטל נחקרה במשטרה בדצמבר 2002, בחשד שמימנה אירוח במלון לחברי הליכוד, כשוחד בחירות. בלומנטל הורשעה בפרשה זו ונידונה למאסר ולקנס כספי. היא קיבלה בהמשך חנינה ועונשה הומתק לעבודות שרות.
במלון יש 13 מעליות - שלוש מעליות מהחנייה, שלוש מעליות מלון, ארבע מעליות לדיירי הבניין ושלוש מעליות לעובדי המלון.
נועם צור

ביוגרפיה

צור שימש מנצח ראשי בבית האופרה והתיאטרון אאלטו בעיר אסן בגרמניה בשנים 2008 -2010. במסגרת תפקידו ניצח צור כל שנה על שלוש הפקות חדשות ועוד כשבעה שחזורים מן הרפרטואר האופראי ובקונצרטים סימפוניים.
לפני כן הוא למד נגינה בטרומבון וגם מעט פסנתר. 
בספטמבר 2006 פייר בולז בחר בנועם צור לעבוד לצידו כיועץ אמנותי ומנצח לשנים 2006-2008 במסגרת פרויקט המלחינים בפסטיבל לוצרן. שם ניצח על יצירות של מלחינים בני זמננו ומלחיני מופת של המאה ה-20.
מספטמבר 2005 ועד אוגוסט 2007, היה מנצח הבית וממלא מקום המנהל המוזיקלי של האופרה והתזמורת של העיר היידלברג בגרמניה. 
בשנת 2001 שימש כעוזר המנצח של זאב דורמן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה. 
מאז 2001 ניצח נועם צור על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית; בשווייץ ניצח על תזמורת "I Sinfonietti 01" ועל תזמורת וינטרטור; בגרמניה ניצח על התזמורת הסימפונית של בוכום, תזמורת קאסל, תזמורת ברנדנבורג ובדרום אפריקה ניצח על התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג.
דוגמה 95

דוגמה 95 (מדנית: Dogme95) היא תנועה קולנועית אשר הוקמה על ידי הבמאים הדנים לארס פון טרייר ותומאס וינטרברג. התנועה, הדוגלת בצילום סרטים ללא שימוש באמצעים מלאכותיים, כגון תפאורה או תאורה מלאכותית, הפכה ממניפסט אומנותי ותו לא לאחווה בין מספר במאים המבקשים לעקוב אחר החוקים הנוקשים אשר אימצו. בין הסרטים הבולטים אשר נוצרו בהשראת דוגמה 95 ניתן למצוא את "החגיגה", "האידיוטים" ו"השיר האחרון של מיפונה". באתר התנועה מופיעים 55 סרטים אשר הופקו על פי עקרונותיה וקיבלו את ברכתה.

הפקת הסרטים תחת דוגמה 95

הפקת סרטים תחת חוקים שכאלו איננה דבר פשוט, ואכן התנועה לא ממליצה לבמאים מתחילים לנסות ולאמץ את חוקיה בניסיונם הראשון לצלם סרט. למעשה, גם חבריה המייסדים של התנועה חטאו לעיתים בהפרת חוקיה הנוקשים. כך, למשל, וינטרברג כיסה חלון באחת מהסצנות ב"החגיגה", ובכך השתמש באביזר ולא השתמש באור הטבעי באתר הצילומים. פון טרייר, שותפו לייסוד התנועה, השתמש בקטע מוזיקלי שלא לפי כללי המניפסט עבור סרטו "האידיוטים". סרטים מאוחרים יותר שלהם לא הוכרו כסרטי דוגמה 95, על אף שניכר כי הושפעו מחוקי המניפסט.
בעבר נדרשו המעוניינים כי סרט שיצרו יקבל הכרה כסרט דוגמה 95 להגישו לוועדת בקרה של התנועה, אך החל מ-2001, ולאחר 31 סרטים שאושרו בדרך זו, מנהג זה פסק. כיום כל שיוצר צריך לעשות כדי שסרטו יוכר על ידי התנועה הוא להגישו לאתר התנועה, תוך ציון כי הוא מאמין בתום לב שהסרט ממלא אחר החוקים הנוקשים, זאת בהתאם לרוח התנועה, המתמקדת ביושר אומנותי.
ג'ון ספנסר (שחקן)

קורות חיים

נולד בשם ג'ון ספשוק (Speshock) כבנם היחיד של זוג ממעמד הפועלים בצפון מזרח ארצות הברית. אביו הוא ממוצא אירי ואמו ממוצא אוקראיני. ספנסר גדל ברובע טוטוואה שבמדינת ניו ג'רזי. בגיל 16 החל ללמוד בתיכון לאמנויות במנהטן. בין חבריו לספסל הלימודים היו גם לייזה מינלי (לימים אמנית מצליחה) ופנחס צוקרמן (לימים מוזיקאי מצליח). ספנסר המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת פיירלי דיקינסון, אך לא השלים את תואר ראשון.
תפקידו הראשון של ספנסר היה בסדרת הטלוויזיה "המופע של פאטי דיוק" עת היה נער בשנת 1963, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה זמן רב אחר כך, בסרט הקולנוע "בחזקת חף מפשע" לצדו של האריסון פורד ב-1990. במהלך קריירה בת ארבעה עשורים הופיע ספנסר בתפקידים רבים בקולנוע, בטלוויזיה ואף בתיאטרון. השתתף בהפקת משחק המחשב האינטראקטיבי הרביעי בסדרה של "וינג קומנדר" ("מפקדת הכנף") שהיה ללהיט עולמי. הוא מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של טומי מולני בסדרת הטלוויזיה המצליחה פרקליטי אל איי, ובשל גילום דמותו של ליאו מק'גארי בסדרה מצליחה נוספת; הבית הלבן. על הופעתו ב"הבית הלבן" זכה בפרס אמי והועמד לפרס גלובוס הזהב. בדומה לדמות הבדיונית אותה גילם בסדרה, גם ספנסר היה אלכוהוליסט. 
ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-59 נפטר ספנסר מהתקף לב בבית חולים בלוס אנג'לס. הוא נקבר בעיירה בה גדל בניו ג'רזי.
הרפתקה באילת

עלילה

שמוליק ויוסי מנצלים את חג הסוכות כדי לנסוע לאילת. אליהם מצטרפת חנה'לה בת דודתו של שמוליק. באותו הזמן סעד ניסה להגיע לתל אביב, אך הוא נעצר באוטובוס אגד. הוא חש מושפל, ומחליט להצטרף לחבריו ובן דודו אחמד בהתארגנות נגד היהודים. אחמד וסעד מצטרפים לדודם תופיק כדי להוציא לפועל פיגוע תופת ברחובות אילת ההומים. בדרכם לאילת נתקלים שמוליק יוסי וחנה'לה, בסעד ואחמד.
התנהלותם החשאית של סעד ואחמד, וחבילותיהם הכבדות מעוררות את חשדם של השלושה והם מדווחים על כך למשטרה. הם מחליטים יחד עם ז'קו, שוטר במשטרת אילת, לעקוב אחרי הנערים הערבים ולנסות לתפוס את כל המעורבים בפרשה. יוסי עוקב אחריהם לבדו ונלכד. תופיק מנסה להטביע את שמוליק וחנה'לה. במהלך הניסיון סעד טובע, שמוליק מציל אותו, ושניהם מובלים לבית החולים. תופיק בצעד נואש מצמיד את המטענים לבית החולים, אבל שמוליק מזעיק את יחידת החבלנים והם מצליחים להעביר את המטען לשדה סמוך ובכך למנוע הרוגים רבים. אחמד מנסה להטמין מטען בתחנת האוטובוס אבל המטען מתפוצץ מיד והורג אותו. בבית החולים נודע לסעד כי דודו ניסה לרצוח אותו יחד עם כל שאר שוכני בית החולים, שניסה להצמיד מטען אך נכשל. ז'קו מצליח לאתר את יוסי ולהצילו ממש ברגע האחרון. עאמר נתפס ומסכים להסדר טיעון. ההורים של הילדים מגיעים לאילת, ואילו ז'קו מגלה סליק סודי בכפר של סעד. הספר מסתיים בנימה של צער על הסכסוך והצער שהוא גורם לכל המעורבים בו.

נקודת מבט

הספר מסופר מנקודת מבט של כל הדמויות בסיפור. כתיבת הספר מנקודות מבט שונות, אמורה לתת לספר מידה של אובייקטיביות, זאת למרות שהסופרת מעידה על עצמה כי היא בעלת עמדה פוליטית.
סקוואנים

הסקוואנים (בלטינית: Sequani) הם אחד משלושת השבטים הגאלים הגדולים בעת העתיקה, יחד עם האיידואים והארוורנים. הסקוואנים התגוררו באגן הצפוני של הנהר סון ועמק הרי היורה, בשטח שחופף פחות או יותר לשטחם של המחוזות פרנש-קונטה וחלק מבורגון בצרפת המודרנית.
כמה שנים לפני מלחמת גאליה על ידי יוליוס קיסר (58 - 50 לפנה"ס) כרתו הסקוואנים ברית עם חלק מקואליציית השבטים הגרמאנים - הסואבים (Suebi) בראשותו של אריוביסטוס (Ariovistus) וניצחו בעזרתם את יריביהם האיידואים. היחסים בין הסקוואנים לסואבים התדרדרו עד מהרה והסקוואנים שמחו על התערבותו של יוליוס קיסר בענייני גאליה כאשר הוא פלש לתוכו בתואנה שהוא מגן על הגאלים מפני הגרמאנים. בסופו של דבר יוליוס קיסר נותר בגאליה שמונה שנים ובמהלכם כבש את כולה. הסקוואנים צידדו בו בהתחלה, אך בהמשך הצטרפו למרד של ורקינגטוריקס בשנת 52 לפנה"ס. לאחר כיבושה של גאליה היו חלק מהאימפריה הרומית.
פשטרה

היסטוריה

ראשית ההתיישבות האנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת מתועדת במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. היישוב המודרני מתועד לראשונה בתעודות עות'מאניות מ-1479 שתיעדו כפר קטן שהיה תחת חסותו של ואלי עות'מאני בשם מוסטאפה. במחצית הראשונה של המאה ה-19 בתקופת התחייה הלאומית הבולגרית חלה תנופת פיתוח בעיירה ונבנו כנסיות, בתי ספר ומבני ציבור. ב-6 בינואר 1878 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שוחררה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית. בהמשך בהתאם לסיכומי קונגרס ברלין הפכה חלק מהמחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 אוחד עם נסיכות בולגריה.

כלכלה ודמוגרפיה

כלכלת העיר נסמכת על מספר מפעלי תעשייה הממוקמים בעיר ובפאתיה וביניהם: מפעל לתרופות גנריות, מפעל לנעליים ויקב. חלק נכבד מהתוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות. סמוך לעיר מצויה מערת נטיפים בשטח של 3,310 מטר מרובע ונכללת ברשימת 100 אתרי התיירות הלאומיים בבולגריה וכן שמורת טבע. בתוך העיר קיים מוזיאון לתולדות ההיסטוריה של האזור המכיל למעלה מ-8,000 פריטים וכן כנסיית דמטריוס הקדוש שבנייתה הסתיימה ב-1831.

אקלים

בפשטרה שורר אקלים ממוזג מתון, כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.6ᵒc וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 675 מילימטרים.