ניספור נייפס

ניספור נייפס והמצאת הצילום

ההיסטוריה של המצאת הצילום היא סבוכה ומסוכסכת, ולטכניקה זו אבות רבים. עם זאת, מקובל לראות את ניספור נייפס כממציא הראשון שהצליח ללכוד ולקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה בסביבות 1826 או 1827. היכולת לקלוט דימוי בקמרה אובסקורה על גבי משטח רגיש לאור הייתה מוכרת עוד לפניו, אולם רק כעת נמצאה דרך לקבע את הדימוי, כדי שלא ימשיך להשחיר בעת הוצאתו מן המצלמה אל האור.
נייפס עסק בפיתוח המצאות שונות עם אחיו, קלוד. הונה של משפחתם, למרות שנפגע בעקבות המהפכה הצרפתית, אפשר לאחים להקדיש את זמנם לניסויים. בשנת 1807 הוציאו האחים נייפס פטנט על המצאת ה"פיראולופור" (Pyréolophore), גרסה מוקדמת של מנוע בעירה, בעזרתה הצליחו להשיט סירה בנהר הסון. ב-1816 החל נייפס לערוך ניסויים פוטוכימיים במטרה לקבע את דימויי הקמרה אובסקורה. ראשית, ערך ניסויים בכלוריד הכסף, אשר משחיר בהיחשפו לאור היום, והצליח ליצור דימוי נגטיבי. ואולם, הדימוי שהתקבל השחיר ונעלם ברגע שהוצא מהמצלמה. ב-1822 המציא את הדפס-המגע (קונטקט) הראשון: רפרודוקציה מרישום שהונח ישירות על לוח סיד או נחושת המרוחים בביטומן (סוג של זפת). הביטומן, ידע נייפס, מתקשה בזמן החשיפה לאור, אך באזורים שלא נחשפו - משום שהיו תחת הצל שיוצרים קווי הרישום - החומר נותר גמיש. אי לכך, לאחר החשיפה ניתן היה להסירם בעזרת שמן-לבנדר ונפט, ולחשוף את הלוח המקורי. על הלוח התקבל נגטיב של הרישום המקורי (האזורים שהיו בהירים העבירו דרכם אור, שהקשה את הביטומן השחור). כעת שטף נייפס את הלוח בחומצת-נתר: החומצה איכלה רק את אזורי הסיד או המתכת החשופים, ולא פעלה על האזורים שכוסו בביטומן. לאחר השטיפה הסיר נייפס את שאר הביטומן, וקיבל לוח עם דימוי צרוב, שממנו ניתן היה ליצור הדפסים על נייר. טכניקה זו אפשרה, כאמור, ליצור רפרודוקציות, אך רק מרישומים קוויים, שבהם אין גוני-ביניים אלא רק אזורים לבנים ושחורים. בשל חוסר יכולתה להתמודד עם גוונים רציפים, לא הייתה השיטה יעילה לשימוש בקמרה אובסקורה, ועדיין לא הייתה בבחינת צילום.

סיום התהליך שהמציא

בשנת 1826 ניסה נייפס למצוא שם שיבהיר את אובייקט המחקר שלו, ובחר במילה שתתאים לתיאור התהליך כולו - "הליוגרפיה" (Héliographie); הליוס פירושו "שמש", וליתר דיוק "אל השמש" במיתולוגיה היוונית, וגרפי פירושו רישום, כתיבה או ציור. מכאן, רישום-שמש. השם הליוגרפיה מצביע על הנחתו של נייפס שהטכניקה שהמציא שייכת למשפחת הליתוגרפיה, הליך שעתוק שהומצא בשנת 1796, אשר הווה את מקור ההשראה עבור האחים נייפס בניסוייהם בחומרים רגישים לאור. השם הדגיש את תפקיד האור ביצירת הדימוי ויצר גם הקשר מיתולוגי ותאולוגי לפעולתו (היות שהליוס הוא אל השמש במיתולוגיה). נייפס השתמש בשם זה בהתכתבויות שלו וכן בטקסט בו הציג את התהליך שלו בפני האגודה המלכותית באנגליה (״מזכר על ההליוגרפיה״). תחת כותרת זו כתב כאמור ״אני חושב שרשאי אני לתת שם זה לאובייקט המחקרים שלי, עד שימצא מונח מדויק יותר״. הוא השתמש בשם זה גם ב-1829 בטקסט נוסף בשם ״על ההליוגרפיה, או שיטה לקיבוע אוטומטי של התמונה שנוצרת בקמרה אובסקורה בעזרת פעולת האור״. שם זה הופיע גם בשנת 1839 במסגרת מכירת ההמצאה לממשלת צרפת.
ואולם, נייפס לא היה מרוצה לחלוטין משם זה, ולא חשב שהוא מדויק דיו. בשנת 1832 עוד שיחק עם מילים יווניות במחברתו במטרה לאתר שם מדויק יותר. את השם הליוס הוא השמיט מרשימה מאוחרת זו, וכן שמות אחרים מציינים ״אור״, אך שמר את הסיומת ״גרפי״. הרשימה, שמצביעה על המסגרת הרעיונית של מחשבתו, כללה את המילים: ״טבע, בעצמו, כתיבה, ציור, תמונה, סימן, הטבעה, עקבה, דימוי, תבליט, מודל, דמות, ייצוג, תיאור, דיוקן, הצגה, הופעה, להראות, אמת, אמיתי״. לבסוף התמקד במילה phusis, או "טבע", כמרכיב המרכזי בכל אחת מארבעה ההרכבים האחרונים שרשם: Physaute, Phusaute (הטבע עצמו), Autophuse, Autophyse (העתק של הטבע). כפי שטוען חוקר הצילום ג'פרי בטשן, נייפס תפס כנראה את הטבע כמרכזי לפעולת הצילום, אך לא ידע כיצד לנסח את היחסים בין השניים, ולא הגיע לבחירה מדויקת של שם: "במקום זאת, הוא הותיר מערך של זוגות סותרים (טבע והעתק שלו, ייצוג או מציאות?). כאילו במוחו, טבעו של הצילום עצמו יוכל להיות מיוצג כהלכה רק כפרדוקס מושהה".