google/wiki40b huggingface dataset:
שבעת המופלאים

תקציר העלילה

הסרט עוסק בכפר חקלאים במקסיקו הנשלט על ידי חבורת פורעי חוק שגוזלים את רכוש הכפריים.
יול ברינר מגלם דמות של אקדוחן אמריקאי שנרתם לעזור לכפריים לסלק את הפורעים שאת מנהיגם מגלם אלי וולך. לצידו של ברינר שיחקו מספר שחקנים שהפכו בהמשך לכוכבים בזכות עצמם. ביניהם: הורסט בוכהולץ, סטיב מקווין, צ'ארלס ברונסון, ג'יימס קובורן, בראד דקסטר ורוברט ווהן.
באותה תקופה המערבונים האמריקאים שעסקו בכיבוש הדרום מיצו את עצמם, ובמערבון זה שעלילתו פשוטה מאוד מתרכז הבמאי בדמויות השחקנים, בניגודי האופי ובתלכיד הניגודים לגיבוש כללי כשהם משלימים האחד את מגרעות השני.

רימייק

הבמאי אנטואן פוקואה אחראי על הפקת רימייק באותו השם בכיכובם של דנזל וושינגטון, כריס פראט, איתן הוק, וינסנט ד'אונופוריו, לי ביונג-האן, לוק גרימס, וגנר מורה, היילי בנט, מאט בומר ופיטר סרסגארד. צילומי הסרט החלו ב-18 במאי 2015 בצפון באטון רוז' שבלואיזיאנה, כאשר אתרי צילום נוספים כוללים גם את סנט פרנציסוויל וזכארי שבמדינת לואיזיאנה. הסרט ייצא לאקרנים ב-23 בספטמבר 2016 בהפצת סרטי קולומביה ובהפקת מטרו גולדווין מאייר.
פיתוח הסרט החל עוד בשנת 2012 כאשר היילי בנט לוהקה לתפקיד אישה שהתאלמנה לאחר שבעלה נרצח והיא שוכרת שבעה ציידי ראשים כדי לנקום את מות בעלה.
לואיס גרביטו

לואיס אלפרדו גרביטו קוביליוס (בספרדית: Luis Alfredo Garavito Cubillos; מוכר גם בכינויים "המפלצת" (La Bestia) ו"גופי" (Tribilín); נולד ב-25 בינואר 1957 בקולומביה) הוא אנס ורוצח סדרתי קולומביאני.
גרביטו הודה בשנת 1999 באינוסם וברציחתם של לא פחות מ-140 ילדים צעירים, כולם בנים. מספר קורבנותיו, המתבסס על פי שרטוטי גולגולות ששרטט בבית הכלא, עלול למעשה להרקיע אל מעל 300. על פי העיתונות המקומית בקולומביה, נושא גרביטו בתואר "הרוצח הסדרתי הנורא מכולם בעולם". מספר קורבנותיו הידועים, 138, הוא הגבוה ביותר בעולם.
לאחר שנתפס, נידון גרביטו לעונש המרבי על פי חוקי קולומביה - 30 שנות מאסר בפועל. בהמשך קוצר עונשו בשמונה שנים, ובנוסף חתם על עסקה לפיה יקוצר עונשו אם ישתף פעולה בעתיד עם הרשויות, או בשל התנהגות טובה. מאז מאסרו, אושר במדינה חוק המעלה את העונש המרבי ל-60 שנות מאסר בפועל.

ראשית חייו

לואיס אלפרדו גרביטו נולד ב-25 בינואר 1957 בחנובה שבקולומביה, והוא הבכור מבין שבעה בנים. בעדותו טען גרביטו כי אביו התעלל בו פיזית ומינית.

הרציחות

קורבנותיו של גרביטו היו ילדי איכרים, ילדים עניים או, בשפה פשוטה, "ילדי רחוב", בין הגילאים 8–16. גרביטו פנה אליהם ברחובות ובגני המשחקים והציע להם מתנות או סכומי כסף קטנים. מן העולה בתיאורי התביעה ועדותו שלו, כאשר היה רוכש את אמונם, היה לוקח את הילדים להליכה וכאשר אלה התעייפו, היה מנצל את חולשתם, אונס אותם, חותך את צווארם ומבתר את גופותיהם. על מרבית הגופות נמצאו סימני עינויים. גרביטו נתפס ב-22 באפריל 1999 והודה ברציחתם של 138 ילדים. נכון לשנת 2012, החקירות נגדו ממשיכות, בחשד שרצח 172 ילדים נוספים ב-59 עיירות שונות ברחבי קולומביה.

גזר הדין

גרביטו נמצא אשם ברציחתם של 138 ילדים ונשפט ל-1852 שנות מאסר ועוד תשעה ימים, ואולם בפועל מאסרו הועמד על 40 שנות מאסר, שכן זוהי התקופה המרבית בה ניתן להחזיק אדם במאסר לפי חוקי המדינה. בנוסף, מאחר שסייע לרשויות במציאת הגופות, קוצר עונשו ל-22 שנות מאסר בפועל בלבד.

תגובות הציבור

מאז החל לרצות את מאסרו המקוצר, רבים בציבור הקולומביאני הביעו מחאה נגד הרשויות והביעו חששם מהיום בו ישוחרר. הם קראו לגזור עליו מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור - או עונש מוות, אולם שני אלה אינם בני ביצוע לפי החוק הקולומביאני. בשנת 2006 ראיין אותו בתאו שדרן חדשות מקומי. הוא ציין כי גרביטו ניסה להמעיט מחומרת מעשיו, וכן ציין בכתבתו את תנאי המאסר המקלים של גרביטו שכללו אמבטיה, טלוויזיה בכבלים וכן גישה לאינטרנט מעת לעת. גרביטו הביע באותו ראיון את רצונו לפתח קריירה פוליטית לכשישתחרר, שבה הוא מתכוון, לטענתו, לעזור לילדים שנוצלו מינית. השדרן ציין את האפשרות שגרביטו ישתחרר שלוש שנים מאוחר יותר. בעקבות הראיון והידיעה על אפשרות לשחרורו בשנת 2009, ביקורת ציבורית עלתה לראש סדר היום, ושופטי בית המשפט העליון של קולומביה החליטו שלא לקצר את עונשו של גרביטו, על אף הסיוע שהגיש לרשויות במציאת הגופות. כמו כן, תנאי מאסרו הוקשחו ועונשו הוחזר לתקופה המקורית שלו, 40 שנה. זאת, בניסיון לשבור את רוחו ולגרום לו להודות ביתר מקרי הרצח שלטענת התביעה ביצע, ושהחקירות בעניינן טרם הסתיימו.
דין פריס

ביוגרפיה

פריס גדל באטלנטה, ג'ורג'יה והתאמן בהדרכתו של מייק נורמנט. הוא לומד ושוחה באוניברסיטת הרווארד.

2017

באליפות המכללות שנערכה באינדיאנפוליס טקסס בסוף מרץ 2017 סיים פריס רביעי במשחה ל-200 יארד חופשי 1:32.25 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 יארד גב בתוצאה של 1:40.89 דקות

2018

באליפות המכללות שנערכה במיניסוטה מיניאפוליס בסוף מרץ 2018 קבע פריס במשחה ל-200 יארד חופשי, כשחיין ראשון במשחה שליחים 4x200 יארד חופשי, שיא אישי חדש של 1:30.55 דקות. במשחה ל-200 יארד חופשי הוא סיים שישי בתוצאה של 1:32.12 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 יארד גב בתוצאה של 1:40.37 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה באירווין, קליפורניה בסוף יולי אותה שנה הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.21 שניות, במקום 14 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.84 שניות, במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.62 שניות, במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.08 שניות ובמקום 17 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.27 דקות.

2019

באליפות המכללות שנערכה באוסטין טקסס בסוף מרץ 2019 זכה פריס בשתי מדליות זהב, במחשהל-100 יארד חופשי בתוצאה של 40.80 שניות, התוצאה השלישית בטיבה בהיסטוריה אחרי קיילב דרסל (39.90 שניות) וולדימיר מורוזוב (40.76 שניות) ובמשחה ל-100 יארד גב בתוצאה של 43.66 שניות, התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה אחרי שיא העולם של ראיין מרפי (43.49 שניות). הוא קבע ביום הראשון של האליפות במשחה ל-200 יארד חופשי, כשחיין ראשון במשחה שליחים 4x200 יארד חופשי, שיא עולם חדש של 1:29.15 דקות, שיפור לשיאו בן השנה של טאונלי האס (1:29.50 דקות). נוסף לכך, האו סיים במקום שישי במשחה ל-50 יארד חופשי בתוצאה של 19.02 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 18.92 שניות.
אריסטובולוס הצעיר

אריסטובולוס הצעיר (מת לאחר 44 לספירה) היה נסיך מבית הורדוס, בנו הצעיר ביותר של אריסטובולוס, בנם של המלך הורדוס ומרים החשמונאית, ושל ברניקי, בתם של שלומית אחות הורדוס וקוסטובר.  היו לו שני אחים, אגריפס הראשון והורדוס (מלך כלקיס), ושתי אחיות, הרודיאס ומרים.
אריסטובולוס ככל הנראה גדל והתחנך ברומא עם אחיו הבוגרים אגריפס הראשון והורדוס (מלך כלקיס), יחד עם קיסר רומא העתידי, קלאודיוס.
אריסטובולוס נשא לאשה את יוטפה , בתם של המלך סמפסיקראמוס השני והמלכה יוטפה , ששלטו באמסה בשנים 42-14.
ליוטפה ואריסטובולוס נולדה בת, שגם שמה יוטפה, שהייתה חירשת.
אריסטובולוס ואחיו אגריפס נעשו מקורבים אל פלאקוס, הפרוקונסול של סוריה. אולם אריסטובולוס היה עוין את אגריפס והאשים אותו בפני פלאקוס שקיבל שוחד מאזרחי דמשק תמורת תמיכתו אצל הפרוקונסול במאבקם נגד הצידונים על הגבולות. פלאקוס חקר את העניין וגירש את אגריפס מסביבתו.
בתקופת שלטונו של קליגולה (41-37 לספירה), ביקש הקיסר להקים פסל של עצמו בבית המקדש בירושלים. כאשר הגיע לטבריה הנציב החדש בסוריה, פובליוס פטרוניוס, הפעיל עליו אריסטובולוס, יחד עם אנשיו, לחץ שיכתוב לקיסר וישכנעו שלא לבצע את החלטתו להקים את הפסל בהיכל.
למרות מעמדו כנסיך לבית הורדוס ונישואיו לנסיכה גם היא, חי אריסטובולוס כאזרח פשוט עד יום מותו.
שמואל שמלקה הורוביץ

ביוגרפיה

נולד בשנת תפ"ו (1726) בצ'ורטקוב שבגליציה, כבנם בכורם של רבי צבי הירש הורוביץ רב העיר ורעייתו מלכה.
יחד עם אחיו רבי פנחס הורוביץ היה בתחילה מתלמידי הגר"א, גדול מתנגדי החסידות. בהשפעת רבי אברהם הכהן מקליסק, שהיה בעצמו בתחילה תלמיד הגר"א והפך לאחד מגדולי תלמידיו ומפיצי תורתו של המגיד ממז'יריץ, גדול תלמידי הבעש"ט, התקרבו ר' פנחס ואחיו לחסידות, והפכו גם הם לתלמידי המגיד. בהשפעתו התקרבו לחסידות גם תלמידיו: המגיד מקוז'ניץ, רבי לוי יצחק מברדיטשוב, רבי משה לייב מסאסוב, רבי מנחם מנדל מרימנוב ורבי יעקב יצחק מלובלין.] עמד בקשרים גם עם רבי משולם זושא מאניפולי, אחיו של רבי אלימלך מליז'נסק.
בשנת תקי"ד 1754, כיהן כרב בעיר ריטשוואל ובה הקים ישיבה. מקרב תלמידיו קמו מגדולי וראשי החסידות בהם רבי ישראל מקוז'ניץ, רבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי יעקב יצחק מלובלין ("החוזה מלובלין").
בשנת תקכ"ג 1763 בערך, התקבל לאב"ד בעיר שינובה, ולשם העתיק גם את ישיבתו, באותה תקופה למד אצלו החוזה מלובלין.
בשנת תקל"ג עבר לכהן כרב העיר ניקלשבורג שבמחוז מורביה. גם לשם העתיק את ישיבתו, בה למדו רבי משה לייב מסאסוב, רבי מנחם מנדל מרימנוב, רבי יצחק אייזיק מקאליב ורבי מרדכי בנעט (אשר כיהן אחר כך כרבה של העיר). בתקופת כהונתו כרב העיר ניקלשבורג היו מאבקים בינו לבין חלק מהקהילה היהודית בעיר שנבעו מהתנגדותם לחסידות. מסופר כי נצרכו לתיווכו של רבי אלימלך מליז'נסק, על מנת לפתור את המחלוקת ולמתן את הטפתו של הורוביץ לתורת הבעש"ט.
נפטר בא' אייר תקל"ח (1778) ונקבר בניקלשבורג.
מים ואהבה

העלילה

בכפר קטן בצפון אפריקה, אולי במרוקו, במקום שאליו עדיין לא הגיעה המודרניזם והטכנולוגיה, המכוניות והחשמל עדיין לא כאן. ובעיקר אין מים בבתי התושבים. כדי שהמים יגיעו, הנשים חייבות ללכת אל המעיין הנמצא בראש גבעה. עליהן לעבור כל יום כברת דרך בהרים המסולעים, ולא פעם להיפצע בנפילתן. הנשים חייבות להביא את המים בקשיים רבים, ולא משנה אם הן זקנות, חלשות או בהיריון מתקדם, ולא משנה באיזה מזג אוויר. שעה שהגברים מבלים בבית הקפה במרכז הכפר, שותים ומעשנים, כי הם מובטלים, שעה שהנשים מחויבות לבצע את כל עבודות הבית וגם לשאת דליים עמוסי מים מן המעיין אל הכפר.
במהלך הרחצה בעירום חלקי במרחצאות הכפר, מפתיעה ליילה (ליילה בקטי) את כל הנוכחות ברעיון של שביתת אהבה, על מנת לחייב את הגברים להעביר את המים בצינור למרכז הכפר. הן לא מבקשות כסף, הן לא מבקשות שינוי תנאי חיים, הן מבקשות לשנות רק את מיקום המים. וזאת בעקבות תאונה שהתרחשה באותו יום בדרך חזרה מן המעיין. אחת הנשים שהייתה בהיריון מתקדם, מעדה ואיבדה את תינוקה. ליילה זוכה לתמיכה מ'האמא הגדולה' (ביונה) המנהיגה הרוחנית, המבוגרת וקצרת הסבלנות של נשות הכפר, אשר חייתה את כל חייה בעבדות לגבר. היא מתארת מעט מחייה ותוקפת את הנשים המתנגדות להצטרף לשביתה. היא חושפת את האמת ומגלה שכל אחת מהנשים שמגדלת ילדים, איבדה בהפלות כאלה ואחרות רבים מהתינוקות שהיו ברחמן במהלך חייהן. הנשים מסכימות בשתיקה ומאשרות את אמיתות דבריה.
ליילה הצטרפה אל קהילת הכפר כאשר נישאה נישואי אהבה עם סאמי האקדמאי והמורה בבית הספר (סאלח בכרי), התומך תחילה במאבקה ואף מעודדה. ליילה, הופכת להיות האישה האמיצה של הכפר. היא מנסה לשכנע את הנשים שהמצב חייב להשתנות. כנטולות כל כח בחברה מוסלמית-פטריאכלית, משתמשות הנשים בנשק היחיד שבידן - המין והאהבה. ליילה מגייסת את נשות הכפר לשביתת אהבה אמיצה, עד שיותקן צינור מים בכפר. מה שנראה בהתחלה כקפריזה נשית, גדל במהרה והופך את כל סדרי הכפר העתיק. לאט לאט כאשר הנשים מצטרפות אל ליילה והאמא הגדולה, מתחילים הגברים לאיים במכות ובאלימות נגד הנשים. ואנו שומעים במהלך הסרט לא פעם זעקות וצעקות מבתים שונים, כולל מהוריו של סאמי המתגוררים בחדר הקרוב לחדר השינה שבו הוא מתגורר עם ליילה רעייתו.
תמיכתו של סאמי ברעייתו האהובה, מנוגדת לאימו השמרנית (היאם עבאס) המנסה לשכנע את בנה לעזוב את האישה הסוררת ולהתחתן מחדש. גם אביו רומז בכיוון זה, אך איננו לוחץ עליו בצורה כפייתית כמו אימו. הלחץ הקהילתי הולך ומתחזק מכל הכיוונים. המשפחה מתפרנסת אך ורק בזכותו של סאמי, המורה. אך גם כאן מנהל בית הספר רומז לו שלא יוכל להשאירו, בגלל לחץ ההורים, הטוענים שהוא מלמד את ילדיהם כיצד לעבור על חוקי המסורת והדת. פיטוריו של סאמי יוצרים בתוכו שינוי, והוא מתחיל לשכנע את ליילה לחזור בה מהשביתה.
אל הכפר מגיע גבר, המספר שכוונתו היא לחקור רק חרקים שנעלמים במדבר, משום שהבצורת והמדבר הורגים אותם. לאט לאט יתברר שהיה, בינו ובין ליילה, קשר מן העבר. וכאשר סאמי חושף את הקשר הזה, הוא כמעט יוצא מדעתו וכועס מאוד של ליילה. שאולי בכלל איננה בתולה עוד וכדומה. אך ליילה מספרת לו את כל סיפור המעשה שהתרחש בגיל 15 שנים מבחינתה. היא מגלה בפניו בפרטי פרטים. אלא שהוא לא נרגע ומאיים על הגבר הזה בסכין. המאבק הזה ושביתת האהבה השנויה במחלוקת מאיימים לעלות לליילה ולנשות הכפר בכל היקר להן, המאבק העקרוני נראה חסר הסיכוי, אך ליילה לא מתכוונת לוותר בקלות.
ברדפורד דילמן

קורות חיים

דילמן נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת ייל. בשנים 1951–1953 שירת כקצין בחיל הנחתים והשתחרר בדרגת לוטננט ראשון.
לאחר שחרורו למד משחק באולפן השחקנים. הופעת הבכורה שלו בברודוויי הייתה בהצגה מסע ארוך אל תוך הלילה של יוג'ין או'ניל עליה זכה בפרס התיאטרון לשחקנים מתחילים ב-1956.
הצלחתו בתיאטרון הביאה את חברת פוקס המאה ה-20 להחתים אותו על חוזה. הסרט הראשון שלו היה "חיוך מסוים" ב-1958 ולאחר מכן הופיע בסרטים רבים שהמפורסם ביניהם הוא כפייה לפי ספרו של מאיר לוין ביחד עם דין סטוקוול ואורסון ולס. שלושתם זכו בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1959.
הוא השתתף גם בסדרות טלוויזיה רבות כמו: איירונסייד, משימה בלתי אפשרית, קולומבו, המופע של מרי טיילר מור ועוד.
איוואן בונין

ביוגרפיה

איוואן בונין נולד במשפחת אצולה רוסית בעלת נכסים, שכבר קנתה לה מוניטין בפוליטיקה, במדע ובאומנות. בתוך משפחתו כבר היו שני סופרים, אנה בונין וואסילי ז'וקובסקי. את ילדותו ונעוריו בילה בונין באחוזות אביו. לאחר מות אחותו, נכנס בונין לתקופת דיכאון עם נטיות דתיות. נטיותיו לאומנות באו לידי ביטוי בציור, שגם השפיע על כתיבתו הספרותית. כבר בגיל צעיר ראה יצירות משלו שהופיעו בדפוס, קובצי שירה וגם יצירות בפרוזה. הוא גם תרגם מהספרות האנגלית לרוסית.
זכה לפרסים ספרותיים רבים ובהם "פרס פושקין" של האקדמיה הרוסית. בשנת 1909 התקבל בעצמו לאקדמיה. בונין הרבה במסעות וסייר ברחבי רוסיה, איטליה, טורקיה, יוון, סוריה, ארץ ישראל, מצרים, אלג'יריה, תוניסיה ועוד.
במאי 1918, אחרי המהפכה הבולשביקית, עזב בונין, שהעריץ את הצאר ואת בית המלוכה ותעב את הקומוניזם, את מוסקבה ופרש לאחוזתו בכפר. בפברואר 1920 עזב בונין את ברית המועצות ויצא לפריז.
בשנת 1947 הזמינה אותו הממשלה הסובייטית, באמצעות המשורר קונסטנטין סימונוב, לשוב למולדתו. בונין גם מנע הוצאה מחודשת של ספריו בברית המועצות בהתנגדו לכך שיצונזרו, אך בשנת 1953, לאחר מותו, "סיפחו" אותו מחדש לספרות הרוסית.

יצירתו

בשנת 1901 יצא לאור הרומן שלו הכפר. אחרי הכפר יש יצירות נוספות באותו סגנון המתאר את אנשי הכפר ללא אידיאליזציה. ספריו בנוים סביב נושאים כמו: תופעות טבע אקלימיות, חיי הכפר הרוטיניים, תענוגות בעלי האחוזות ועוד. לבונין יש סגנון אופייני המכביד מאוד על תרגומו לשפות אחרות.
בשנת 1908 ביקר בונין בארץ ישראל ובעקבות הביקור כתב סיפור בשם בארץ יהודה שיצא לאור יחד עם סיפורים אחרים בניו יורק.
בשנת 1933 הוענק לו פרס נובל לספרות "על סגולותיו האומנותיות והספרותיות שהכשירוהו לתת תיאור נאמן לטיפוסים האופייניים של העם הרוסי".
שלום צברי

ביוגרפיה

שלום צברי נולד בתימן, בכפר ג'לבּה (Jalabe) שבנפת טווילה, מחוז אל-מחוית, הנמצאת צפונית-מערבית לבירה צנעא.
בילדותו נשלח ללימודי תורה ביישוב שאחד'ייה שהיה מרכז תורני גדול ובמווארה. צברי הילד התחנך אצל מארי נתן ג'ולי, ממנו שאב לראשונה את הלחנים התימנים האותנטיים. בגיל 8 כבר עלה לתורה והרשים את המתפללים בקולו הערב. אביו יחיא, ייעד אותו להיות שוחט, שלח אותו ללמוד שחיטה ואף קנה לו כלי שחיטה. עם הידיעה על הקמת מדינת ישראל והתחלת העלייה ההמונית מתימן התכוננו הוריו של צברי לעלות גם הם. לאחר מסע ארוך ומפרך שעשו שלום, הוריו ושלוש אחיותיו עד שהגיעו לעדן, למחנה העולים חאשד, הם המשיכו לישראל במטוס במסגרת מבצע על כנפי נשרים.

בישראל

משפחתו של צברי עלתה לישראל ב-1950 ושוכנה במעברת ראש העין. לאחר פירוק המעברה והקמת יישוב קבע, עברה המשפחה להתיישב בצפון העיר. בשנת 1953 התגייס צברי לצה"ל, שם שירת כסייר. הגם שבצבא גילו חבריו את כשרונו לשירה והוא אף הוזמן לשיר באירועים, הוא לא הפך זאת למקצועו עם השיחרור, אלא למד חשמלאות בניין ונעשה לחשמלאי מוסמך. בתחילת דרכו, השתלב כמתופף בלהקתו של אהרן עמרם והקליט איתו דואט, בשיר איומה המשי של שלום שבזי. לאחר מכן התפצלה דרכם של השניים, ובשנת 1959 צברי הקים את "להקת שבזי". בשנת 1962 ייצג את ישראל בפסטיבל האתני בפינלנד, שם זכה במקום השני כשזכייה זו הפכה לנקודת מפנה בקריירה המוזיקלית שלו. שלום צברי בלט במיוחד בהופעתיו החיות בהם רקד על הבמה תוך כדי שירה והלהיב את הקהל. בשנת 1978 כתב את השיר "שלומי לך" אותו הקדיש לחברו הזמר שמעון משרקי. כמו כן כתב שיר לנשיא יצחק נבון כאות הוקרה על פועלו. צברי נהג להופיע בכל יום הולדת של מנחם בגין]. בשנת 1989 המועצה המקומית ראש העין ערכה מופע הצדעה לשלום צברי ופועלו בתחום השירה התימנית, בו השתתפו אמנים רבים. בשנת 1997 סייע לזמרת גילה בשארי בהפקת אלבומה כשייעץ לה בנושא פולקלור תימני. בשנת 2001 הקליט את שירו האחרון, דואט עם ציון גולן לנאשיד "אני היום".
השיר שלומי לך אותו כתב והקדיש לחברו הזמר שמעון משרקי. חתם את שמו בשיר באקרוסטיכון (האותיות המודגשות):
שלומי לך ידיד נפשי ועיני
וקבל נא תשורתי ברוני
לך שמח עדת קודש המוני
באולמות וגם בחוץ כמוני
מהרה תלמדה תוכן ומשרה
ואל תשכח יתד משקל וסוגרה
צפונים הם בכל נשיד ושירה
בכל קושיה תסגל לי מהרה
בחפץ לב אספר לך ופותרה
סריג גלעד אשלח לך בחזרה
ראה שמעון עמיתי האומרים
שמרם עוד בראשית הדברים
יהא עזרך בילן שעשועים
למען ישמחום עם רעים
ושלום רב וכל כבוד שפעים
התימניאדה ה-16 שנפתחה באילת כחודשיים לאחר פטירתו הוקדשה לו ונפתחה בדקת דומיה לזכרו. בתחילתה נערך כנס לזכרו בהנחיית העיתונאי איתמר פנחס ובהשתתפות אחיו של שלום, ד"ר אבינועם צברי.

חקר ותיעוד שירת תימן

שלום צברי העלה על כתב במחברתו שירי עם תימניים (שירת נשים) כמו שירי חתונה, שירי יולדת, שירי טחינת החיטה באבני ריחיים ושירי מקוננות, בעיקר מפי אימו רומיה ואחיותיה חממה, זהרה ובתיה חיימי שהיו בקיאות בשירת הנשים. בין השירים ניתן למנות את "טלעת ראס אלג'בל", "כלוני אסלא לי", "יא ולידה" ועוד.
שירות הביטחון האוקראיני

היסטוריה

ב-20 בספטמבר 1991, הראדה העליונה הניחה את ההחלטה אודות שירותי הביטחון הלאומיים של אוקראינה, ההחלטה פירקה בעצם את הקג"ב האוקראיני וב-25 במרץ 1992, הראדה חוקקה את החוק "אודות שירות הביטחון האוקראיני" ומאוחר יותר חוקים נוספים שהסדירו את פעילות הארגון כממונה על חקירת פשעים חמורים, מאבק בפשע המאורגן, מאבק בשחיתות ואבטחת סודות מדינה.
מאז 1992 הייתה חלוקה ברורה בין המודיעין האזרחי שעליה הופקד שירות הביטחון האוקראיני והמודיעין הצבאי שעליה הופקד מינהל הביון הראשי במטכ"ל (GUR). עם זאת, עד 2005, בראש שירות הביטחון האוקראיני עמד איהור סמשקו, איש המודיעין הצבאי לשעבר.
ב-2004 מחלקת המודיעין של הארגון אורגנה מחדש והפכה לסוכנות עצמאית בשם שירות הביון החיצוני של אוקראינה שאחראית לכל סוגי המודיעין באוקראינה. ארגון נוסף שהיה לעצמאי היה המינהל לאבטחת אישים באוקראינה (Управління державної охорони України).
שירות הביטחון האוקראיני מנהל מבצעי אכיפה משותפים עם הוועדה הממלכתית לענייני לאומיות והגירה (אוקראינית: Державний комітет України у справах національностей та релігій) במאבק נגד מהגרים בלתי חוקיים.
נטופית רפואית

שימוש רפואי

תמצית השורש שימשה בעבר באופן מסורתי עבור גירוי עבור הורדת ריר ושימוש עבור כיבים בגרון ובקיבה. ברוסיה נמכר סירופ השורש ללא מרשם רפואי בבתי מרקחת, לצורך טיפול במחלות במערכת הנשימה.

מאכלים

בתור מאכל מאז ימי מצרים העתיקה להכנת המרשמלו המוכר לנו היום ולאחר מכן התפתח עבור הסמכה של ריבות או ממתקים, למרות שכיום מרשמלו בצורתו המודרנית כבר מיוצר בעזרת תחליפים כגון: סוכר, עמילן תירס, חלבון ביצה ליצירת מרנג, ג'לטין, גומי ערבי ביחד עם חומרי טעם אחרים.
איילת פישבך

ביוגרפיה

פישבך השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובחינוך באוניברסיטת תל אביב (1992) והמשיכה לתואר שני (1995) ולתואר שלישי (1999) בפסיכולוגיה באותה אוניברסיטה, כולם בהצטיינות יתרה. לאחר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מרילנד (2000–2002) הצטרפה כחברת סגל לקבוצת הכלכלה ההתנהגותית של ריצ'רד ת'יילר בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו. בשנת 2009 הועלתה לדרגת פרופסור.
מחקרה עוסק במוטיבציה ובשליטה עצמית בתחומים של מכון כושר, מתן תרומות ובסבלנות.
פרוטון

היסטוריה

הפרוטון התגלה על ידי ארנסט רתרפורד ב-1918 בניסויים בהם הופצצו אטומי חנקן בחלקיקי אלפא (שהם למעשה גרעיני הליום) והפכו לאטומי חמצן. רתרפורד היה גם זה שטבע את שמו.
מירון אוריאל

מירון אוּריאל (אוקסנברג) (15 ביוני 1935 – 13 במאי 2006) היה סופר, מתרגם, עיתונאי ועורך ישראלי. עיקר כתיבתו היה עשרות פרסומים של ספרות קלה, תחת שמות עט רבים. כמו כן פרסם מספר ספרי עיון בשמו.
פרו במשחקים האולימפיים

היסטוריה

באולימפיאדת פריז (1900) השתתף ספורטאי פרואני אחד, הסייף קרלוס דה קנדמו, אם כי לא השתתף במשחקים כחלק ממשלחת פרואנית רשמית.
באולימפיאדת ברלין (1936) השתתפה לראשונה משלחת פרואנית רשמית, אך השתתפותה לוותה במפח נפש. נבחרת הכדורגל התמודדה מול נבחרת אוסטריה בשלב רבע הגמר. לאחר שהאוסטרים הובילו 0-2, הצליחו הפרואנים להשוות את התוצאה ברבע השעה האחרונה של המשחק, ובסופו של דבר ניצחו לאחר הארכה 2-4 (שלושה שערים נוספים שהבקיעו נפסלו בידי השופט). לאחר המשחק, ערערו האוסטרים על תוצאת המשחק, בטענה שאוהדים פרואנים ירדו למגרש ותקפו שחקן אוסטרי. פיפ"א ערכה דיון בעניין, אך הוא התקיים בנוכחות האוסטרים בלבד. לא ידוע בוודאות מהן הסיבות לכך שהפרואנים לא נכחו בדיון, אך יש שתי סברות עיקריות: האחת היא שנציגי המשלחת הפרואנית התעכבו בשל מצעד צבאי ולא הצליחו להגיע בזמן, והשנייה היא שהנאצים לא יכלו לשאת הפסד של נבחרת ארית לנבחרת שכללה אינדיאנים ומסטיסוס, ודאגו לכך שתתקבל החלטה לרוחם. כך או אחרת, החליטה פיפ"א לקבל את עמדת האוסטרים, והורתה על משחק חוזר ללא קהל. ההחלטה נתפסה כזלזול של אירופה בכלל וגרמניה בפרט במדינות דרום אמריקה. המשלחת הפרואנית כולה פרשה במחאה מהמשחקים, ולאות הזדהות נהגה כך גם המשלחת הקולומביאנית. נשיא הוועד האולימפי הפרואני אמר כי אין לו עוד אמון בספורט האירופי, ונשיא פרו, אוסקר בנאווידס נשא דברים בפני קהל בלימה, בהם כינה את ההחלטה "החלטת ברלין הערמומית", וציין כי אורוגוואי, ארגנטינה, מקסיקו וצ'ילה הביעו את הזדהותן עם מחאתה של פרו. המון משולהב יידה אבנים בקונסוליה הגרמנית, ובמשך זמן מה סירבו פועלי הנמל בלימה לפרוק מטען מספינות גרמניות.
באולימפיאדת לונדון (1948) רוו הפרואנים יותר נחת, לאחר שהקלע אדווין ואסקס זכה במדליית הזהב בירי באקדח מ-50 מטר. זכייתו זו היא הזכייה היחידה עד כה של ספורטאי פרואני במדליית זהב אולימפית.
פרו נעדרה מאולימפיאדת הלסינקי, ובמשחקים שנערכו לאחר מכן לא הגיעה להישגים משמעותיים. נבחרת הנשים בכדורעף הייתה קרובה למדליה אולימפית באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), אך הפסידה לנבחרת פולין במשחק המכריע וסיימה במקום הרביעי. 
המדליה האולימפית השנייה של פרו הגיעה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), לאחר שהקלע פרנסיסקו בוסה זכה במדליית כסף בטראפ (ענף של ירי בצלחות חרס). ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת סיאול (1988), זכתה נבחרת הנשים בכדורעף במדליית כסף, לאחר שבחצי הגמר גברה על נבחרת יפן, ובמשחק הגמר הפסידה לנבחרת ברית המועצות. במדליית כסף שלישית זכה הקלע חואן גיאה באולימפיאדת ברצלונה (1992), בסקיט. 
המדליה בה זכה גיאה היא האחרונה עד כה בה זכה ספורטאי פרואני. במשחקים הבאים הישגיהם של מרבית הפרואנים היו זניחים, והקרוב ביותר לזכות במדליה היה לוחם הטאקוונדו פטר לופס סנטוס, שהעפיל לשלב חצי הגמר באולימפיאדת בייג'ינג (2008) והפסיד בקרב על מדליית הארד ליריב טורקי.
דוד שמידל

הרב דוד מיכאל שמידל (נולד בי"ז בניסן תרצ"ד, 2 באפריל 1934) הוא יושב ראש אתרא קדישא. ראש כולל, עורך תורני ופעיל במאבקי היהדות החרדית בישראל בנושאי דת ומדינה.

ביוגרפיה

נולד בווינה, אוסטריה, בן יחיד לפנחס ומרים שמידל, משפחה הונגרית. ב-1939, בהיותו כבן חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל אביו התפרנס מקמעונאות. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב וישיבת סלבודקה בבני ברק אז התקרב אל הרב אברהם ישעיהו קרליץ ה"חזון איש" ובהמשך היה מתלמידיו של הרב גדליה נדל. לאחר מכן למד בישיבת באר יעקב אצל הרב משה שמואל שפירא.
נישא לעליזה, שהייתה מורה למקצועות קודש בסמינר הרב וולף בבני ברק. לבני הזוג שמונה בנות ובן.

פעילות ציבורית

ב-1956 היה פעיל במאבק נגד החפירות בקבר הרמב"ם בטבריה. בשנות ה-60 היה פעיל במאבק החרדי נגד מערכת הבריאות בפרשת ניתוחי המתים בישראל וחבר בוועדה הציבורית להגנת כבוד האדם שהקים רפאל סולובייצ'יק.
החל מאמצע שנות ה-70 הוא עומד בראש ארגון אתרא קדישא. בשנת 1979 נעצר בשל מעורבותו בהפגנות במתחם מחנה צבאי שהוקם אז בהר שנאן בטענה לפגיעה בקברי אמוראים בראשית העשור השני של המאה ה-21 התנהל מאבק פנים-חרדי נגד הארגון, שבעקבותיו חתמו רבנים מחוג חזון איש על כרוז המוחה על הפגיעה בכבודו של הרב שמידל.

פעילות תורנית

במשך עשרות שנים עמד בראש כולל אברכים "מתיבתא דרבי יוחנן" בבית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה שחבריו למדו בו במשך כל ימות השבוע, וחזרו לביתם לשבת. בראשית העשור השני של המאה ה-21, לאחר שגדלה הקהילה החסידית בטבריה, נסגר הכולל והרב שמידל בשנת תשע"א עבר לקוממיות.
הוא חבר המערכת של הוצאת שבתי פרנקל.