איה גורדון נוי

ביוגרפיה

איה גורדון-נוי נולדה וגדלה בחיפה. בשנת 1992, מיד אחרי שירותה בצה"ל, למדה ב"בצלאל" במחלקה לעיצוב גרפי. את התואר סיימה בהצטינות בשנת 1996, ובשנה זו זכתה בפרס יוסי שטרן לאיור.
עד 2006 עבדה כמעצבת גרפית במשרדי עיצוב שונים וכעצמאית, בשנת 2000 פתחה עסק עצמאי, אך מתחילת שנת 2006 החלה לעסוק באיור בלבד.
איירה כ-15 ספרי ילדים שתורגמו לשפות רבות בעולם, בין השאר לאנגלית, ליוונית, לסינית, לקוריאנית, להונגרית ועוד. עולם ספרי הילדים הוא המרחב המזוהה ביותר עם סגנון יצירתה ונטיותיה האמנותיות.
בין השנים 2000–2010 הייתה מרצה לאיור במכללת הדסה בירושלים, במחלקה לדפוס וגרפיקה שנסגרה ב-2011.
בשנת 2016 זכתה בציון לשבח במסגרת פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק על איוריה לספר "אלף בית" לפי השיר של נעמי שמר. ספר זה היה למעשה הספר היחיד שעליו עבדה כיוצרת יחידה, ושהפכה אותו משיר של משוררת לספר ילדים בפני עצמו.
בעשור השני של המאה ה-21 הפיקה גורדון-נוי תוצרים עבור חברת האופנה קוֹם אִיל פוֹ, שכללו מוצרי נייר כמחברות ופנקסים, עם עיצובים על בסיס חומרי גלם שסיפקה החברה למאיירת. איורים אלה הפכו למעין מיתוג מוכר של חברה זו. איוריה של גורדון-נוי אף נכנסו לשימוש בתחום עיצוב הבית והמרחב.
גורדון-נוי מתגוררת בעין-הוד עם בן-זוגה וארבעת ילדיה, ועובדת בסטודיו פרטי במקום.

אופי יצירתה

יצירותיה של גורדון-נוי מתבססות על שילובים ייחודיים של איורים, חפצים ממשיים, טקסטורות וטקסט, המתקבעים לכלל יצירה אחת באמצעות צילום, שעובר לאחר מכן עיבוד גרפי ממוחשב, כאשר במקרים רבים על גבי הצילום נוספים אלמנטים מאויירים נוספים. השילוב בין מרכיבי דו-ממד ותלת-ממד זה לצד זה באיור הסופי, יוצר ממד מיוחד משלו, שמתקיים במרחב זה בלבד.
שילוב החפצים בתמונה, במקרים רבים חפצים פשוטים ויומיומיים, מעניק ליצירה ממד סוריאליסטי וריאליסטי כאחד, המוסיף ליצירה משמעויות נסתרות, מעין סאבטקסט ליצירה. במקרים רבים השילוב מקורי במיוחד, ואף חריג; כמו למשל ילד שגופו הוא למעשה תמונת קומקום, ושערותיו הן גזרי עיתונים; שילוב היוצר דמות ייחודית ומסקרנת.
יצירות מסוג זה עשויות להפוך לסמל, כפי שקרה למשל לגיבורת ספר הילדים "נונה קוראת המחשבות", שהפכה לסמל בזכות עצמה - ככל הנראה גם בעקבות שילוב הדמות המאוירת עם המכשיר היומיומי להפרחת בועות סבון, בהקשר שהפך שימוש זה לסמלי.
בין מקורות השראה ליצירתה של גורדון-נוי נמנה הסוריאליזם, כאשר שינוי קני המידה ויעדי החפצים מעניק משמעות שונה לחפץ ולאיור כולו; וכן זרם הדאדא, כאשר השילוב של החפצים יוצר במקרים רבים את שפת הקולאז' המזוהה עם המאיירת. מקורות ההשראה ליצירה הם מגוונים, ומגיעים בעיקר מחיי היומיום. כך למשל בספר "תומאס ואני" משולבת תמונת חביתה וסלט מארוחת הערב, כחלק מאיור הספר. גורדון-נוי נוטה לאיור ראשוני ואינטואיטיבי, שמבטא במקרים רבים את ההסתכלות ה'ילדית' והתמימה של הילד גיבור הסיפור.

השימוש בטקסט באיור

באיוריה של גורדון-נוי נעשה שימוש רב בטקסט. שימוש זה יוצר חיבור בין האיור לטקסט בספרי ילדים, והופך אותם למעין מקשה אחת, היוצרת קריאה זורמת, עליזה והומוריסטית בספר. יצירתה אף עשויה להיחשב לקומיקס, כפי שמעיד תיאור התערוכה "איורים מפטפטים" שהציגה את איוריה ב-2016 במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון: "באיוריה נוכחוֹת תמיד אותיות ומילים – כמרקם, כצלילי רקע או כצורה גרפית. נדמה שהעבודות, המופיעות ברובן לצד טקסטים ספרותיים, מבקשות לספר סיפור החורג מהטקסט שהן מלוות. הן עושות זאת באמצעות כלים חזותיים וטכניקה וירטואוזית, אך באופן מפתיע בוחרות גם לפטפט עם הקוראים בשפה טקסטואלית לכל דבר".
לעיתים הטקסט נבחר בהקשר לנושא היצירה, וכמשלים לה: הוא מעניק משמעויות נוספות לאיור, ויוצר דיאלוג פנימי בין חלקי היצירה. אך לעיתים נראה כי הטקסט נבחר באופן אקראי, ובמקרה זה הצורה של המילים הופכת לחלק בלתי נפרד מההיבט האיורי שבה, באותה הצורה שלמעשה ילדים קטנים מתבוננים בסימני האותיות שאינם מובנים להם - כצורות מעניינות ומורכבות, ותו לא. שימוש עיצובי זה באותיות ובמילים עשוי לשדרג הן את חווית ההתבוננות של הילד הצעיר בספר, והן את שיפור מוכנותו של הילד להיכרות עם האותיות ולקריאה.