google/wiki40b huggingface dataset:
אנדריי אנדרייביץ' רובלב

קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

חייו האישיים

רובלב נולד במוסקבה לאנדריי רובלב האב, מתאגרף מקצועי לשעבר שהפך למסעדן, ולאמו, מאמנת הטניס מרינה מרנקו, שעבדה עם שחקני טניס כאנה קורניקובה. המאמן שלו, עם זאת, היה הבלארוסי סרגיי טראסביץ'. רובלב שואב השראה משחקנים כמו רוג'ר פדרר, רפאל נדאל, גריגור דימיטרוב ומילוש ראוניץ.
פול מרטין

חייו

מרטין נולד ב-28 באוגוסט 1938 בעיר וינדזור, במדינת אונטריו שבקנדה. הוא גדל במשפחת פוליטיקאים, כאשר אביו פול ג'וזף ג'יימס מרטין היה חבר הפרלמנט הקנדי במשך 33 שנה ושר בממשלת הליברלים. אביו היה ממוצא צרפתי ואימו נצר למשפחה מסקוטלנד.
מרטין גדל בסביבה שבה דיברו אנגלית וכדי לשפר את דיבורו בשפה הצרפתית שלחו אותו הוריו לבית הספר הצרפתי "אקול גרנאו". לאחר שסיים את לימודיו הוא המשיך ללמוד באוניברסיטה הקתולית-הצרפתית של אוטווה. הוא סיים תואר בהיסטוריה ובפילוסופיה מבית הספר "סנט מייקל" ב-1961.
מרטין הלך בדרכו של אביו ונרשם לבית הספר למשפטים של טורונטו וסיים בו תואר LLB במשפטים בשנת 1965. באותה שנה נישא לשיילה אן קאן ובהמשך נולדו להם 3 ילדים. מרטין נהיה איש עסקים מצליח ופוליטיקאי, ונבחר לנשיא, CEO, ומנהל קבוצת CSL.
בהמשך כיהן מרטין כעורך דין וכממלא מקום נשיא קבוצת "פאוור קורפוריישן" - חברה המתמחה בעסקי התעשייה והפך למולטי-מיליונר.

הדרך לראשות הממשלה

בשנת 1988 נבחר לחבר הפרלמנט הקנדי מטעם מחוז "לה סאל-אמרד" במונטריאול.
בפריימריז המפלגה הליברלית של קנדה, היה מועמד לכהונת ראש הממשלה אך ז'אן קרטיין גבר עליו. לאחר מכן בשנת 1993 כאשר ניצחו הליברלים בבחירות, קרטיין מינה אותו לתפקיד שר האוצר, תפקיד שבו מרטין פיתח את קנדה בתחומים רבים. בשנת 2003 נבחר לראש הממשלה לאחר פרישתו של קרטיין.
מרטין הציע להקדים את הבחירות הכלליות שהיו אמורות להתקיים ב-2006 ל-2004 ואכן קיבלו את הצעתו. בבחירות אלה נבחר לראש ממשלת קנדה ה-21 במספר אך ממשלתו הפכה לממשלת מיעוט, בפעם השנייה מאז סוף שנות השבעים.
בבחירות 2006, הפסידו מרטין ומפלגתו את השלטון לסטיבן הרפר שהתמנה לתפקיד ראש הממשלה. מרטין המשיך לשמש כחבר פרלמנט עד בחירות 2008 ולאחריהן פרש מן החיים הפוליטיים.
טורי ברץ'

קורות חייה

טרי ברץ' נולדה כטרי רובינסון בואלי פורג' שבפנסילבניה, בתה של ארל "באד" רובינסון (1923 - 2007), משקיע אמיד, וריבה (לבית שפירא), שחקנית יהודיה ובת הזוג של השחקנים סטיב מקווין ומרלון ברנדו. גדלה עם שלשת אחיה, רוברט, ג'יימס ולאונרד, בבית חווה.
ברץ' למדה בבית הספר אגנס ארווין בפנסילבניה, בו שימשה כקפטן של נבחרת הטניס. למדה באוניברסיטת פנסילבניה, בה הייתה חברה באחוות "קאפא אלפא תטא" (Kappa Alpha Theta). התמחתה בתולדות האמנות, וסיימה את לימודיה בשנת 1988. לאחר מכן עברה לניו יורק, שם החלה לעבוד עם מעצבי אופנה. עבדה במגזין הארפרס בזאר, ורה וואנג, וכרעיונאית עבור פולו ראלף לורן.
בפברואר 2004 החלה לשווק מותג אופנה בשם "TRB", שהפך לימים ל"טורי ברץ". באפריל 2012 גדלה החברה ל-68 חנויות ברחבי העולם, 48 בארצות הברית ו-20 בעולם. קו האופנה שלה נמכר בלמעלה מ-1000 חנויות ברחבי העולם. חנות הדגל שלה ממוקמת בשכונת נוליטה במנהטן.
סגנון העיצוב שלה תואר כדומה ל"שיק בוהמי" (preppy-boho). מוצריה ידועים כקלים ללבישה. נחשבת לאחת ממובילות האופנה של הפיכת החולצה לפריט אופנה. הבגדים בעיצובה מתאימים לקהל יעד רחב שכולל נשים עובדות, "אמהות כדורגל" (soccer mom), נשות חברה ונשים אמידות. ברץ' קראה לקו הנעליים השטוחות הפופולרי שלה "ריבה בלרינה" על שם אמה.
בינואר 2013 העריך המגזין "פורבס" את הונה במיליארד דולרים.
בשנת 2008 זכתה, בין היתר, בפרס מעצב האביזרים של השנה מטעם מועצת מעצבי אופנה של אמריקה. בשנת 2008 ייסדה קרן המספקת "הזדמנויות כלכליות לנשים ולמשפחותיהם". היא חברה במועצת המנהלים של מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג והייתה יושבת ראש גאלת האביב בתיאטרון הבלט האמריקאי. בשנת 2008 זכתה באות כבוד מטעם הארגון הפילנתרופי C.H.I.P.S על תמיכתה.
מסוע

מסוע, שרשרת הובלה או סרט נע הוא אמצעי תחבורה אופקי להעברת חומרי גלם, מוצרים מוגמרים או בני אדם.

מסוע לסחורות וחומרי גלם

המסוע מורכב משתי גלגלות, עם לולאה רציפה המסתובבת סביבן. הגלגלות ממונעות ומגלגלות את הרצועה ואת החומר המונח עליו קדימה. מסועים משמשים רבות להעברה של חומר תעשייתי וחקלאי כגון תבואה, פחם ומחצבים. כמו כן, המסועים משמשים לפריקה עצמאית של מטוסי תובלה, ספינות משא וקרונות משא. מדרגות נעות ומדרכות נעות גם משתמשות בטכנולוגיה זו, כמו גם פסי ייצור. חנויות משתמשות לעיתים במסוע על מנת להניע הסחורות לקופה.
בהשוואה למערכת המתוארת לעיל, מערכת הרצפה הנעה היא טכנולוגיה המשתמשת בלוחות על מנת להזיז משא על הרצפה. השוואה נוספת היא מערכת המסוע הגלגל המשתמשת בסדרה של ארגזים מסתובבים.
המסוע הארוך בעולם ממוקם בסהרה המערבית. אורכו 100 ק"מ, ממכרות הפוספט (זרחה) של בו קרא עד לחוף הדרומי ללאיון.
מנגנון המסוע משמש מרכיב בהפצה ואחסנה ממוכנת. בשילוב עם בקרת שליטה ממוחשבת ורציף מצויד, ניתן להגיע להפצה יעילה של ייצור, סיטונאות וקמעונות. המסוע נחשב למערכת החוסכת בכוח אדם והמאפשרת לכבודה גדולה לנוע במהירות דרך תהליך, ובכך מאפשרת לחברות לשלוח ולקבל כמויות גדולות יותר של כבודה עם פחות מקום אחסון ופחות הוצאות כוח אדם.

מסוע לאנשים במסדרונות ארוכים

מסוע לכת  (כינויים נוספים: מדרכה נעה, דרכנוע) הוא מסוע המאפשר להתקדם למרחק גדול באופן מאוזן. נהוג להציב מסועים כאלה בתחנות רכבת, רכבת תחתית, נמלי תעופה או במקומות אחרים עם מסדרונות ארוכים והומי־אדם. מסועים אלה נועדו להקל על ההליכה למרחקי הליכה גדולים עבור אנשים חסרי לקות וכדי להנגיש אותה עבור מי שלקותו מפריעה לו ללכת.
לרוב המהירות של מסועים אלה היא שלושה קילומטר לשעה (מהירות של הליכה איטית) אולם ישנם מסועי הליכה בקצב הליכה רגיל (חמישה קמ"ש) קצב הליכה מאומצת (שבעה קמ"ש) או מהירים יותר, כמו זה בתחנת הרכבת תחנת הרכבת מונפרנאס שבפריז שמהירותו מגיעה עד לתשעה קמ"ש.
בואה ויסטה

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1830 על ידי הקפטן אינסיו לופזה די מגנאהייס (Inácio Lopes de Magalhães) כחווה לגידול בקר. בשנת 1858 בשל גידול האוכלוסייה הפך המקום לכפר, וב-9 ביולי 1890 הוכרז היישוב כעיר בשם "בואה ויסטה של ריו בראנקו".
בשנת 1943 הפכה העיר לבירת הטריטוריה הפדרלית של ריו ברנקו, ובהמשך לבירת מדינת רוריאמה.

גאוגרפיה

העיר ממוקמת בגובה 85 מטרים מעל פנים הים, והיא היחידה מבין בירות ברזיל הממוקמת צפונית לקו המשווה.
לעיר אקלים טרופי. העיר חמה ולחה, ויורדים בה מדי שנה 1,750 מילימטרי גשם. הטמפרטורה נעה בין 21ºC בחודש יולי ל-36.6ºC בחודש ינואר. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 27º C וממוצע הלחות השנתי 75% לחות.

אוכלוסין

קצב גידול האוכלוסייה בעיר הוא מהיר ביותר. בשנת 1950 התגוררו בעיר 5,200 תושבים. מספר זה הוכפל פי 46.6 ב-55 שנים בלבד, ובשנת 2002 התגוררו בעיר כ-242,000 תושבים. קצב גידול האוכלוסייה (כ-3% בשנה) הוא מהגבוהים ביותר בברזיל.

תחבורה

בעיר תחבורה ציבורית הפועלת משתי תחנות מרכזיות - החדשה שבהם ברובע Caimbé בפרבר העיר, והישנה במרכז העיר. כמו כן נמצא בעיר שדה התעופה הבינלאומי בואה ויסטה.

השכלה

בעיר פועלת האוניברסיטה הפדרלית של רוריאמה (UFRR).
אולר

אולר הוא סכין מתקפלת עם להב אחד או יותר, שמותאם לנשיאה בכיס.
אורך להבי האולר יכולים לנוע בין 2 ס"מ עד 30 ס"מ; אורך להב טיפוסי הוא 5-15 ס"מ. 
אולרים הם כלים רב שימושיים, וניתן להשתמש בהם למטרות רבות, כגון חיתוך מזון, פתיחת מעטפות, חיתוך חבלים, ואף ככלי להגנה עצמית. רבים מהאולרים מאובזרים, בנוסף לסכין, גם בכלים אחרים כגון מספריים, פותחן בקבוקים ופחיות, חולץ פקקים, פצירה ועוד.
בדומה לסכין, אולר הוא לרוב מכשיר המותר לנשיאה מבחינה חוקית, אך קיימות מגבלות שונות על השימוש בו במדינות שונות בעולם, מכיוון שהוא עלול לשמש ככלי נשק מסוכן.
ברקואה

היסטוריה

כריסטופר קולומבוס הגיע לקובה ב-27 באוקטובר 1492, במהלך מסעו הראשון. הוא עגן בנקודה המזוהה כיום כברקואה, וכינה אותו פורטו סאנטו. באותה העת חיו באזור בני הטאינו.
ב-1511 הגיע לקובה דייגו ולאסקס דה קואיאר במטרה לכבוש אותה ולהפכה למושבה ספרדית. ב-15 באוגוסט הוא ייסד את העיר, בשם נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון דה ברקואה. היא הייתה לבירתה הראשונה של קובה, עד שב-1515 הועברה הבירה לסנטיאגו דה קובה. ב-1518 קיבלה מעמד של עיר והבישוף הראשון של קובה הקים בה את מושבו.
ספרד שאפה לשמור על כל אוצרות הטבע לעצמה, ואסרה על מסחר בין תושבי קובה לבין מדינות זרות. בשל מיקומה המבודד, התפתח בברקואה, במהלך המאות ה-16 וה-17, סחר בלתי חוקי עם הצרפתים והאנגלים. בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הגיעו לאזור צרפתים רבים שנמלטו מהאיטי בעקבות מרד העבדים, והם החלו לפתח גידולי קפה וקקאו. המטעים ננטשו בראשית המאה ה-20, ושרידיהם הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
עד המהפכה הקובנית, הגישה לברקואה הייתה רק דרך הים. בשנות ה-60 נסללה דרך הררית בת 120 ק"מ שחיברה בינה לבין גואנטנמו, ולאורכה הוקמו 11 גשרים. הדרך הוצגה כאחד מהישגיה הגדולים של המהפכה.

כלכלה

כלכלת האזור מבוססת על גידולי קקאו, קוקוס ובננות, וברקואה היא המרכז העיקרי בקובה לייצור שוקולד.
בידודה של העיר עיכב את התפתחותה התיירותית, אך מאז נסללה אליה דרך הגישה, החלו להגיע אליה גם תיירים. עם האתרים הפופולריים בסביבתה נמנים הפארק הלאומי אלחנדרו דה הומבולדט והר השולחן אל יונקה.
טולכרם (נפה)

חלוקת משנה

בנפת טולכרם יש 51 יישובים ושני מחנות פליטים. ביישובים שלהלן מתגוררים למעלה מ-1,000.
בישו

היסטוריה

בעבר בישו הייתה עיר הבירה של סיסקאי שהייתה אחת מעשרת מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה. במהלך שהותה כבירת סיסקאי חתמה בישו על הסכם ערים תאומות עם העיר אריאל אשר בגדה המערבית שבישראל.
קרל, נסיך ליינינגן

ראשית חייו

קרל נולד ב-12 בספטמבר 1804 באמורבאך, לאמיך קרל, נסיך ליינינגן ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
אביו קיבל את נסיכות ליינינגן במהלך המדיטציה הגרמנית (Reichsdeputationshauptschluss) בשנת 1803, כפיצוי על אובדן אחוזות הארדנבורג בפפאלץ, שנכבשו על ידי הצבא הצרפתי המהפכני, וקבע את מקום מגוריו באמורבאך. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן חולקה הנסיכות בין הדוכסות הגדולה של באדן, ממלכת בוואריה והדוכסות הגדולה של הסן. בשנת 1814 מת אביו, וקרל ירש את תאריו. בשנת 1818, התחתנה אימו האלמנה עם הנסיך אדוארד, בנו הרביעי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ובשנת 1819 נלקחו קרל הצעיר ואחותו פאודורה, נסיכת ליינינגן ללונדון, לפגוש את אחותם למחצה הנסיכה ויקטוריה.

נסיך זוטר

קרל למד בבית ספר פרטי בברן ומשנת 1821 ואילך למד משפטים באוניברסיטת גטינגן אצל המשפטן קרל פרידריך אייכהורן. בשנת 1837 קיבל קרל את תואר אביר מסדר הבירית.
נסיכי ליינינגן היו חברי הלנדטאג בבאדן, בוואריה ובהסן. בשנת 1842 הפך קרל לנשיא הבית העליון של בוואריה (Reichsrat), ואף מונה לגנרל-לויטננט בצבא הבווארי בחיל הפרשים. ב-20 באפריל 1842, הוא ו-20 אצילים אחרים התכנסו בארמון ביבריך, והקימו את Adelsverein לארגן את התיישבות המהגרים הגרמנים בטקסס, וקרל נבחר לנשיא החברה.

1848: רגע קצר של תהילה

במהלך המהפכות הגרמניות של 49–1848, קרל השיג מוניטין רב כרפורמטור ליברלי הדוגל במחשבה חופשית. הוא תמך ביישום דמוקרטיה פרלמנטרית, והשמיע ביקורת גלויה על זכויות האצולה; בעקבות כך, ב-6 באוגוסט 1848 הוא מונה לראש ממשלת גרמניה המהפכנית, על ידי (Reichsverweser) יוהאן, ארכידוכס אוסטריה האוסטרי. עם ראש מדינה קתולי וראש ממשלה לותרני, הושג שיווי משקל בדואליזם הגרמני. יתר על כן, לקרל היו קשרים קרובים לבית המלוכה הבריטי, והוא זכה בדרך כלל להערכה. הקבינט הסתמך בתחילה על הרוב של הליברלים והשמאל בפרלמנט של פרנקפורט שזה עתה הוקם. עם זאת, ב-5 בספטמבר התפטר קרל, בשל הסכסוך בשלזוויג-הולשטיין, כאשר במלחמת שלזוויג הראשונה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה חתם באופן חד צדדי על שביתת נשק עם דנמרק במאלמו. צירים מהפרלמנט של פרנקפורט הגיבו בזעם וקרל, שלא היה מסוגל להחזיק את הסמכויות של השלטון המרכזי, אולץ להתפטר, והוחלף על ידי הפוליטיקאי האוסטרי אנטון פון שמרלינג, אשר שימש כראש ממשלה עד דצמבר.

מותו

בשנת 1851 התפטר קרל מתפקיד נשיא Adelsverein והתפקיד עבר לידי הרמן, נסיך ויד. זמן קצר לאחר שאחייניתו ויקטוריה התארסה עם פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, בשנת 1855 הוא סובל קשות מהתקף אפולקטי קשה, וב-13 בנובמבר 1856 הוא מת לאחר התקף נוסף.
סאווה

גאוגרפיה

הסאווה ניזון משני יובלים - סאווה דולינקה (Sava Dolinka - "של העמק") וסאווה בוהינקה (Sava Bohinjka  - "של אזור בוהין") - המתאחדים בתחומי סלובניה בין העיירות לסצה (Lesce) ורדובלייצה (Radovljica). מנקודה זו ועד לשפכו אל הדנובה בבלגרד, בירת סרביה, אורכו של הנהר הוא 945 ק"מ, או 990 ק"מ מנקודת השפיעה של יובלו הארוך יותר - הסאווה דולינקה.
תחילתו של נהר הסאווה דולינקה בנקיק נדיז'ה (Nadiža). לאחר מכן זורם הנהר דרך נתיב תת-קרקעי שאורכו 5 ק"מ, ומגיח שוב בגובה של 842 מטר סמוך לעיירת הסקי והנופש קרנסקה גורה (Kranjska Gora). תחילתו של היובל האחר, הסאווה בוהינקה שאורכו 31 ק"מ, בגובה של 805 מטר בתחומי הפארק הלאומי היחיד בסלובניה - הפארק הלאומי טריגלב. הנהר המכונה בחלקו זה "סביצה" (Savica - "הסאווה הקטנה"), מאבד 60 מטר מגובהו במפלי סביצה (Slap Savica) ולאחר מכן חוצה את אגם בוהין. 
גליל מימיו של הסאווה משתרע על 95,719 קמ"ר בחלקים ניכרים של בוסניה והרצגובינה, סלובניה וקרואטיה.
ספיקתו מתגברת מ-255 מ"ק לשנייה ליד זאגרב ל-1,722 מ"ק לשנייה בבלגרד, ועומקו המקסימלי מגיע ל-28 עד 30 מטר. לחלקו העליון של הנהר פוטנציאל הידרו-חשמלי רב, ובתחומי סלובניה הוקמו שלושה מפעלים להפקת חשמל מכוח מימיו, ואחרים נמצאים בשלבים שונים של הקמה. 
השטחים המישוריים שסביב הנהר חשופים להצפות, והסאווה הציף חלקים מבלגרד ב-1981 וב-2006. יישומם של הסכמים לפיקוח על עוצמת זרימתו של הנהר, להקמת נתיב שיט לכל סוגי כלי השיט עד לזאגרב, ולהגנה על סביבתו האקולוגית, נעצר עם התפרקות יוגוסלביה ב-1991. 
הסאווה פתוח לשיט לאורך 593 ק"מ משפכו אל הדנובה ועד למפגשו עם אחד מיובליו, הקופה בסמוך לסיסק. כלי שיט קטנים יותר יכולים להמשיך עד לזאגרב. הסאווה פתוח לשיט בינלאומי ועמק הנהר משמש כפרוזדור תעבורתי לכביש המהיר A3 ולמסילת הרכבת בין זאגרב לבלגרד. בשל כך שהעמק מיושב בצפיפות, הנהר סובל מבעיות זיהום קשות. הסאווה מתווה את מרבית גבולה הצפוני של בוסניה והרצגובינה (עם קרואטיה).
שן זהב

שן זהב היא תחליף מלאכותי, שנקבע בפה תחת שן טבעית שנשרה או נעקרה. לעיתים, שיני זהב משמשים למטרות קוסמטיות.

שיקום שיניים

רופאי השיניים, השתמשו בזהב (לפני שתערובת הכספית הפכה למצויה) לשם מילוי חללים, יצירת כתרים סביב השיניים ולמטרות נוספות.
יתרונות השימוש בזהב על-פני מתכות אחרות, הם משום שזהב היא מתכת נזילה, חסינה כמעט לחלוטין מפני שיתוך (תהליך כימי הרסני במתכת),
קשה מספיק כדי לאפשר משטח נשיכה ויכולה להחזיק במשך שנים רבות. בתקופה העתיקה התייחסו אל שיניים חסרות כאל פגם אסתטי בלבד,
ולפיכך הייתה תכלית תיקונן על ידי תותב מלאכותי לשם שיפור ההופעה. כיום יש להשלמת שיניים חסרות, גם הבטים מכניים וביולוגיים.
לאחר 1980, השימוש בשיבוצי זהב הפך לנדיר ברחבי העולם המערבי.

שימוש קוסמטי

באזורים מסוימים בעולם, במיוחד במזרח אירופה, מדינות ברית המועצות לשעבר, מרכז אסיה ובקווקז, שיני זהב נחשבות כסמל לעושר.
השימוש בזהב נעשה לפעמים במקום שן מקורית או ככתר על שיוף שן בריאה. מרבית האנשים המשתמשים בשיני זהב למטרות אסתטיות, עושים זאת על ידי שימוש 
בציפוי מזהב נשלף המיוחד לשן. כיום השימוש בשיני זהב נשלפות, הפך לפופולרי בעולם ההיפ-הופ בארצות הברית.

שימוש כמוטיב בקולנוע ובספרות

השימוש בשיני זהב, מופיע רבות בקולנוע ובספרות. כאשר סופר או במאי של סרט, משתמש בדמות בעלת 'שן מזהב' - לרוב יהיה מדובר
בדמות מפוקפקת עם נטייה לעבריינות.
Once Upon a Dream

וידאו קליפ

טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר העלתה לנה דל ריי לערוץ היוטיוב שלה את האודיו של השיר. ביום השני שלו ביוטיוב, הצליח האודיו לצבור כמעט 200 אלף צפיות. באודיו ניתן לראות את עטיפת הסינגל.
נכון ליולי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-35 מיליון צפיות.
חמציץ

החמציץ בישראל

אזור התפוצה הטבעית של הסוג חמציץ, כמו גם של משפחת החמציציים בכללותה, אינו כולל את ישראל. עם זאת, שני מינים בסוג הופצו לישראל בידי האדם וכיום הם מתרבים בה באופן טבעי (מינים פולשים) - החמציץ הנטוי והחמציץ הקטן - שניהם בעלי כושר רבייה גבוה. 
החמציץ הנטוי בולט בפרחיו הצהובים דמויי המשפך ונפוץ בעיקר בגינות, מדשאות, שולי פרדסים ושטחים מושקים וחצי-מוצלים בעיר ובכפר. בשנים האחרונות, התפשט החמציץ הנטוי גם לשטחים פתוחים בטבע.

שימושים

מאפיין נפוץ בסוג חמציץ הוא תכולה גבוהה של חומצה אוקסלית, המעניקה לעלים ולפרחים טעם חמוץ. מכאן שמו בעברית, חמציץ, ובלועזית Oxalis. טעמו יכול להיות מרענן כאשר נלעס בכמות קטנה. אולם בכמות גדולה, הצמחים האלו רעילים, ומפריעים לעיכול תקין. בעבר היה נהוג להפיק גבישים של סידן אוקסלט כדי לטפל במחלות, ולהפקת מלח חמוץ (שנודע גם כ"מלח לימון"). החמציץ גם משמש לבישול (ראו קישורים חיצוניים).
מספר מינים גדלים כצמחי נוי בגנים, אך לעיתים הם מהווים עשבים פולשניים לגינות. הזן O. tetraphylla לעיתים נמכר בטעות כתלתן בעל ארבעה עלים (הנחשב מביא מזל טוב).
לאונרדו ז'רדים

ביוגרפיה

לאונרדו ז'רדים נולד בברצלונה בירתו של המחוז אנסואטגי בוונצואלה להורים פורטוגזים שהיגרו לוונצואלה לצורכי עבודה. בהיותו בגיל צעיר עזבו הוריו את ונצואלה והשתקעו באי מדיירה. ז'רדים שיחק כדורגל וכדוריד אך לא הצטיין וייעד את עצמו להיות מאמן כבר מגיל צעיר. מגיל 19 החל לאמן באופן חובבני קבוצות ילדים ונערים נשים ונערות בכדורגל ובכדוריד.

קריירת אימון

בגיל 27 החל בקריירת האימון הרשמית שלו כשמונה לעוזר מאמן קאמאצ'ה - קבוצה מקומית באי מדיירה, למשך שנתיים. לאחר מכן החל לאמן בליגות הנמוכות בפורטוגל העלה את שאבאש לליגה השנייה, פוטר, ומונה למאמן ביירה-מאר מהליגה השנייה והעלה אותה לליגה הראשונה ופוטר גם משם בשל חילוקי דעות עם ההנהלה. 
במאי 2011 מונה כמאמנה של בראגה, הוא הוביל אותה למקום השלישי כשהיא שוברת שיאי מועדון אך בסוף 2012 עזב את תפקידו בשל חילוקי דעות עם נשיא המועדון.
במאי 2012 מונה למאמנה של אולימפיראקוס היוונית הוא הוביל אותה לעונה ללא הפסדים ופער של 10 נקודות בטבלה, אך פוטר על רקע אי שביעות רצון מסגנונה ההגנתי של הקבוצה.
בקיץ 2013 שב לפורטוגל ומונה למאמנה של ספורטינג ליסבון. הוא הוביל אותה למקום השני בטבלה. הוא בחר לעזוב לאחר שקיבל הצעה ממנוקו.
בקיץ 2014 מונה למאמנה של מונקו, לאחר שנפרדה ממספר שחקנים מובילים. הוא הטמיע בקבוצה את שיטתו ופיתח שחקנים צעירים, בעונת 2015 סיים במקום השלישי בליגת העל הצרפתית. בעונת 2016-17 מונקו הפכה לקבוצה התקפית, היא הובילה לאורך רוב העונה את הליגה הצרפתית, בליגת האלופות העפילה עד לחצי הגמר תוך שהיא גוברת על מנצ'סטר סיטי בתוצאה 3-1 אך הודחה נגד יובנטוס בחצי הגמר. ב-11 באוקטובר 2018 פוטר מתפקידו לאחר רצף כשלונות של הקבוצה. ב-25 בינואר 2019 שב לאמן את מונקו.
ימי בנימינה

ימי בנימינה הוא פזמון שנכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי מתי כספי ובוצע במקור על ידי חוה אלברשטיין. "ימי בנימינה" הוא מהשירים המזוהים ביותר עם אהוד מנור.

רקע

השיר יצא לאור בשנת 1975 ונכלל באלבום כמו צמח בר של חוה אלברשטיין. שירי האלבום היו נוגים וביטאו את רוח התקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.

אלברשטיין התייחסה לשיר ואמרה:
"זה היה דבר די רגיל באותן שנים, לדבר עם אהוד על תקליט חדש שאני בונה, על מצב הרוח המיוחד. סיפרתי לו על האלבום "כמו צמח בר", הוא הביא לי את השיר ימי בנימינה עם הלחן של מתי, ומיד לקחתי אותו לתקליט הזה".
בשנת 1987 הוציא מתי כספי את האלבום צד ג' צד ד', ובו נכלל ביצוע שלו לשיר שהלחין. בשנת 2008 יצרה הזמרת דין דין אביב ביצוע לשיר במסגרת פרויקט עבודה עברית.

תוכן השיר

השיר הוא שיר נוסטלגי שכתב אהוד מנור. מנור שגדל בבנימינה מבטא את געגועיו כמבוגר לילדותו במושבה, ואת שאיפתו לשוב לימי הילדות שלו אשר אותם הוא מגדיר כימים הכי טובים בחייו. ילדותו של מנור עברה עליו בבנימינה בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. בשיר תיאורים של המושבה באותה עת, כפי שהשתקפו במילותיו של מנור. בנימינה משתקפת כמקום בו הכל זרם לאט, השמש לא מיהר, אנשים אמרו שלום וחבר היה חבר. תיאורי חקלאות ("איך היה יבול הענבים השנה"? ו"יש ריבה מתות גינה") מוזכרים אף הם בשיר.

לאחר מותו של מנור

בשנת 2011 הסבה המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה את שמו של רחוב העלייה לשם ימי בנימינה לזכרו של אהוד מנור. אירוע מחווה לשירי אהוד מנור נקרא אף הוא בשם "ימי בנימינה".
מראות שבורות

תקציר העלילה

גיורא (יפתח קליין) הוא אב קשה וקפדן לאריאלה (שירה האס), שנענשת על כל יציאה מהקווים ולא מכירה חיים אחרים. יום אחד מובילה טעות שלה לאסון, אבל הפעם גיורא מסרב להעניש אותה. אריאלה נדחפת לחפש לעצמה את העונש האולטימטיבי, שיקל על תחושת האשמה וישיב את היציבות לחייה ובדרכה מגלה גם את האירוע מעברו של אביה שהפך אותו לחסר מנוחה. האם יצליחו האב וביתו לסלוח לעצמם ולהניח למשקעים מהעבר?

הפקת הסרט

יוצרי הסרט אמרי מטלון ואביעד גבעון הכירו בלימודיהם בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה ולאחר סיום הלימודים הם החלו את כתיבתו של הסרט. 'מראות שבורות' הוא סרט הביכורים באורך מלא של שני היוצרים. הסרט הופק על ידי ליאורה לנדאו ורונית רייכמן בשיתוף הבמאים ויצא בתמיכת קרן רבינוביץ, רשת 13, Yes קולנוע ישראלי והקרן לעידוד הסרט הישראלי.

תגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות ברחבי העולם והיה לאחד הסרטים האהודים על המבקרים בפסטיבל רומא 2018 בו הוצג כ"כתב אשמה אמיץ נגד הגבריות הישראלית". דווקא בישראל הדעות לגביו היו חלוקות, כאשר חלק מהמבקרים שיבחו אותו בעוד אחרים הסתייגו מקיצוניותו. אף על פי שמדובר בסרט עלילתי וצוות שחקנים מקצועיים, חלק מהמבקרים מחו על העובדה שאריאלה, גיבורת הסיפור, מענישה את עצמה פיזית ונפשית. כתבי ומבקרי אתר 'סרט' דרגו את 'מראות שבורות' כאחד מחמשת הסרטים הישראליים הטובים ביותר לשנת תשע"ט. על אף היותו סרט קשה לצפייה, לפי ההערכות צפו ב'מראות שבורות'  כשלושים אלף איש בבתי הקולנוע בישראל].
איאון פלקס

עלילה

בשנת 2011 משמיד וירוס קטלני 99% מאוכלוסיית כדור הארץ, מיליונים בודדים ניצולים והם חיים בעיר העתידנית ברגנה.
את העיר מנהלת כת של מדענים השולטים על העיר.
400 שנה מאוחר יותר, קמה מחתרת מורדים שקוראת לעצמה בשם "המוניקנים", המנוהלת על ידי אשה, ומגלה שחיתויות וסודות אפלים בצמרת המשטר, ואיאון פלקס חברה בה.
לאחר כמה משימות, נשלחת איאון פלקס למשימה המרכזית והסודית, להרוג את המושל.

ביקורת

הסרט הפך לאכזבה גדולה מצד הצופים וחובבי המדע בדיוני. היוצר של סדרת האנימציה פיטר צ'אנג תקף בחריפות את הסרט על שלא היה נאמן למקור, על פי צ'אנג, שגם טען שצוות ההפקה שינה כמעט לחלוטין את התסריט.
מרים הרמן

מרים הרמן–בד (2 בינואר 1919 – 5 בינואר 1990) הייתה מראשונות קרייניות רשות השידור בתקופתה המנדטורית ומנהלת מחלקת השידורים לילדים ונוער ברשת א' של קול ישראל.

ביוגרפיה

הרמן-בד נולדה בקניגסברג שבגרמניה, ובהיותה בת ארבע עלתה משפחתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, בה היא חיה כל ימיה. אביה, ד"ר היינץ (חיים) הרמן, היה רופא עצבים ועד 1948 ניהל את בית החולים "עזרת נשים" בירושלים. מרים למדה בגימנסיה העברית ברחביה ובנעוריה הייתה חניכה בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1938 נסעה לאנגליה והחלה בלימודיה האקדמיים, אך אלו הופסקו בעקבות מלחמת העולם השנייה והרמן התגייסה לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי ושירתה במצרים. בתום המלחמה השתחררה והתגייסה לארגון "ההגנה". את לימודיה השלימה במהלך השנים וסיימה לימודי תואר שני בספרות אנגלית.
הרמן-בד החלה לעבוד בשנת 1947 ב"קול ירושלים", תחנת הרדיו שנקראה "קול ישראל" לאחר קום המדינה. בראשית דרכה בתחנה שימשה קריינית, כמנחה בקורסים לשדרים וכאחראית על תסכיתי הנוער. בשנים שלאחר מכן החזיקה בתפקידים מנהלתיים נוספים, עם מינויה בראשית שנות החמישים לאחראית על תוכניות הנוער ובראשית שנות השישים למנהלת אגף השידורים לילדים ונוער. באחריות האגף נכללו שידורי התחנה המיועדים לגיל הרך ועד לנוער בוגר. באמצעותו הונהגו עד לשלהי שנות השבעים השידורים ברדיו לבתי הספר, אשר פסקו עם כניסת הטלוויזיה הלימודית.
בתפקיד זה נותרה עד צאתה לגמלאות, בשנת 1984. במהלך שנים אלו התפתחה מתכונת השידורים וכללה סידורים של עיבודים לתסכיתים של ספרות ילדים ונוער (דוגמת "מסע הפלאים של נילס הולגרסון", "הרפתקאות אלפונס החתול הג'ינג'י", "קרשינדו ואני" (מאת דבורה עומר, שלימים יצא כספר) ו"סיפורי אלף לילה ולילה" בהקראת מוטי ברכאן). נוסף לאלו הוקראו במסגרת התוכניות סדרות סיפורים שרבים מהם יצאו לימים כספרים (דוגמת ספריו של יצחק נוי "גבעת האירוסים השחורים" ו"רון וג'ודי בניו יורק"), וכן שעשועונים (חידוני "בארץ הלמה" של שמואל רוזן) ומגזינים (דוגמת "עולם המדע" ו"חתול בשק").
אנשי רדיו, טלוויזיה ותיאטרון רבים החלו את דרכם תחת הדרכתה. בהם: רבקה מיכאלי, יורם רונן, אסתר סופר, נעמי דליות, נילי המאירי, בצלאל לוי, בני הנדל וספורים מבני משפחת בנאי. בין מגישי המגזינים ניתנה במה לאנשי רוח בנעוריהם ובהם דוד גרוסמן, ששידר את ספר ביכוריו "דו-קרב", אריה אלדד, עליזה רוזן ואחרים.
הרמן-בד השתתפה בעצמה בתסכיתים (בהם "דו-קרב") ובהקראת סיפורים (בהם "ידידי מרחוב ארנון"). מלבד קולה המוכר, הרמן-בד נודעה כבעלת השכלה ורואיינה בתוכניות שונות בתחומי מוזיקה קלאסית וספרות אנגלית וכללית.
הרמן-בד נתפסה בציבור כאשת מקצוע שהגשימה למופת את מעמדה כאשת ניהול דעתנית, עוד בטרם חדרה התודעה הפמיניסטית לישראל. תודעתה הפוליטית המפותחת הביאה אותה ליטול חלק במאבקים מקצועיים, בהם מניעת פיטוריו, בשנות החמישים, של אלף ארי וולף, מנהל אולפני התסכיתים של "קול ישראל", על רקע היותו קומוניסט.
הרמן-בד נישאה בשנת 1961 להלל-פליקס בד, חברה לתנועת "השומר הצעיר" ובנו של הרמן בדט.
ג'יימס פטרסון

קורות חיים

פטרסון נולד בעיר ניוברג שבמדינת ניו יורק. סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר שני באנגלית, ואף על פי כן החל לעבוד בענף הפרסום. בשנת 1976 פרסם את ספרו הראשון, "The Thomas Berryman Number", מותחן שבו הופיעה הדמות של אלכס קרוס, בלש פרטי החוקר מקרי רצח, שעתידה להיות הדמות הידועה ביותר של פטרסון. על ספר זה זכה פטרסון בפרס אדגר. אף על פי ההצלחה הראשונית הזו, הקריירה הספרותית של פטרסון החלה לתפוס תאוצה החל משנת 1993, עם יציאת ספרו "...אז בא עכביש", שלאור הצלחתו אף עובד לסרט בשנת 2001, תחת השם "שעת העכביש", בכיכובו של מורגן פרימן. ספר זה היה הראשון שנכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, והגיע עד למקום השישי בה. הספר היה הראשון מתוך סדרת הספרים של הבלש אלכס קרוס, 19 שנים לאחר שדמות זו הופיעה בספרו הראשון.
לאור הצלחתו פרש פטרסון מעבודתו בפרסום והקדיש את כל זמנו לכתיבה. ספרו "רצח מס' 1", שיצא בשנת 2001 היה לספרו הראשון שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. לימים יהפוך פטרסון לסופר שספריו הגיעו יותר מכל סופר אחר לראש רשימת רבי המכר. נכון למאי 2018, 70 מספריו הגיעו למקום הראשון (האחרון שבהם נקרא JUROR #3) ברשימה.
לצד סדרת הספרים של אלכס קרוס, פטרסון מפרסם גם סדרות אחרות: "מועדון הרצח של הנשים" (שהספר "רצח מס' 1" הוא הראשון בסדרה זו), Maximum Ride, מכשפה וקוסם (שניהם מיועדים לבני נוער), מייקל בנט (בלש משטרת ניו יורק), Daniel X (ספרי מדע בדיוני), ג'ק מורגן (חוקר פרטי) ו-Middle School (המיועד לילדים).
פטרסון גם נודע בזכות שיתוף הפעולה בינו לבין סופרים שונים, כגון: מקסין פטרו, פיטר דה ג'ונג ואנדרו גרוס, ושיתופי פעולה אלו מאפשרים לפטרסון להוציא לאור ספרים רבים בכל שנה: ספרו ה-50, "הרקיע השביעי" יצא לאור בפברואר 2008. ספרו ה-100, Daniel X: Armageddon, יצא לאור באוקטובר 2012.
בשנת 2010 שבר שיא גינס כאשר היה לאדם הראשון שמכר למעלה ממיליון ספרים אלקטרוניים.
באוגוסט 2012 פרסם מגזין פורבס רשימת סופרים מרוויחים ובראשה עמד פטרסון עם הכנסות של 94 מיליון דולר במהלך השנה שלפני הכנת הרשימה.
ב-2014 הוביל פטרסון מחאה חברתית בנוגע למצב שוק הספרים.