אגרנות כפייתית

שכיחות ואפידמיולוגיה

ההערכה המתבססת על סקרים מקומיים היא, שבאירופה ובארצות הברית בין 2% ל-6% מהאוכלוסייה חיים עם הפרעה זו במידת חומרה זו או אחרת. ההפרעה קיימת אצל נשים וגברים, אך מחקרים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שיותר גברים מפתחים הפרעה זו וחיים איתה מאשר נשים. תסמיני אגרנות כפייתית (לא בהכרח כאלה העומדים בקריטריונים לאבחנה הרשמית) קיימים פי שלושה בקבוצת הגיל 55–94 בהשוואה לקבוצת הגיל 34–44.

סוגיות בין תרבותיות

אף שמרבית המחקר על ההפרעה נעשה במדינות העולם המערבי, מחקרים שהגיעו ממדינות המזרח הרחוק ומדיניות אסיה האחרות מצביעים על כך שהאגרנות הכפייתית היא הפרעה אוניברסלית.

מהלך ההפרעה והתפתחותה

ההפרעה מתחילה מגיל צעיר ומתפתחת בהדרגה. הסימפטומים הראשונים עשויים להופיע בגיל 11–15. בשנות העשרים של האדם מתחילים הסימפטומים להפריע לחייו בצורה משמעותית, והם גורמים לפגיעה משמעותית מבחינה קלינית סביב גיל 30. המשתתפים במחקרים קליניים העוסקים באגרנות כפייתית הם בדרך כלל בני 50 ומעלה. לכן החומרה של תסמיני ההפרעה גדלה עם כל עשור בחיי האדם. משהחלו התסמינים להופיע, המהלך של ההפרעה הוא בדרך כלל כרוני. אגירה פתולוגית אצל ילדים או רכושנות שלהם ניתנת להבדלה בקלות מהפרעת אגירה כפייתית, שכן ילדים אינם שולטים בסביבת מגוריהם.

התמונה הקלינית

התמונה הקלינית תכלול תופעות כמו שמירה כפייתית של פריטים ישנים שחלקם אינו נמצא בשימוש וחלקם האחר תופס מקום רב בבית עד כדי חוסר יכולת לזוז בו ולנקות אותו. אצל חלק מהאנשים עם ההפרעה ישנה רכישה מוגזמת של מוצרי מזון ופריטים שונים לבית. ישנם קשיים וחרדה בכל הקשור להשלכת חפצים מהבית, וזאת אף על פי שחלק מהחפצים (מזון וכדומה) נרקבים ומעלים ריח רע. האיסוף יכול לכלול עיתונים, דברי דואר, מגזינים וכדומה. הוא יכול לכלול חיטוט בערימות אשפה ומזבלות, ואיסוף פריטים שונים מפחי האשפה. תכונות נוספות המאפיינות את האדם עם ההפרעה יכולות להיות פרפקציוניזם, קושי לתכנן דברים מורכבים ולקבל החלטות. האגרנות יוצרת מצב בו קשה לזרים להיכנס לבית המלא כולו בערימות של חפצים ובדברים רבים המדיפים ריח ריקבון קשה מנשוא. האגירה הכפייתית עלולה להוביל את האדם החי עם הפרעה זו למצבי חרדה ודיכאון, שהסיבות להן תלויות ברמת התובנה של האדם עם ההפרעה.

אגירת בעלי חיים

אגרנות כפייתית יכולה לבוא לידי ביטוי לא רק באגירה של חפצים, אלא גם באגירה של בעלי חיים.
כלומר, אגירה של בעלי חיים רבים (חיות מחמד או חיות משק) במקום אחד בלא שיש לאדם עם ההפרעה היכולת לדאוג לצרכים, גם לא הצרכים הבסיסיים ביותר, של בעלי חיים אלה. DSM-5 מציין אגירת בעלי חיים כתופעה הקיימת אצל אגרנים כפייתיים מסוימים, ולא כתת-סוג של הפרעת אגרנות כפייתית. עם זאת, DSM-5 מציין כי אנשים האוגרים בעלי חיים הם בדרך כלל בעלי תובנה נמוכה יחסית להפרעת האגירה.

סכנות נלוות להפרעה

אגרנות כפייתית גורמת סבל לא רק לאדם הסובל מהבעיה, אלא גם לסביבתו הקרובה. בחלק גדול מהמקרים, דירותיהם של האגרנים הכפייתיים אטומות וחשוכות לאורך כל שעות היממה, וזאת בשל תחושת קנאות לפרטיותם וגם תחושת בושה המתלווה לחייהם. האגרנות הכפייתית עלולה להוביל לסכנות בשני תחומים עיקריים: בתחום הבריאותי – אישי וסביבתי, ובתחום הנפש.

תחלואה נלווית

לכ-75% מהאנשים החיים עם הפרעת אגירה כפייתית, יש גם הפרעת חרדה או דיכאון. ההפרעה השכיחה ביותר היא דיכאון מז'ורי (50%), הפרעת חרדה חברתית, והפרעת חרדה מוכללת (בערך 20%). לרבים מהם יש סימפטומים של הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), ולעיתים אף הפרעה מלאה. כמו כן, נמצא קשר בין השילוב של OCD עם הפרעת קשב, לבין אגרנות כפייתית.

אבחנה מבדלת

מצב רפואי: יש לשלול אפשרות של פגיעת ראש או גידול במוח שגרמו להופעת התסמינים.
הפרעות נוירו-התפתחותיות: אגרנות כפייתית לא תאובחן אם האדם כבר מאובחן עם הפרעה נוירו-התפתחותית (הספקטרום האוטיסטי וכדומה).
הפרעות פסיכוטיות (ספקטרום הסכיזופרניה): אגרנות לא תאובחן במקרה שבו אגירת החפצים היא תוצאה של דלוזיות ומלווה בתכנים פסיכוטיים של הפרעות הספקטרום הסכיזופרני.
אפיזודת דיכאון מז'ורי: אגרנות לא תאובחן במקרה שבו אגירת החפצים היא תוצאה של נסיגה מנטלית, תשישות או אובדן של אנרגיה, כחלק מתמונה של אפיזודת דיכאון מז'ורי.
הפרעה טורדנית כפייתית: אגרנות לא תאובחן במקרה שבו אגירת החפצים היא תוצאה של סימפטומים של טורדנות כפייתית. במקרה כזה הצורך לשמר את תולדות החיים יהיה גדול יותר מהצורך לשמר חפצים.
הפרעות נוירו-קוגניטיביות: אגרנות לא תאובחן במקרה שבו אגירת החפצים היא תוצאה של הפרעה המתאפיינת בהידרדרות מנטלית דוגמת אלצהיימר, ומחלות דמנטיות אחרות.

עזרה פסיכו-סוציאלית

עזרה לאדם עם אגרנות כפייתית חייבת להתחיל בסביבה תומכת שתלווה את האדם עם ההפרעה לאורך כל הדרך. בישראל, עומדים לרשות האגרנים הכפייתיים מספר מוקדי סיוע שיכולים להעניק להם ייעוץ מקצועי בנוגע להתנהלות בחיי היומיום. מוקדי סיוע אלו כוללים בין היתר: פנייה לבעל מקצוע בתחום הנפש (פסיכיאטר, פסיכולוג וכדומה), רשויות מקומיות המפעילות עובדי רווחה ועובדים סוציאליים לצורך טיפול בבעיה, ומספר קבוצות תמיכה העוסקות בנושא ופעילות בכל רחבי ישראל.

פסיכותרפיה

ישנן עדויות לגבי הצלחה של טיפול קוגניטיבי התנהגותי באנשים עם אגרנות כפייתית.