google/wiki40b huggingface dataset:
דוד מגיד

חייו

דוד מגיד השלים את חוק לימודיו בסנט פטרבורג, ושם התגורר. בין השנים 1890–1897 לימד שם בתיכון יהודי ושימש מורה לדת היהודית גם בתיכונים מטעם הממשלה הרוסית. בשנת 1918 החל לעבוד כספרן ליהדות במדור לאוריינט בספריה הממשלתית של סנט פטרסבורג. בשנת 1921 התמנה לפרופסור להיסטוריה של האמנות במכון הרוסי לעמי אסיה. בשנת 1925 הפך לפרופסור היהודי הראשון לשפה העברית באוניברסיטת לנינגראד.

חיבוריו

בצעירותו, שימש דוד מגיד אחד ממזכיריו של שמואל יוסף פין וסייע לו בהדפסת חיבוריו 'האוצר' (1903-1884) ו'כנסת ישראל' (1900-1886)- ביוגרפיה של מלומדים וסופרים יהודיים. דוד מגיד פרסם מאמרים רבים בכתבי עת יהודיים, וכן תרם ערכים לאנציקלופדיה הרוסית (Yevreiskaya Entziklopedia). הוא ערך לדפוס (1897) את החיבור 'צמח דוד' מאת דוד בן מרדכי כוכיזוב, וערך גם את 'לוח התחיה'. שם העט העברי של דוד מגיד היה 'צפוני מערבי'. פרסומיו העבריים כוללים גם את תולדות מרק אנטוקולסקי ('הפרופיסור מרדכי בן מתתיהו אנטוקולסקי :קצור תולדותיו ופרשת עבודתו בשדה מלאכת המחשבת עד היום הזה', ורשה 1897), ומונוגרפיה על מרדכי אהרן גינצבורג. עבודה ביביליוגרפית שלו -רשימת פרסומיו של א. הרכבי - הושלמה ופורסמה בעזרתו של אברהם פוזנסקי (1909). פרסומיו בשפה הרוסית עסקו בעיקרי האמונה היהודית ובליטורגיה, והיסטוריה של יהדות הקווקז. הוא הכין מהדורה רב-לשונית של התנ"ך עם כ40 שפות ודיאלקטים שונים. עבודה אחרת שלו עניינה זכרונותיו על חיי אביו ועל משכילי וילנה הראשונים, נתפרסמה ביידיש ב'פון נאענטן עבר' (1937). הוא גם השלים והוציא לאור את חיבורו של אביו 'תולדות משפחות גינצבורג' (1899).
התקופה הישראלית

רקע לתקופה

על פי המקרא, אברהם - העברי (כינויים של בני ישראל בתקופת האבות) הראשון - הגיע לארץ במהלך תקופת הברונזה (בסביבות המאה ה-19 לפנה"ס), וחי בה את יתרת שנותיו, להוציא מספר תקופות שנים קצרות. לאחר כמאתים שנה, בתקופת יעקב ובניו, הזמין יוסף את כל משפחתו לרדת למצרים בעקבות הבצורת והרעב הקשה שהיה בארץ. מספר השנים שחיו בני ישראל במצרים אינו מוזכר בפירוש (לפי מקורות המסורת היהודית ארכה כ-210 שנים). בספרות המחקר יציאת מצרים התחוללה בראשית המאה ה-13 לפנה"ס. תקופת ההתנחלות בארץ ישראל החלה לאחר כ-40 שנות נדודים במדבר שבאו בעקבותיה.
כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה

הרקע לכיבוש

כל זמן העימות העות'מאני בריטי בארץ ישראל הייתה חיפה מחוץ לקו החיכוך - מרכזה של הארץ, בין הצבאות, עד להסתערות המכרעת של חיל המשלוח המצרי (1916) בספטמבר 1918, במסגרת קרב מגידו. העות'מאנים הציבו בעיר כוח ארטילרי חזק שכלל תותחים מסוגים אחדים, ומטרתו למנוע מכוחות חיל הים הבריטי מלנחות במפרץ חיפה. נחיתה מוצלחת במפרץ חיפה הייתה עלולה לנתק את מרבית הכח הלוחם העות'מאני, שהיה ברובו במרכז הארץ, מעורפו הלוגיסטי ומפקדותיו בצפון הארץ ובסוריה.

הקרב המכריע

חיפה נכבשה על ידי חטיבות פרשים הודים. אחת החטיבות איגפה את חיפה מצפון, כבשה את שפרעם והגיעה לעכו - כך נחסמה היציאה מחיפה לצפון הארץ.
חטיבות אחרות התקדמו מעמק יזרעאל דרך ג'דה (היום :רמת ישי) לתל חרבג' (היום: ליד כפר חסידים) והגיעו עד בלאד א-שייח' (היום: תל חנן). הכוח הבריטי נבלם על ידי מקלענים עות'מאניים שהוצבו במורדות הצפוניים של הר הכרמל (היום: מעל צומת הצ'ק פוסט). הדרך לעמק זבולון הייתה חסומה בשל הביצות שסביב נחל קישון. די היה בשני פרשים שנבלעו חיים בביצות, ותנועת טור הפרשים נבלמה. בסופו של דבר הסתער כוח בריטי על עמדות המקלעים הטורקים במורדות הר הכרמל, כבש אותן והדרך לחיפה נפתחה.
כיבוש חיפה הושלם על ידי יחידת הפרשים האנגלית "שרווד ריינג'רס" בחלקו המזרחי של הכרמל. הפרשים עלו בנחל קטיע, בתוואי נשר של היום לאוניברסיטת חיפה בתנאי קרקע קשים על רכס ההר, ובהדרכת תושב דרוזי הגיעו לרכס המערבי, הקדמי, של הכרמל. החיילים הרכובים ניטרלו את התותחים האוסטרים שהוצבו על מנת להגן על המעגן של מפרץ חיפה מפני נחיתת הימיה הבריטית (במרכז הכרמל של היום). בתום כיבוש הרכס, ירדה יחידת הפרשים לעיר חיפה וביחד עם שני הכוחות האחרים שהתקדמו מעמק זבולון כבשה את העיר. כיבוש העיר הושלם ביום 23 בספטמבר 1918. בעת כיבושה חיו בה כ-30,000 תושבים. עם סיום הקרב נערך בדרך יפו מצעד של הפרשים ההודים מחטיבה 15.
במערכה זו איבדה היחידה את רוב סוסיה - 143 במספר - ונשארה עם 15 סוסים בלבד.

תוצאות הלחימה

אבדות הטורקים הסתכמו בעשרות הרוגים, 1,351 שבויים ו-17 תותחים. לבריטים היו 3 הרוגים, בהם רב-סרן (מייג'ור) טהאקור דלפט סינג שהוביל את הסתערות גדוד הרמחים של ג'ודפור (the Jodhpur Lancers). על אומץ לבו בקרב זכה סינג במדליית הצלב הצבאי (Military Cross) ובתואר "גיבור חיפה". בעיר דלהי שבהודו הוקמה אנדרטה לזכרו ולזכר החיילים ההודים שהשתתפו בקרבות בארץ ישראל. ב-2017, לקראת ביקור ראש ממשלת הודו בישראל, תוכננה יוזמה בעיריית דלהי להוסיף לשם השדרה בה נמצאת האנדרטה את שם העיר חיפה, אך יוזמה זו נדחתה.
במערב חיפה טמונים, בשלושה בתי קברות, 355 מחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה: 305 - בבית הקברות הצבאי הבריטי, 49 מוסלמים - בבית הקברות ההודי, גופות ההינדים נשרפו ואפרם פוזר, ואחד בבית הקברות היהודי.
מיכאל רייך

ביוגרפיה

מיכאל רייך נולד, גדל והתחנך בקיבוץ עין חרוד. שירת בצה"ל ולאחר מכן שב לקיבוצו ועסק בחקלאות. לאחר שנישא עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בעיר. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון באגרונומיה. במקביל למד וזכה בתעודת הוראה מוכרת לחקלאות וביולוגיה. עבד שנים אחדות כסגן מנהל מחלקת מחקר ופיתוח בחברה למזון, ולאחר מכן השתלב בעבודה במוסד בנקאי גדול, במשך קרוב ל-30 שנה.
מיכאל רייך הוא דור שני לשואה. במסגרת מסע שורשים חובק עולם לגילוי קורות בני משפחתו שנספו בשואה וגילוי בני משפחה חדשים על קיומם לא ידע, נולדה הנובלה "קניין רוחני". נובלה זו פותחת את ספרו של מיכאל "מחיר המילים הטובות".
מתגורר בהרצליה. נשוי לזיוה. אב ל-2 בנים וסב ל-3 נכדים.

דרכו הספרותית

מיכאל רייך החל לכתוב מגיל צעיר מאד. השתתף בתחרות ארצית לשירה (במסגרת עיתון דבר) וזכה בה במקום הראשון. שירתו עוסקת במגוון רחב של נושאים. משירת היחיד על כאבו וסבלו, שירי אהבה, שירי הגות, שירים עם מוטיבים מקראיים, שירי טבע ושירי עם ומדינה. שירתו לירית ומתאפיינת בלשון עשירה, פיגורטיבית ורעננה. רייך כותב כאמור שירה ופרוזה. ספר השירה הראשון שלו, "אהבה זקופת קָמה – שירים ועוד" ראה אור בשנת 2008. יצירותיו של מיכאל רייך מתפרסמות מפעם לפעם בכתבי עת שונים כגון "מאזנים", "גג", "ביטאון שירה". הוא חבר אגודת הסופרים העבריים וחבר איגוד כללי של סופרים בישראל.
המשוררת והעורכת יהודית מליק שירן על ספר שיריו הראשון:
"בספר מצאתי המנון לאהבה הזוגית. זו מתוארת כסם חיים חדש ומופלא המבטא רכות חושנית לאישה שאיתו ולילדיו. פזורים בספר שבילי אהבה לאדם, לנוף ולחי. אהבה מתקיימת כאשר אנו נוטים לקבלה ונותנים לסביבה את מה שאנו יכולים לחלוק עמה. מתוך דימויי השפה והעושר ההדור של המילים עולה צו פנימי לשמור על האהבה שתצמח זקופה כקמה בתוך המרחב האינסופי של היקום. במיתוס האלכימי הנישואים נחשבים לקדושים. הם הזיווג הנשי והגברי של הנשמה.".
הסופר אמנון ז'קונט על "כל הנחלים הולכים אל הלב" – סיפורים:
הגיבורים בסיפוריו של מיכאל רייך אינם אנשים רגילים. מבחינת החוויה הפנימית שלהם הם מתקיימים בצינעה בשולי החיים, אך עוצמתם הפנימית הופכת אותם גדולים מן החיים. הם אינם מודעים לייחודם ומאידך - גם לא מנסים לדמות לשאר הסובבים אותם, אלא מתקיימים באופן אותנטי מכוח תכונותיהם המיוחדות: קריאת מחשבות, יכולות אומנותיות, ראיית דוחות רפאים, חוש מוסרי מפותח או תעוזה המאפשרת להם לפרוץ את גבולות החברה בה הם חיים.
הסנה הבוער

הַסְּנֶה הַבּוֹעֵר הוא מאורע מקראי שאירע בסמוך להר סיני, בו חווה משה התגלות אלוהית מתוך צמח קוצני בשם "סנה", הבוער באש ויחד עם זאת אינו נשרף. במעמד זה נתמנה משה על ידי אלוהים לשליחו להוצאת בני ישראל מעבדות מצרים ולהביאם לארץ ישראל.

תיאור המאורע בתנ"ך

תיאור נס הסנה מופיע בפרשת שמות שבספר שמות:
וּמֹשֶׁה הָיָה רֹעֶה אֶת צֹאן יִתְרוֹ חֹתְנוֹ כֹּהֵן מִדְיָן וַיִּנְהַג אֶת הַצֹּאן אַחַר הַמִּדְבָּר וַיָּבֹא אֶל הַר הָאֱלֹהִים חֹרֵבָה. וַיֵּרָא מַלְאַךְ ה' אֵלָיו בְּלַבַּת אֵשׁ מִתּוֹךְ הַסְּנֶה וַיַּרְא וְהִנֵּה הַסְּנֶה בֹּעֵר בָּאֵשׁ וְהַסְּנֶה אֵינֶנּוּ אֻכָּל. וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אָסֻרָה נָּא וְאֶרְאֶה אֶת הַמַּרְאֶה הַגָּדֹל הַזֶּה מַדּוּעַ לֹא יִבְעַר הַסְּנֶה. וַיַּרְא ה' כִּי סָר לִרְאוֹת וַיִּקְרָא אֵלָיו אֱלֹהִים מִתּוֹךְ הַסְּנֶה וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה מֹשֶׁה וַיֹּאמֶר הִנֵּנִי. וַיֹּאמֶר אַל תִּקְרַב הֲלֹם שַׁל נְעָלֶיךָ מֵעַל רַגְלֶיךָ כִּי הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אַתָּה עוֹמֵד עָלָיו אַדְמַת קֹדֶשׁ הוּא. וַיֹּאמֶר אָנֹכִי אֱלֹהֵי אָבִיךָ אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב וַיַּסְתֵּר מֹשֶׁה פָּנָיו כִּי יָרֵא מֵהַבִּיט אֶל הָאֱלֹהִים.
— שמות, ג', א'-ו'

צמח הסנה

הסנה נזכר שש פעמים במקרא, רובן בסיפור התגלות ה' למשה במדבר חורב בעת שזה רעה את צאן יתרו חותנו. פעם אחת נזכר הסנה בברכת משה לשבט יוסף: "ורצון שכני סנה".
לצמח יש זיהויים רבים בקרב התרגומים השונים, כתבי חז"ל ופרשני ימי הביניים. הבולט שבהם הוא הצמח המכונה בימינו פטל קדוש (Rubus sanguineus). זיהוי זה מקובל גם אצל הנוצרים, והם מטפחים אותו במתחם כנסיית סנטה קתרינה שבדרום סיני. 
הצעות זיהוי נוספות גורסות שה'סנה' הוא שם כללי לצמחים קוצניים, או שזהו אינו צמח כלל אלא אבן מאזור הר סיני עליה ניתן לראות כביכול את דיוקן הסנה. מדובר למעשה בסלע גרניט שבתוכו יש התגבשות של תחמוצת מנגן היוצרת צורה מסתעפת כשל עץ. חלק מהחוקרים הציעו שלל הצעות זיהוי, שברובן מסופקות מאוד. יש שסברו שמדובר בצמחים מדבריים בעלי פרחים בגוון זוהר שיצרו אשליה של צמח בוער. אך קשה לקבל את ההנחה שרועה צאן ותיק שמכיר את צמחי המדבר ישגה בחזיונות שווא.
חז"ל במדרש נתנו הסברים רבים מדוע על פי המקרא ה' ניגלה למשה דווקא בסנה ולא בצמח אחר. כך למשל ר' יהושע בן קורחה סובר, שרצה הקב"ה ללמד שאין מקום פנוי ללא שכינה ואפילו סנה שהוא צמח פשוט ולא נחשב. רבי אליעזר סובר כי התגלות ה' בעולם היא לפי מצבם של ישראל, ומכיוון שישראל היו שרויים בשיעבוד ובמצב קשה, הרי גם הוא נגלה בשיח הקטן והעוקצני הזה.

לבת האש

בספר הזוהר ישנה הצעה, בנוגע למשמעותו הסמלית של הסנה הבוער, לפיה זהו רמז לכך שבני ישראל יסבלו במצרים אך לא יכלו (ספר הזוהר חלק ב דף כא, ב), בבחינת עידוד למשה ולשליחותו.
כל זה משתלב במהותה של ההתגלות שבה אלהים נגלה אל משה כ"אהיה אשר אהיה", היינו כהוויה תמידית ושאינה מתכלה.
אשר לקול ששמע משה מתוך הסנה, היו שטענו כי היה זה קול שבקע מגרונו של משה, ומנגד היו שדיברו על תודעתו הגבוהה לנוכח המעמד, שלבשה את צורתה ב"דיבור" המבטא את המאורע, ומשמעויותיו.

הסנה הבוער בתרבות

האמן הישראלי יצחק דנציגר פיסל פסל בשם "הסנה הבוער", שבו הממד המטאפיזי של נושא העבודה עובד על ידי דנציגר לפסל מופשט, בעל קומפוזיציה דינאמית ומלאת תנועה.
וינט רובינסון

ביוגרפיה

רובינסון נולדה בברדפורד.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בגיל 17 בסדרה "The Cops". אחר כך למדה במשך שלוש שנים באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה, שם הוענק לה מענק לימודים על שם לורנס אוליבייה מאגודת תיאטרון לונדון. ב-2004 שיחקה בתפקיד קטן בדמות נערה מג'מייקה בסרט "וירה דרייק", בו הבמאי מייק לי נתן לדמות סיפור רקע מלא.
תפקידה הראשון על הבמה הייתה במחזה זוכה השבחים "מידה כנגד מידה". בהמשך השתתפה בעונת ה-Gunpowder של הלהקה השייקספירית המלכותית, בה שיחקה בתפקיד מיי בהפקה של רופרט גולד למחזה "Speaking Like Magpies" מאת פרנק מקגיניס. ב-2006 גילמה את דמותה של חוה בהפקה של "גן העדן האבוד". על הופעתה במחזה "Sugar Mummies" באותה שנה נכתב במגזין "ניו יורק" שהיא אחת משחקניות התיאטרון הלוהטות בלונדון.
אחרי סיום ההופעות ב-"Sugar Mummies" שיחקה רובינסון בסרט קצר של Time Out Group, עליו היא וחמישה שחקנים אחרים תוארו כ"כשרונות תיאטרון צעירים וחדשניים".
ב-2009 גילמה רובינסון את ג'וסי פוריט בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "הופ ספרינגס", ושיחקה בתפקיד המורה לאנגלית הלן הופוול בעונה החמישית של הסדרה "דרך ווטרלו". מדצמבר 2009 עד ינואר 2010 כיכבה בדמות פלורנס במחזה "Darker Shores" בתיאטרון המפסטד. על הופעה זו זכתה לשבחי המבקרים צ'ארלס ספנסר מהדיילי טלגרף, וקייט באסט מהאינדפנדנט. ב-2010 הופיעה רובינסון בתפקיד סאלי דונובן בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "שרלוק", והמשיכה לגלם את אותה דמות בעונה השנייה והשלישית של הסדרה ששודרו בינואר 2012 ובדצמבר 2013.
ב-2011 הופיעה רובינסון במחזה "Tender Napalm" מאת פיליפ רידלי, עליו זכתה בפרס אופי (Offie) לשחקנית הטובה ביותר. בהמשך שיחקה בתפקיד אופליה בהפקה של תיאטרון יאנג ויק של המחזה "המלט". על תפקיד זה זכתה בפרס קלרנס דרוונט.
ב-2016 שיחקה בפרק "Hated in the Nation" בסדרת האנתולוגיה "מראה שחורה". עוד ב-2016 גילמה את ניקולה בסדרת הטלוויזיה "סוג א'"
שמורת הר חורשן

שְׁמוּרַת הַר חוֹרְשָׁן היא שמורת טבע ברמות מנשה כק"מ מזרחית-דרומית למושבה בת שלמה. במרכזה של השמורה מצוי הר חורשן, גבעה בגובה של 178 מטר מעל פני הים.
הכניסה לגבעות השמורה ולהר היא מכביש 70. ההר מצטיין בצמחייה שבו, החורש הטבעי ודרכי המעבר המצויים בו. קרבתו לנתיבי התחבורה והעבירות הנוחה בתוכו עשתה אותו לאתר פופולרי. לנוחיות המסיירים בשמורה נקבע לדרכים הפנימיות "מיספור" כפי שמקובל לגבי כבישים.
ליד השמורה מצויות שתי שמורות נוספות, בעלות ייחודיות שאין לשמורת הר חורשן: שמורת אלונה ובה מערכת ניקבות ופירים שהוליכו מים לקיסריה, ושמורת נחל דליה ויובליו ובה אחד עשר מעיינות, חלקם בזרימה כל השנה.

תולדות החורשה

הערבים נהגו לקרוא להר וסביבתו "היטרי", שם שמקורו סלג'וקי, ופירושו "המפחיד" או "איום ונורא". תושבי הסביבה פחדו להיכנס לתחומי היער, ובייחוד בלילה. הם חששו מפני שודדים ויותר מכך פחדו מחיות טרף. החשש מפני זאבים, צבועים, חזירי בר ואף מנמרים היה מנת חלקם של רבים מהתושבים.
בשנות המנדט הבריטי השטח הוכרז בתור שמורה. השמורה הוכרזה רשמית בשנים 1970 ו-1975. השטח הכלול בה 1,559 דונם.

צמחית היער

המסלע של היער - סלעי גיר קירטוני והקרקע, רובה רנדזינה לבנה, הניכרת היטב בעמקים ומתאימה לגידול גפנים אינו מעודד גידול צמחייה מגוונת. עם זאת צמחים אחדים הצליחו להתאקלם בו, בין השאר אלון התבור הבונה נוף של "יער פתוח", שנוח לנוע בו ברגל ובכלי תחבורה וזאת בניגוד ברור ובולט לחורשים הצפופים והדחוסים של האלון המצוי. לכל עץ מרחב מחיה וכך הרווח שנותר בין העצים מאפשר לשיחים לפרוח בשלל צבעים.
לשמורה מפנה דרומי ובו עצי אלון התבור ומפנה צפוני ובו האלון המצוי. היער כולו חורג משטח השמורה והוא משתרע על פני 19 קמ"ר.
בין עצי החורש הים תיכוני גדלים בני שיח כמו מרווה משולשת, אזוב מצוי ולוטם שעיר. במקומות פתוחים מצויה בתה של סירה קוצנית.

עתיקות

השמורה אינה עשירה בעתיקות. עם זאת, יש בה בארות, שרידי מבנים, דרך קדומה ואמת מים
מדרום לשמורה, מחוצה לתחום הרשמי, מצויים על גבעה שרידי חווה חקלאית מהתקופה הביזנטית בשם "חרבת טאטא". מהגבעה נשקף נוף של יערות אלונה.

שמורת אלונה

שמורת אלונה היא שמורה קרובה לשמורת הר חורשן ויש הנוהגים לשלב את הביקורים גם בה. שמורת
השמורה משתרעת בגבעות המערביות של רמות מנשה, בין נחל דליה ונחל תנינים. בשמורה יער של אלון התבור, אלון מצוי ואלה ארץ-ישראלית. כמו כן השמורה עשירה בפריחה עונתית.
בשולי שמורת אלונה מצוי אתר מיוחד ובו מערכת ניקבות ופירים שהוליכו מים לקיסריה.
מערכת זו מתחילה ככל הנראה באזור עין צברים שבמזרח השמורה. קטע מהמערכת, מחוץ לגבולות השמורה, נחפר ונפתח לקהל בתשלום בקרבת המושבים אביאל ועמיקם.
שתי דרכים, דרך ג'יפים מסומנת אדום 4357 ודרך מסומנת ירוק 4365 עוברים בשמורה.

שמורת נחל דליה ויובליו

שמורת נחל דליה אף היא קרובה לשמורת הר חורשן. בשמורה אחד עשר מעיינות, חלקם נובעים כל השנה. סביבת המעיינות היא ירוקה ובה צמחים ובעלי חיים הגדלים בבתי גידול לחים. חברת הצמחים ערבה מחודדת והרדוף הנחלים נפוצה בשמורה. ריכוזי פריחה עשירים מצויים בגבעות הסמוכות לנחלים.
בשמורה עובר מסלול טיול בגדת נחל שלף (סימון כחול-שחור 4345), מכביש 672 לרמות מנשה. וכן דרך רכב 4355 מרמות מנשה לבת-שלמה, חוצה את הנחלים דליה ושלף וממשיכה לאורך נחל דליה. הדרכים והשבילים באזור זה בוציים בחורף.
מעיין דני

גאוגרפיה

מעיין דני הוא אחד המעיינות הגדולים בבנימין. מהמעיין יוצאת נִקבה, שדרכה מגיעים המים לבריכת אגירה בגודל של כ־10 על 12 מטרים ובעומק 2.7 מטרים. בריכת האגירה מחולקת על ידי קיר בטון לשתי בריכות נפרדות, אך קיר זה נמוך במקצת מהחומה המקיפה את הבריכה ולכן כאשר הבריכות מלאות הן נראות כבריכה אחת וההפרדה אינה נכרת. המעיין והבריכה משמשים כיעד לטיולים ולשחייה.
הבריכה משמשת את הערבים באזור להשקיית בוסתן עצי פרי סמוך שבו גדלים עצי אגוז ורימון. בסמוך לבריכה, תחת צילם של עצי הפרי נמצאות מספר בריכות קטנות נוספות.
מעל המעיין נמצאות שתי מערות שבאחת מהן ניתן לראות כוכים רבים חצובים בקיר, וניכר ששימשה בעבר כקולומבריום.

פיגועים

ב־19 ביוני 2015 נרצח דני גונן על ידי פלסטיני, בעת שחזר מהמעיין. בלווייתו הכריז שר החקלאות אורי אריאל כי מעתה ייקרא המקום מעיין דני על שמו, ואף הוקמה אנדרטה לזכרו במקום.
ב־23 באוגוסט 2019 נרצחה רנה שנרב מפיצוץ של מטען חבלה שהוטמן ע״י מחבלים בסמוך למעיין, אביה ואחִיה נפצעו באופן בינוני וקשה.
יחסי איסלנד–צרפת

היסטוריה

ימאים צרפתים החלו לדוג בקרבת איסלנד במאה ה-18. בשנת 1900 ארגון צדקה צרפתי ממן בנייה של שלושה בתי חולים באיסלנד: אחד ברייקיאוויק, אחד בוסטמאנאאיאר והאחר ב-Fáskrúðsfjörður, מזרח איסלנד. כל שלושת בתי החולים שופצו בשנים 2004–2009 והוסף בית קברות באזור Fáskrúðsfjörður לזכר נפטרי בית החולים ו-47 יורדי ים צרפתים.

סחר והשקעות

ב-2014, איסלנד ייצאה לצרפת סחורה בשווי 12.7 מיליארד קרונה איסלנדית מה שהופך את צרפת ליבואנית השביעית בגודלה מאיסלנד.
ישראל דמידוב

ביוגרפיה

דמידוב נולד בטשקנט, בירת אוזבקיסטן, באותה עת חלק מברית המועצות. בשל לחץ משפחתי, הוא למד הנדסת בניין במכון לתחבורה בטשקנט, אך לאחר מכן התקבל לאקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון "גיטיס" במוסקבה. לימדו אותו אנדריי גונצ'ארוב, במאי תיאטרון מאיאקובסקי, ומארק זכארוב, במאי הבית של תיאטרון לנקום, ובנוסף לימד אותו יבגני אריה. בתום לימודיו שיחק בתיאטרון מאיאקובסקי במוסקבה בתפקידים אפלטון ב"טובת האמת" מאת אוסטרובסקי, דודין ב"פטרבורג" מאת באלין, יורה ב"מקום לעישון" מאת סלבקין, וטרישלר ב"תשוקות על-פי סיטרופאן" מאת בונביזון. בשנת 1990 עלה לישראל בהשפעת מורו יבגני אריה.
בישראל החל לשחק בתיאטרון גשר, והיה לאחד השחקנים המזוהים ביותר עמו. הוא מככב במרבית הצגותיו של התיאטרון, ברובן בתפקידים הראשיים. בין ההצגות שבהן שיחק: "העבד", "כפר" מאת יהושע סובול (בתפקיד יוסי), "עניין של סגנון", "אדם בן כלב" על פי יורם קניוק (בתפקידים קליין, ד"ר גרוס ואלוהים), "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" מאת טום סטופארד (בתפקיד אלפרד), "משפט דרייפוס" מאת גרומברג (בתפקיד מישל), "מולייר" מאת בולגקוב (בתפקיד לואי ה-14), "האידיוט" מאת דוסטויבסקי (בתפקיד הרוזן מישקין), "טרטיף" מאת מולייר (בתפקיד טרטיף), "בשפל" מאת מקסים גורקי (בתפקיד בארון), "השטן במוסקבה" ורבות אחרות. שלא במסגרת תיאטרון גשר, שיחק בהצגת היחיד "פולסא ונורא".
כמו כן שיחק במספר סרטי קולנוע ישראליים: "החברים של יאנה", "קלרה הקדושה", "סימה וקנין - מכשפה", "שבעה" ו"ברוריה". בטלוויזיה שיחק בסדרות "פלורנטין" ו"טיפול נמרץ", ובדרמה "חתולות הרעם". הנחה את תוכנית האירוח "החברים של סשה" בערוץ 10 ותוכנית אישית בערוץ ישראל פלוס.
סמוך לעלייתו לארץ החל ללמוד קבלה בקבוצת "בני ברוך" של מיכאל לייטמן. עם הזמן התקרב ליהדות והחל לשמור מצוות באופן מלא, על אף ששמר על חזות חילונית חיצונית.
ב-1994, כשתיאטרון גשר היה בסיבוב הופעות במנצ'סטר, אנגליה, נבחר דמידוב בידי העיתונות המקומית כשחקן הטוב ביותר בהפקה אורחת, על משחקו בהצגה "האידיוט". דמידוב זכה בפרס לאמנויות ע"ש גוטליב וחנה רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב-יפו בשנת 1995, וכן בפרס התיאטרון ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין. בשנת 1996 זכה בפרס "שחקן השנה" בתיאטרון על תפקידו של יוסי בהצגה "כפר". 
בשנת 2008 גילם בהצגה "שונאים סיפור אהבה" בתיאטרון גשר, את הרמאן, גיבור המחזה. בשנת 2009 שיחק בסדרת הטלוויזיה "שירות חדרים", בה גילם את סמיון. באותה שנה גילם בסדרה "חצויה" את המורה לספורט. ב-2012 שיחק בהצגה "פרימה דונה" בתיאטרון גשר, בה גילם את קינסטון מהמאה ה-17 באנגליה, שמגלם בהצגותיו דמות אישה. במאי 2012 השתתף בעונה 3 פרק 5 בסדרה היפה והחנון של ערוץ 10 בתפקיד רומיאו, במחזהו של שקספיר בקטע הנשיקות. בשנת 2017 גילם את מאירל (מארק) מאריאמצ'יק במחזה "קיץ במריאנבד" בתיאטרון גשר.
נשוי לסבטלנה דמידוב, אף היא שחקנית תיאטרון גשר, ולהם שלושה ילדים: דניאל (יליד 1989) שחקן, גיא (יליד 1999) שחקן ועמנואל (יליד 2001) קולנוען. לישראל דמידוב בן נוסף בשם יבגני (יליד 1990).
ב-17 בינואר 2015 נשאל על ידי כלי התקשורת על תגובתו לכוונת ראש הממשלה בנימין נתניהו לשבצו במקום המשוריין לו כיו"ר הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים כדי למשוך את הקול הרוסי. דמידוב הביע את התנגדותו וקרא במלואה מזיכרונו את הסונטה מספר 65 של ויליאם שקספיר בתרגום העברי.
יחסי איי מרשל–מיקרונזיה

היסטוריה

היחסים השוררים בין מיקרונזיה לאיי מרשל הם חמים מאוד וידידותיים, הם מושפעים מאוד מהתלות של שתיהן בארצות הברית. ארצות הברית נותנת לשתי המדינות תוכניות סיוע ועזרה בשווי מיליוני דולרים.
לאזרחי שתי המדינות חופש תנועה בלתי מוגבל האחת בשנייה. שתי המדינות תומכות אחת בשנייה, בנוסף לתמיכתן בארצות הברית ובפלאו, מדינה נוספת החברה בהסכם התלות בארצות הברית. בנוסף לכך, תומכות המדינות באופן אוטומטי כמעט בישראל בהצבעות באו"ם ובפורומים שונים, באופן דומה לארצות הברית ולפלאו.
דוד צילג

ילדות ונעורים

דוד צילג נולד במילנו ב-22 באוקטובר 1946 להורים ניצולי שואה שהתארגנו לעלות לארץ ישראל במסגרת קבוצה של הנוער הציוני. באפריל 1947, כשהיה בן חצי שנה, יצאה הקבוצה מאיטליה על האונייה "קדמה" וניסתה לעלות לארץ ישראל. הבריטים תפסו את האוניה ונוסעיה הובלו למחנה מעצר בקפריסין, בו שהו עד פברואר 1948, אז עלו לישראל. עם עלייתם ארצה התגוררו בבנימינה, עברו לקיבוץ מבקיעים, וכעבור שנתיים עברו לרחובות. שני הוריו השתלבו כמורים במערכת החינוך. 
צילג גדל ברחובות, למד בתיכון "תמר", והיה תלמיד מצטיין. בנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר. עם גיוסו לצה"ל התקבל לקורס טיס בחיל האוויר, אבל נאלץ לפרוש ממנו עקב תאונה ואת המשך השירות עשה בגדוד נ"מ.

אקדמיה

לאחר השירות הצבאי החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1971 סיים את התואר הראשון בהצטיינות. שנה לאחר מכן סיים באותו מקום גם את לימודי התואר השני בהצטיינות יתרה, בהנחיית המתמטיקאי פרופ' מרסל הרצוג. במהלך לימודיו עסק בהוראה תיכונית. בתום לימודי התואר השני קיבל מלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, בהנחיית המתמטיקאי פרופ' מיצ'יו סוזוקי . עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתורת החבורות הסופיות. התואר הוענק לו בשנת 1975.
עם סיום לימודיו חזר לישראל והתקבל כחבר סגל בפקולטה למתמטיקה בטכניון, שם התמחה בתורת החבורות הסופיות. הוא פרסם מעל ל-50 מאמרים מקוריים בספרות המתמטית המקצועית ושני ספרים,  השתתף בכתיבת ספרי הלימוד אלגברה ליניארית II בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, והנחה ארבעה עשר משתלמים לתארים גבוהים. היה חבר באיגוד הישראלי למתמטיקה ובאיגודים למתמטיקה של ארצות הברית ואירופה הוא הוזמן פעמים רבות לשאת הרצאות פתיחה בכנסים בינלאומיים בתחום התמחותו. בשנות השבתון שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת הוואי בהונולולו ובאוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
נשא לאשה את נלה בשנת 1971, יחדיו הביאו לעולם את אורלי ויונתן.

שנות חייו האחרונות

ביוני 2011 גילה צילג כי הוא חולה בלימפומה. למרות שהוא עבר טיפולים כימותרפיים, השתלת מח עצם והקרנות הוא נפטר ב-29 ביולי 2012. באותה שנה ובמקביל לטיפולים, הוא סיים לכתוב את הספר "מבוא לתורת החבורות". בנוסף עבד על ספר עזר לתלמידים באלגברה ליניארית שאותו הוא לא הספיק לסיים.

הצטיינות בהוראה

את הקריירה שלו בהוראה החל צילג כמורה בתיכון וכעוזר הוראה באוניברסיטה, בתקופת לימודיו בה. עם הצטרפותו לטכניון בשנת 1975 החל להרצות במסגרת קורסים שונים בפקולטה למתמטיקה לסטודנטים בכל התארים. מאז, במשך כמעט ארבעים שנה, הוא זכה בתואר "מרצה מצטיין" בטכניון מדי שנה – מלבד השנים שבהן היה בחו"ל במסגרת שבתון בהוואי ובמינסוטה וגם בהן זכה בתואר דומה. בשנת 2010 קיבל את התואר "מרצה מצטיין מתמיד" ובכך נפתחה האפשרות לקבלת תואר זה למרצים נוספים. ההרצאות של פרופ' צילג בשלושה קורסי אלגברה שונים בטכניון הוקלטו ועומדים לרשות הציבור בערוץ היוטיוב של הטכניון.

הנצחה

הטכניון ייסד בשנת 2013 את פרס צילג המוענק למרצים נלווים על הצטיינות בהוראה.
חיטחבים

מאפיינים

לחיטחבים אין קרבה סיסטמטית ברורה למערכת אחרת של חסרי חוליות. יש מושבות חיטחבים שהן קרומיות ומכסות את המצע, ויש שדומות לשיחים זעירים ואף לאלמוגים. כל פרט במושבה נראה כקופסה זעירה שאורכו פחות ממילימטר, הוא עשוי מחומר כיטיני או גירני ובקצהו קבוע פתח בודד. במושבות קרומיות צמודים הפרטים זה לזה בדופנותיהם הצדדיים והפתח מופנה כלפי מעלה. הפתח של בעלי השלד הגירני סגור במכסה כיטיני מעוגל. מבעד לפתח נשלף זר זרועות עדינות, גמישות וריסניות, שמקיפות את הפה שנמצא במרכז.
הזרועות יוצרות מין משפך סביב הפה וחלקיקי מזון נסחפים אליו באמצעות זרם המים שיוצרת תנועת הריסים. האיברים הפנימיים בתוך קופסת השלד כוללים מנגנון לשליפת זר הזרועות, מעי פשוט שצורתו כפרסה, מערכת רבייה ומערכת עצבים. לחיטחבים אין איברי חישה או איברי הפרשה.
התפתחות המושבה נעשית על ידי הנצה של פרטים חדשים מגופם של אלה שקדמו להם. הקשר ביניהם נוצר באמצעות נקבים בדופנות המשותפים. מושבות חדשות נוצרות ברבייה מינית. מן הביצית המופרית נוצרת פגית ריסנית בעלת צורה כדורית, ששוחה במים ובוחרת מקום להתיישבות. לאחר שהפגית נצמדת למצע היא מתפתחת והופכת לפרט הראשון של המושבה החדשה.
מיני החיטחבים נבדלים ביניהם בצורת המושבה, בגודלה ובצבעיה. מינים שונים מתפתחים על גבי סלעים, בעלי חיים ימיים או אצות גדולות.
בית ונחלה

קבוצת "בית ונחלה" היא חברה שעסקה בקנית שטחים חקלאיים בארץ ישראל על מנת להקים מושבות עיר גנים ליהודים שומרי מצוות. הקבוצה נוסדה בתקופת העלייה הרביעית על ידי קבוצת חסידים בוורשה שבפולין בראשותו של ר' יצחק גרשטנקורן. הקבוצה הקימה בעידודו של הרב אברהם מרדכי אלתר האדמו"ר של חסידות גור את המושבה החרדית בני ברק שהפכה אחר כך לעיר, על אדמות שנקנו באמצעות חברת 'גאולה בע"מ' מהכפר הערבי הסמוך "אבן איברק" שהחליף את שמו לאל חירייה כדי לבדלו מהמושבה היהודית. לאחר חג פסח שנת 1924 יציאה המשלחת הראשונה של חברי "בית ונחלה" שמנתה עשרים וחמש משפחות מפולין לארץ ישראל, בראשותו של המייסד ר' יצחק גרשטנקורן והתיישבה בבני ברק. רק חלק מחברי הקבוצה באו להתיישב בארץ. ביום העצמאות בשנת 1950 נחנך גן ציבורי הראשון בבני ברק ונקרא על שם הקבוצה "בית ונחלה".

אדמות אנשי הקבוצה המתגוררים בחו"ל

במשך השנים חייב ועד "בית ונחלה" את בעלי האדמות שנשארו בחו"ל בתשלום מיסים. בשנת 1926 פרצה סערה ציבורית כאשר נתפרסם בעיתונים דבר והיינט שוועד "בית ונחלה" מפקיע מרשת חברי הקבוצה שנשארו בחו"ל את אדמותיהם ומוכרם כדי לכסות את חובות הוועד המסתכמים בכשבעת אלפים חמש מאות לא"י. ועד "בית ונחלה" מהר לשלוח תגובה "כל החברים שקנו אדמה בחברת 'בית ונחלה', חלקיהם שמורים אצלנו ונמצאים מוכנים בשבילם". בא כוחו של רושם החברות הממשלתי נשלח לעיין בספרי החברה אך נתקל בקשיים משום שהאדמות היו רשומות על שם החברה ולא על שמות בעליהם. 
ב-1935 הושג הסכם פשרה בבית המשפט המחוזי בירושלים על פיו כל מי שקנה קרקע בבני ברק יקבל 24% מהשטח ששלם עליו.
בשנות ה-50 נוהלה החברה על ידי יזהר הררי כמפרק, אשר תבע מחברת גאולה למסור לידי "בית ונחלה" קרקעות שהחזיקה עבורה בנאמנות.