google/wiki40b huggingface dataset:
רבי יעקב בר אידי

אביו

אביו, היה אמורא, אך מכיוון שבנו היה ידוע יותר הוא נקרא על שמו "רב אידי אבוה דרבי יעקב בר אידי". אודותיו מסופר, כי היה רגיל ללכת לעסקיו שלושה חודשים, למד אצל רבו יום אחד וחזר לעסקיו שלושה חודשים. כלומר, יום אחד של לימוד תורה היה מוקדש להליכה ברגל של שישה חודשים. שלשה חודשים מעסקיו אל הרב ושלשה חודשים מהרב חזרה לעסקיו.

אודות כך מסופר במסכת חגיגה:
(דף ה, ב): רב אִידֶי אֳבוּהּ דרבי יעקב בר אִידִי הוה רגיל דהוה אזיל תלתא ירחי באורחא וחד יומא בבי רב (היה רגיל שהיה הולך שלשה חודשים לעסקיו ויום אחד היה בבית הרב, ושוב נוסע לעסקיו ושוב חוזר ליום אחד לבית הרב). והוו קרו ליה רבנן (והיו קוראים לו בלגלוג) בַּר בֵּי רַב דְּחַד יוֹמָא.
חלש דעתיה (נעלב). קרי אנפשיה (וקרא על עצמו את הפסוק) "שְׂחֹק לְרֵעֵהוּ אֶהְיֶה קֹרֵא לֶאֱלוֹהַּ וַיַּעֲנֵהוּ;    שְׂחוֹק צַדִּיק תָּמִים" (איוב, י"ב, ד'). א"ל ר' יוחנן במטותא מינך לא תעניש להו רבנן (בבקשה ממך אל תעניש את הרבנים).
— תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, ה' ע"ב
ממעשה זה נראה, כי היה חשוב בעיני רבי יוחנן, שחשש שמכך שיקפיד, יענשו תלמידי החכמים שלגלגו עליו.
חרגול הוצאה לאור

חרגול הוצאה לאור היא הוצאת ספרים ישראלית שנוסדה על ידי יהונתן נדב (חיליק) ודן דאור בשנת 1998.
מאז הספר הראשון, "הנזיר והפילוסוף" מאת ז'אן פראנסואה רוול ומאתייה ריקאר, ראו בה אור עד היום כמאה ספרים. 
בשנת 2003 הצטרף להוצאה אלי הירש כעורך המקור של ההוצאה ושל סדרת הפרוזה העברית חרגול פלוס. חרגול מוציאה בעיקר ספרות יפה וספרי עיון, מקור ותרגום. 
בין סופרי המקור הבולטים של ההוצאה: דן צלקה, מאיה ערד, אלון חילו, צבי טריגר, חגי דגן, נעה ידלין, נילי לנדסמן ותמר גלבץ.
בתחילת שנת 2006 חתמה הוצאת חרגול על הסכם שיתוף פעולה עם הוצאת עם עובד.
משנת 2013 הוצאת חרגול עובדת בשיתוף פעולה עם הוצאת מודן.
ניקולאי איוואנוב

תחילת דרכו

איוואנוב נולד ב-22 ביולי 1851 בעיר מוסלסק שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית. בשנת 1869 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, והוצב ברגימנט ארטילריה של המשמר. באוגוסט 1877 הוא נשלח להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כמפקד הרגימנט ה-3 של ארטילריית הגרנדירים של המשמר, ולאחר מכן הוא נשאר ברומניה כדי לשמש כמדריך בצבא רומניה. בסוף יולי 1884 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 של הארטילריה הקיסרית, ובתחילת אפריל 1890 הוא מונה למפקד הארטילריה של קרונשטאדט. באמצע דצמבר 1899 הוא נבחר לשמש כעוזרו של מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ולאחר מכן הוא גם השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בתחילת המאה ה-20, ולאחר מכן הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל בתחילת דצמבר 1901.

מלחמת רוסיה-יפן

הגנרל איוואנוב השתתף במלחמת רוסיה-יפן ב-1904, והוא מונה למפקד בארמייה המנצ'ורית הראשונה. באמצע יולי 1904 הוא מונה למפקד המחוז המזרחי, לאחר שמפקדו, לוטננט גנרל פיודור קלר, נהרג בקרב מוטיאן פאס, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס הסיבירי ה-3, ופיקד על הקורפוס בעת נסיגתו מליאויאנג לאחר שהסתיים הקרב. מאוחר יותר במהלך קרב נהר שאה, הוא הצטווה לעקוף את האגף השמאלי של הצבא היפני ולדחוף אותם בחזרה לקוריאה, ובהמשך היפנים נסוגו בגלל התנגדות עזה מצד הרוסים. לאחר מכן בקרב מוקדן, הוא התבלט בהגנה מפני היפנים. לאחר ההצלחה הקצרה שלו, הוא קיבל את עיטור מסדר גאורגיוס הקדוש מדרגה שלישית ורביעית.
לאחר המלחמה הוא הפך למפקד הצבא המנצורי. בתחילת נובמבר 1907, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-1, ולאחר מכן הוא התמנה לרמטכ"ל העיר קרונשטט באמצע אפריל של אותה שנה, ולמושל הכללי בנובמבר. מאוחר יותר באותה שנה הוא הועלה לדרגת אדיוטאנט גנרל, ובאמצע אפריל 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. לאחר מכן הוא גם מונה למפקד העליון של המחוז הצבאי של קייב מאוחר יותר בתחילת דצמבר.

מהפכת פברואר

ב-27 בפברואר (12 במרץ) 1917 פרצה מהפכת פברואר ברוסיה, והיא התרכזה בפטרוגרד, הבירה. הגנרל אלכסייב הציע לשלוח כוח כדי להחזיר את הסדר בבירה, והצאר מינה את איוואנוב למפקד הראשי של המחוז הצבאי של פטרוגרד במקום סרגיי חבאלוב. מאוחר יותר, הצאר הורה לו לקחת פיקוד על כוח של המשמר בצארסקויה סלו כדי להבטיח את שלומם של משפחת המלוכה. ב-2 במרץ (15 במרץ) התפטר הצאר, ואיוואנוב נעצר על ידי הסובייט המקומי, אולם שוחרר בהמשך בעקבות הוראתו של אלכסנדר קרנסקי.

מלחמת האזרחים הרוסית

לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף איוואנוב לתנועה הלבנה בדרום רוסיה, ובאוקטובר 1918 הוא הסכים להזמנתו של פיוטר קרסנוב לתפוס את הפיקוד על הצבא הדרומי, אשר בסתיו 1918 מנה יותר מ-20,000 חיילים, מתוכם כ-3,000 בחזית. חלקים מהצבא שפעלו באזורי וורונז' וצאריצין נפגעו קשות. בחודשים פברואר-מרץ 1919 הם שוקמו והפכו לחלק מהדיוויזיה ה-6 של הכוחות המזוינים של דרום רוסיה.
ניקולאי איוואנוב מת מטיפוס ב-27 בינואר 1919 באודסה.
טמקת

טמקת (געז ጥምቀት; התגלות) נקרא גם אסתרעייו ("מאורע") ואפיפנייה (יוונית 'Eπιφάνεια) הוא חג ההתגלות הנחוג בכנסייה האורתודוקסית האתיופית ביום העשירי בחודש טר לפי לוח השנה האתיופי, המקביל ל-19 בינואר, או ל-20 בינואר בשנה מעוברת.
טמקת מעלה על נס את טבילת ישו בנהר הירדן, ועל כן נערכים בו טקסים המשחזרים את ההטבילה. במהלך אירועי החג, התבות, העתק-הדמיה של לוח עשרת הדיברות או של ארון הברית, השמור בכל כנסייה אתיופית, נעטף בבדים עשירים, ונישא בתהלוכה על ראשו של כהן הדת. התבות, שבדרך כלל אינו מוצג לראווה בפני המוני המאמינים, מסמן את גילויו ברבים של ישו כמשיח, בהגיעו להיטבל בידי יוחנן המטביל. בליל הטמקת צמים המאמינים משקיעה ועד זריחה. הטקס נערך ליד נהר או מקווה מים מוקדם מאוד לפנות בוקר, ולקראת שחר המים מבורכים ומותזים על המאמינים. חלק מהמשתתפים נכנסים אל המים וטובלים בהם את כל גופם, ובכך מחדשים באופן סמלי את ברית טבילתם. מעשה זה אינו עולה מבחינה דתית כדי טבילה נוספת, שכן כאמור בתפילת אני מאמין, מצהירים המאמינים כי הם נטבלים פעם אחת למחילת חטאיהם. עם זאת, הטקס גרם לנוסעים אירופים מוקדמים שהזדמנו אליו, לפרש את מעשי המאמינים כסותרים את הצו הדתי. לקראת צהרי היום מוחזר התבות אל הכנסייה בתהלוכה המלווה בריקוד ובזמרה.
סם כץ

חייו

כץ (הוא מבטא את שמו כֵּייץ) נולד להורים ניצולי השואה ברחובות שבישראל. בגיל חצי שנה היגר עם משפחתו לוויניפג בקנדה. הוא סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת מניטובה. לאחר לימודיו פתח חנות בגדים, אך לאחר זמן מה פנה לתחום עסקי הבידור והאמנות. הוא ייסד חברת הפקות מצליחה שהביאה אמני פופ ומחזות זמר לעיר. בשנת 1994 רכש את קבוצת הבייסבול המקומית, ויניפג גולדאייז (Winnipeg Goldeyes).

פעילות פוליטית

נבחר לראשונה לראשות העיר בבחירות מיוחדות בשנת 2004, לאחר התפטרותו של ראש העיר הקודם שפרש על מנת לרוץ בבחירות לפרלמנט הקנדי. בבחירות אלו זכה במקום הראשון עם 42 אחוז מהקולות. כץ שב ונבחר לקדנציה שנייה באוקטובר 2006 עם כמעט 62 אחוז מהקולות, ולקדנציה שלישית ב-2010 עם כ-55 אחוזים מהקולות. כץ הוא ראש העיר היהודי הראשון של העיר ויניפג.
כץ ואשתו הראשונה ביילי התגרשו זמן קצר לאחר שנבחר בשנית לראשות העיר. הוא נשוי בשנית ללאה פסוטה ואב לשתי בנות.
לאחר שלוש תקופות כהונה בחר שלא להתמודד בבחירות שנערכו בחודש אוקטובר 2014, וסיים את תפקידו.
גוסטב פרוהמן

חייו

נולד בעיר סנדסקי שבאוהיו למשפחה יהודית, ובילדותו עבר עם משפחתו לניו יורק.
השתלב בעסקיהם של אחיו צ'ארלס פרוהמן ודניאל פרוהמן (אשר נודעו בשם "האחים פרוהמן") בהפקת מחזות לתיאטראות ברודוויי, וניהל עמם את תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
נודע בליהוק ייחודי של שחקנים, ובהם השחקן האפרו-אמריקאי סאם לוקאס למחזה אוהל הדוד תום משנת 1878, אשר היה לאפרו-אמריקאי הראשון שגילם תפקיד ראשי עד אותה עת בתיאטרון האמריקאי.
ייחס את הצלחתו לתחום מופעי המינסטרל שהפיק בראשית שנות ה-80' של המאה ה-19, בהם גילמו שחקנים לבנים דמויות אפריקאיות.
בראשית המאה ה-20 השתלב בתעשיית הקולנוע האמריקאית, ובין השנים 1915 ו- 1920 ניהל עם אחיו דניאל חברת סרטים.
נפטר בניו יורק בשנת 1930.
הדס ירון

ביוגרפיה

ירון למדה במגמת התיאטרון בבית ספר תיכון א' לאמנויות תל אביב ואת שירותה הצבאי עשתה כמדריכת פנימיות.
ב-2006 גילמה ירון את דמותה של טליה הצעירה בסרט הקולנוע "למראית עין".
ב-2008 שיחקה בסרטו של אלון מיטלפונקט, "בשידור חי", בתפקיד עלמה. מיטלפונקט, בנם של יעל דן והלל מיטלפונקט, הכיר את ירון מלימודיהם באותו בית ספר תיכון.
בשנת 2012 יצא לאקרנים הסרט "למלא את החלל" של הבמאית החרדית רמה בורשטיין, בו מגלמת ירון את דמותה של שירה מנדלמן, בת למשפחה חרדית חסידית מכובדת. על משחקה בסרט זכתה ירון בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה, בפרס אופיר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס המבקרים בפסטיבל חיפה.
בשנים 2013–2014 למדה ירון בבית הספר למשחק של איוואנה צ'בק בהוליווד, בו התמחתה בשיטת צ'בק למשחק, אליה נחשפה לראשונה בביקורה של איוואנה צ'בק בישראל בשנת 2012.
בשנת 2014 גילמה ירון את התפקיד הראשי בסרט הקנדי "פליקס ומאירה" בבימויו של הבמאי מקסים ג'ירו, אשר זכה בפרס הסרט הקנדי הטוב ביותר לשנת 2014 בפסטיבל טורונטו, ובפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2014 בתחרות "בין ישראליות ליהדות" בפסטיבל חיפה.
בשנת 2015 הצטרפה לעונה השנייה של הסדרה "שטיסל", בה מגלמת את תפקידה של ליבי, בת דודתו של עקיבא שטיסל, המתארסת עמו. 
בשנת 2018 שיחקה בסרט הקולנוע האיטלקי "החסד של לוצ'יה. שיחקה גם בסרט המקראי בהפקה אמריקאית-בריטית "מרי מגדלנה" בכיכובה של רוני מארה. 
בשנת 2011 אימצה ירון אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר.
קלמאן ז'אנקן

חייו

הקריירה של ז'אנקן הייתה יוצאת דופן עד מאוד לתקופתו, מבחינה זאת, שמעולם לא הייתה לו משרה קבועה בקתדרלה או בחצר בני אצולה. במקום זאת החזיק בשורה של משרות זוטרות, במקרים רבים אצל פטרונים חשובים. הוא נולד בשאטלרו, סמוך לפואטיה, אף כי אין כיום בנמצא שום מסמכים לאשש פרטים על ראשית חייו או על הכשרתו. בשנת 1505 עבד כלבלר בבורדו, אצל לנסלוט די פו, שהיה בהמשך לבישופ של לוסון; במשרה זו נשאר עד מותו של די פו בשנת 1523, ואז קיבל עבודה אצל הבישופ של בורדו. בערך בתקופה זו היה לכומר, אם כי מינויו לא הניבו פירות ראויים, בדרך כלל; לאמיתו של דבר, הוא התלונן דרך קבע על מחסור בכסף.
אחרי 1530 עבד ז'אנקן ברצף משרות באנז'ו. הוא התחיל בהוראת זמרה לנערי מקהלה והתקדם לממונה על המקהלה בבית הספר לזמרה בקתדרלה של אנז'ר. בסביבות הזמן הזה עורר את תשומת לבו של ז'אן דה גיז, הפטרון של ארסמוס, קלמאן מארו וראבלה; הייתה זו דחיפה רצויה לקריירה שלו ובשנת 1548, בעוד סיוע מצד שרל דה רונסאר (אחיו של המשורר פייר דה רונסאר), היה לכומר באונוור, לא רחוק משארטר. בתקופה זו חי בפריז. בשנת 1555 נרשם כ"זמר מוסמך" בקאפלה המלכותית וזמן קצר אחר כך היה ל"מלחין מוסמך" של המלך: רק מלחין אחד (סנדרין, שנודע גם בשם פייר רניו) נשא לפניו בתואר הזה. בצוואתו, מתאריך ינואר 1558, הותיר עזבון קטן לצדקה והוא חוזר ומתלונן על זקנה ועוני בהקדשה ליצירה, שהתפרסמה לאחר מותו ב-1559. הוא מת בפריז.

השפעות מוזיקליות

מעטים מלחיני הרנסאנס, שזכו לפופולריות רבה יותר בתקופת חייהם מז'אנקן. השאנסונים שלו היו אהובים ונישאו בפיות רבים. המדפיס הפריזאי פייר אטניין הדפיס חמישה ספרי שאנסונים משלו. "הקרב", המחקה בחיות רבה קולות ופעילות של קרב, הוא שאנסון שלא נס ליחו והוא מקובל עד היום לשירת מקהלות א'קאפלה.
ז'אנקן כתב מעט מאוד מוזיקת קודש: מייחסים לו רק שתי מיסות ומוטט יחיד, אם כי ייתכן שהיו עוד ואבדו. 250 השאנסונים החילוניים שלו ו-150 מזמורי התהילים והשאנסונים הדתיים - המקבילה הצרפתית של המדריגל הדתי האיטלקי - הם מורשתו העיקרית.
השאנסונים התוכניתיים שבהם נודע ז'אנקן היו יצירות ארוכות, מחולקות לפרקים, ועל פי רוב חיקו בכישרון צלילים טבעיים ומעשה ידי אדם. "שיר הציפורים" מחקה קריאות ציפורים; "הדהרה" מחקה קולות צייד; ו"הקרב", מן הסתם הידוע מכולם שנועד, כמעט בוודאות, לחגוג את הניצחון הצרפתי על ההאבסבורגים בקרב מריניאנו ב-1515 מחקה רעשי קרב, כולל תרועות חצוצרה, אש תותחים וזעקות הפצועים. אפקטים אונומטופאים כאלה נעשו לתופעה נפוצה במוזיקה המאוחרת יותר של המאה ה-16. אומנם "מוזיקת קרב" הייתה לקלישאה, אבל את חשיבותה הראשונית נתן לה ז'אנקן. 
נוסף לשאנסונים הראשונים שבהם התפרסם, כתב ז'אנקן חיבורים קצרים ומעודנים, שהזכירו יותר את סגנונו של סרמיזי. למוזיקה הזו התאים טקסטים משל משוררים ידועי שם בזמנו, ביניהם קלמאן מארו. בשלב מאוחר בחייו כתב הרבה שאנסונים דתיים פשוטים, לפי נעימות קלוויניסטיות מסורתיות. אף כי אין כל ראיות מתועדות לכך, שז'אנקן היה פרוטסטנט הרי השימוש שעשה בשירה של מארו ובנעימות הקלוויניסטיות והפשטות יוצאת הדופן של המוזיקה (בייחוד בניגוד לסגנון הפוליפוני והתוכניתי שטיפח בשלב מוקדם יותר בחייו), בכל אלה יש לפחות משום רמז לכך.
פרגמטיקה

פרגמטיקה היא ענף בבלשנות החוקר את הבנת השפה הטבעית, ועיקר עיסוקה הוא בהשפעת ההקשר על הבנת המשמעות. ההקשר במשמעות זו חייב לכלול אמצעים חוץ לשוניים כמו סיבות חברתיות, סביבתיות ופסיכולוגיות.

מחלוקת על ההגדרה

מסורתית, תחום הפרגמטיקה מוגדר כעוסק במשמעות ביחס להקשר או לדוברים, במבנים שאינם משפיעים על תנאי אמת של משפט (בניגוד לסמנטיקה פורמלית שמבקשת להגדיר את המשמעות על פיהם), ובנושאים מסוימים כמו פעולות דיבור.
עם זאת, חוקרים מסוימים הפעילים בעשורים האחרונים, למשל מירה אריאל בספרה Defining Pragmatics, שוללים את זה, ומבקשים להגדיר את הפרגמטיקה אל מול הסמנטיקה (ואל מול יתר הדקדוק) באמצעות חלוקת עבודה של קוד לשוני מול היסק לא לשוני. על פי ניתוח זה, רוב התופעות הלשוניות שנופלות בהגדרה המסורתית למעשה מתחלקות בין הדקדוק לפרגמטיקה.

ענפים רלוונטיים

פרגמטיקה מנסה לקשר בין סימנים לפרשנותם, ואילו סמנטיקה מתמקדת בקשר הישיר בין מילה ופירושה (מסמן ומסומן), סינטקטיקה (להבדיל מן סינטקס, תחביר) לעומת זאת בוחנת את הקשר בין המסמנים, המילים עצמן.
תחומים נוספים המשיקים לתחום הם הפסיכולינגויסטיקה והסוציולינגויסטיקה.
קיצור דרך אל האושר

תקציר העלילה

עיבוד מודרני לסיפורו של סטיבן וינסנט בנט, "השטן ודניאל ובסטר". יעבץ סטון (אלק בולדווין) הוא סופר מוכשר וחסר מזל שמתייאש לאחר שקולגה שלו, יוליוס ינסן (דן אקרויד), מקבל את הקרדיט על ספר של סטון. הוא מחליט לזנוח את העניין ולהתמקד ביצירה ספרותית חדשה. הוא פוגש את השטן בדמות מו"לית יפהפייה (ג'ניפר לאב יואיט), שמציע לו עושר ותהילה תמורת שייטול את נשמתו. סטון, בייאושו, מסכים להצעה.
משהסכים, קיבל את כל שחלם עליו: ספריו יוצאים לאור והופכים במהרה לרבי־מכר, הקולגות מרעיפים שבחים אין־סוף, והוא גם הופך לגבר נחשק ונערץ בידי נשים. על אף זאת, הוא מאבד את הידידות, הכבוד והאמון של האנשים הקרובים לו ביותר. הוא מגיע להכרה שהשטן רימה אותו, ומבקש ממנו להחזיר את המצב לקדמותו ולתת לו את נשמתו בחזרה.
כאשר השטן מסרב, הוא פונה לסנאטור המפורסם, עורך דין דניאל ובסטר (אנתוני הופקינס). הם מגיעים למסקנה שעליהם לתבוע את השטן, ולהחזיר לסטון את שמו הטוב.

הפקה והפצה

הסרט צולם באמצעים דלים בשנת 2001 בניו יורק. בשלבי תום יצור, בולדווין טען שהסרט "נלקח" ממנו. בשל זאת, ובשל קונפליקטים אמנותיים אחרים, בולדווין הסיר את שמו כבמאי הסרט, והחתים על הבימוי דמות בדיונית בשם "הארי קירקפטריק". בוב יארי קנה את הסרט ממפיציו המקוריים בסכום של כמיליון דולר. לפני הצגתו לראשונה ב־2003, הסרט נערך מחדש באופן חובבני, לאחר שהשחקנים סירבו להצטלם לכמה סצנות מחדש, בהתאם לחזונו האמנותי של יארי.
יארי החתים עסקני קולנוע על שותפות מוגבלת בדבר עריכה מחודשת, הוספת אפקטים מיוחדים ומוזיקה חדשה לסרט, כדי להחליף את העריכה החובבנית נעדרת האפקטים ואת המוזיקה הלא־מקורית שצוותה לסרט על ידי מעצב הפסקול. העריכה המחודשת ארכה זמן רב. ביולי 2006 הודיעה השותפות על כך שהסרט מוכן להפצה.
לבסוף יצא ב־2007 כסרט טלוויזיה, ובמספר הקרנות קולנועיות מוגבלות ומצומצמות.
שמעון זקס

ביוגרפיה

זקס נולד ב-9 בדצמבר 1922 בברלין בירת גרמניה בשם וַלטר זקס (Walter Sachs) להאנס זקס ולאלזה בת משפחת שטרן, בעלי בית חרושת למשי. גדל בברלין. בגיל 13 נרשם לגימנסיה על שם גתה, ולאחר שנה עבר לתיכון יהודי על שם הרצל. באירועי ליל הבדולח נאסר אביו על ידי אנשי אס אס, ועם שחרורו של האב, הוא החליט לשלוח את ולטר לארץ ישראל לבד, היות ששאר בני המשפחה לא הצליחו לקבל היתר עלייה.
בראשית 1939 החל במסעו לארץ ישראל, תחילה ברכבת לנמל טרייסט באיטליה ומשם הפליג בספינה לארץ. על הסיפון פגש אדם בשם שמעון, וכשנתבקש בארץ לעברת את שמו, בחר בשם של אדם זה.
זקס הגיע לקיבוץ עין חרוד ב-15 במרץ 1939, שם פגש את הנריטה סולד, מפגש שהשפיע על בחירתו לעסוק בתחום החינוך. לאחר שנתיים עבר לגבעת השלושה, שם נשאר שנה, ובשנת 1941 עבר לגינוסר, שם חלה בקדחת ופונה לבית החולים בצפת. עם שחרורו פנה להתאחד עם חבריו שעברו לבית הערבה בסמוך לים המלח. שם עבד בשטיפת קרקע מלוחה ובסיוע לעולים בלתי לגאליים. זקס נשלח, כמייצגה של בית הערבה, לסייע לנוער עובד בקריית חיים, בתקופה זו התגורר בהחותרים, שם פגש ונישא לשושנה גוטמן, ויחד שבו לבית הערבה.
במהלך מלחמת העצמאות שב להתגורר בקיבוץ החותרים, ונשאר בו עד לשנת 1959. זקס סייע בחינוך לילדים, וכן נשלח לשנה לסמינר בירושלים, ממנו נאלץ לשוב לאחר חמישה חודשים בלבד, אך המשיך בלימודים מהבית וקיבל את תעודת ההוראה. לאחר שעזב את הקיבוץ עבר לבן שמן, ולאחר שנה התמנה למנהל בית ספר במרכז האזורי של חבל לכיש בנהורה ועבר להתגורר בקריית גת. לאחר מספר שנים נסע לציריך כדי להשתלם בלימודי פדגוגיה כללית, פילוסופיה וספרות גרמנית. זקס חזר לארץ בשנת 1967 לאחר שסיים דוקטורט לפילוסופיה עם התמחות בחינוך מיוחד, על מנת לנהל את בית הספר. 
זקס היה פרופסור לחינוך מיוחד באוניברסיטאות תל אביב וציריך. הוא ביקש ליישם בתחום החינוך המיוחד את הפילוסופיות החינוכיות המתקדמות של רודולף שטיינר ויאנוש קורצ'אק, בהגותו התייחס לאנתרופוסופיה ולצורך לאפשר לילד להתפתח לפי יכולתו ותפיסתו.
בשנת 1979 התמנה למפקח המרכז לחינוך מיוחד במשרד החינוך, ובשנת 1987 פרש לגמלאות, אך המשיך בעבודתו האקדמאית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989, בגיל 66 נפטר מסרטן העור. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.  הותיר אחריו אשה, בן ובת, ונכדים.
על שמו נקראים כפר שמעון - בית ספר לחינוך מיוחד בעמק האלה, ו"בית ספר שחפים" בקריית גת.
פאלאצו מרנו ג'ופרידה

פאלאצו מרנו ג'ופרידה (באיטלקית: Palazzo Marano Giuffrida) הוא ארמון בקטניה שהוקם בין 1906 ו-1907 לפי תוכניותיו של האדריכל תומסו מלירבה (Tommaso Malerba)  בסגנון אר-נובו. היה במקור ארמון יהודי ואחד המבנים המרשימים באיטליה.
פירושו של השם "מרנו" הוא בעברית "אנוסים". פירושו של השם "ג'ופרידה", בצרפתית Juifs, הוא יהודים.
נמצא בויה אומברטו 272 (באיטלקית: 272 Via Umberto) בקטניה.
יוסף כרוסט

יוסף כרוסט (1908–1994) היה הוגה, היסטוריון, עיתונאי, עורך ומתרגם ישראלי, ממייסדי תנועת הנוער בית"ר וחבר ההנהגה העולמית שלה, פעיל בצה"ר וחבר האצ"ל, איש הציונות הרוויזיוניסטית. יקיר העיר נתניה בשנת תשמ"ז 1986. חתן פרס ז'בוטינסקי לשנת תש"ן (1990).

ביוגרפיה

יוסף כרוסט נולד בפולין בשנת 1908. נשלח ללמוד במוסדות חינוך יהודיים מסורתיים. אחר כך למד בתיכון ממלכתי פולני ובאוניברסיטת ורשה. בשנת 1929 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר והיה חבר בהנהגתה. כרוסט ניסח יחד עם אייזיק רמבה כללים להתנהלותה של תנועת בית"ר בחוברת בשם: ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר אשר ראתה אור בוורשה ב-1931, כחלק מפעילות הסברה רחבה של התנועה במזרח אירופה. 
כרוסט וחבריו ביקרו את הכיוונים הפרו-קומוניסטים של תנועת השומר הצעיר מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. בעבודתו בתנועת בית"ר הופקד, בין השאר, על ההכשרה המקצועית ועל ההכנה לעלייה לארץ ישראל של חניכי בית"ר. הבריטים הערימו קשיים מרובים על קבלת אישורי כניסה לארץ ישראל. וההסתדרות הציונית נהגה אפליה כלפי בית"רים. כרוסט וחבריו יצאו למחות על האפליה בהפגנה שערכו מול "המשרד הארצישראלי" של ההסתדרות הציונית בוורשה. בסתיו 1935, התמנה כרוסט לתפקיד המזכיר הראשי של נציבות בית"ר. כרוסט עמד בראש בית-ספר למדריכי בית"ר וכיהן כמפקד בית"ר באזור גליציה ב-1937. על פי ההיסטוריון חן מלך מרחביה, נהג כרוסט לנהל דיונים עקרוניים עם בני הנוער חניכי התנועה, על דרכה ועל עיקריה, בין השאר "בנושא הארגון הפנימי: עילית של נוער, או ארגון חינוכי לנוער כל העם, ומה טיבה של עילית של נוער: מהפכנות, חלוציות או נזירות". 
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל עם רעייתו חישקה ושתי בנותיו פנינה ואביבה. בשנת 1942 התיישבה המשפחה בנתניה. 
כרוסט היה חבר האצ"ל. לאחר מלחמת העולם השנייה, נשלח לצרפת לנהל בה את משרד ההנהגה העולמית של בית"ר, ופעל בקרב חברי הצה"ר ושארית הפליטה. 
בשנת 1964 נשלח כרוסט לדרום אמריקה כשליח "תנועת החרות". 
כרוסט היה מעמודי התווך של "מכון ז'בוטינסקי", ושימש כעורך הרבעון האומה של מסדר ז'בוטינסקי. 
שנים רבות עסק בכתיבה ועריכה של ספרים על תולדותיהן של קהילות ישראל במזרח אירופה ושל אישים בציונות הרוויזיוניסטית. 
הוא השתתף מצעירותו בכתיבת הספרות והעיתונות של תנועת ז'בוטינסקי בגולה. בארץ ישראל עבד בעיתון המשקיף, ואחר כך, בעיתון "חרות" עד סגירתו. והיה חבר מערכת עיתון "מעריב" במשך 16 שנה. 
לצד פעילותו הספרותית והעיתונאית, עסק בתירגום לעברית של יצירות ספרותיות רבות מהשפות: יידיש, אנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית, רוסית, ליטאית ופולנית.
קופיק קלייסט

ראשית חייו וקריירה מוקדמת

קלייסט נולד ב-1958 לאב דני ואם גרינלנדית בקושׂיסאט, הוא למד בבית ספר יסודי בקושׂיסאט משנת 1966 עד שנת 1972 כאשר קושׂיסאט ננטשה. לאחר מכן הוא למד בבית הספר התיכוני הנמוך בסיסימיוט עד 1975. כשהיה בן 17, הוא נשלח לדנמרק, לבד וללא ידע מוקדם בדנית. הוא למד בבית הספר הממלכתי של בירקרד, דנמרק משנת 1975 עד 1978. קלייסט בוגר אוניברסיטת רוסקילה בשנת 1983 עם תואר שני בעבודה סוציאלית. הוא לימד עיתונאות בנואוק משנת 1988 עד לשנת 1991.

קריירה פוליטית

בשנת 1996, קלייסט התמנה למנהל במשרד החוץ של גרינלנד. הוא היה חבר בפרלמנט הדני מ-20 בנובמבר 2001 ועד 13 בנובמבר 2007, הוא ייצג את מפלגת אינואיט אטקטיגיט.

ראש ממשלה

מאז 2007, הוא היה המנהיג של אינואיט אטקטיגיט, מפלגה פוליטית שמאלנית שפועלת למען אוטונומיה מלאה וסופית של גרינלנד מדנמרק. המפלגה קיבלה את רוב הקולות בבחירות 2009 וקלייסט נבחר להיות ראש הממשלה ה-4 של גרינלנד.
ממשלתו של קלייסט נתנה את התחייבותה להתמקד בנושאים חברתיים כגון אלכוהוליזם, אלימות במשפחה ושיעור התאבדות גבוה.
שיח' רדואן

היסטוריה

המקום נודע בזכות המאוזוליאום של שיח' רדואן, הנמצא על גבעה ברום 65 מטר מעל פני הים. ציון הקבר שימש כמסגד בעבר. עד המאה ה-19 בסביבות הקבר היו עצים עתיקים.
קיימות מסורות שונות לגבי זהותו של שיח' רדואן. כתבים נוצריים מזהים אותו כפטר האיברי, ואת הקבר כמנזר שלו. מסורת מקומית גורסת שהקבר שייך לולי, קדוש סופי בן המאה ה-14 בשם רדואן איבּן רסלאן, בנו של השיח' המקומי החשוב מוחמד אל-בטחי. מסורת נוספת טוענת שרדואן היה מאחיהם של אל-בטאחי ושיח' עיג'לין (על שמו קרויה שכונת שיח עיג'לין), שהם היו מצאצאיו של הח'ליף עומאר בן אל-ח'טאב. בטרם הקמתו של מסגד סיים אל-האשם בשכונת אל-דרג' והביוגרפיות המודרניות של הנביא מוחמד מהמאה ה-19, מסורות מקומיות סברו שקברו של שיח' רדואן היה מקום קבורתו של האשם איבּן עבד אלמנאף, סבא רבא של הנביא מוחמד.
אל מול מסורות אלה, מייחס ההיסטוריון משה שרון את הגרסאות השונות לנטייתם של מאמינים לשייך קברים מודרניים, לקברי קדושים וצדיקים.

בעת המודרנית

בשנת 1971, ממשלת ישראל עסקה בתכנון ויישוב מחדש של מחנות הפליטים ברצועת עזה, במטרה לשלוט על האוכלוסייה ולמנוע התקוממות אלימה בקרבה. התוכנית הייתה להעביר פליטים לבתים מרווחים יותר, ובכך לסייע לפיתוח האזור. זאת הייתה אחת מ-9 תוכניות ליישוב מחדש בתוך רצועת עזה. לאחר שלב ראשון בו נהרסו כ-600 בתים במחנה שאטי הסמוך לצורך פריצת דרכים במחנה, הוחל בתחילת 1972 בתכנון תוכנית רחבה יותר לדילול המחנה. על פי התוכנית, 1200 מגרשים שווקו לתושבי שאטי ורוכשי המגרשים נדרשו למסור את בתיהם לממשל אשר יעבירם למשפחות אחרות שבתיהם יהרסו לצורך הרחבת דרכים. התוכניות החלו להתממש בנובמבר 1974 כאשר הוגרלו 65 המגרשים הראשונים בשיח' רדואן לתושבי שאטי ובדצמבר 1974 עת עברו משפחות ראשונות לשכונה. עד סוף 1975 הוגרלו 150 מגרשים בשכונה. כל רוכש קיבל את הזכות לבחור מתוך שבעה בתים שונים שנבנו בידי מע"ץ. עד שנת 1980 הושלמה שכונת שיח' רדואן א' שכלל 1,000 יחידות דיור והוחל בבניית שיח' רדואן ב'.
בסיכומו של דבר, כ-8,000 נפש עברו לפרויקט הדיור בשיח' רדואן. סוכנות אונר"א וכן אש"ף התנגדו באופן נחרץ לתכנון הישראלי, בטענה שהם אולצו לעבור לשכונה. לאחר תחילתה של האינתיפאדה הראשונה, השכונה הייתה ממעוזי ההתנגדות הפעילים ביותר בעזה. 
בשכונה זו, בוצע חיסול על ידי צבא הגנה לישראל בחייו של עבד אל-עזיז א-רנתיסי, ממקימי תנועת החמאס, בתאריך 17 באפריל 2004. ההתנקשות בוצעה מירי במסוק, ובאירוע נהרגו גם בנו של רנתיסי ושניים משומרי ראשו. בתאריך 3 באוקטובר 2005, פעילי חמאס חמושים השתלטו על משרדי מנגנון הביטחון המסכל הפלסטיני, אירוע שהסתיים בהריגתו של מוחמד נסאר, שעמד במרפסת סמוכה. פעילי פת"ח מגדודי חללי אל אקצה הגיעו במטרה להגן על המקום, וכתוצאה מכך כוחות החמאס נסוגו. 
במהלך מבצע גשמי קיץ, הפציץ חיל האוויר הישראלי בניין ששימש מסתור לפעילים בכירים בחמאס, ביניהם מוחמד דף. כתוצאה מכך נהרגו בני הזוג נביל וסלווה אבו סלמייה, ושבעה מילדיהם. 
בית הקברות בשכונה נסגר כתוצאה מהיעדר מקום פנוי בו, ו-30 קברים נהרסו כתוצאה מפגיעת טיל ישראלי במקום.
מאז עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה ב-2007, השכונה נחשבת למעוז של הארגון. ב-17 במאי 2007, בוצע ניסיון חיסול של בכיר חמאס, שכתוצאה ממנו נהרג אדם חמוש אחד ושמונה נפצעו. בזמן מבצע עופרת יצוקה, חיל האוויר הישראלי תקף בשכונה, וגרם למותם של שלושה אזרחים, ופציעתם של 25 נוספים. על פי נתוני בצלם, שני שוטרים נהרגו בתחנת המשטרה במקום.
אבן אל-עבאס

עבדאללה בן אל-עבאס (בערבית: عبد الله بن العباس, בקצרה: אבן עבאס) היה בן דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית. אבן אל-עבאס מוצג כאחד מגדולי פרשני הקוראן, בעל ידע נרחב בהלכה ובחדית'. הוא נפטר בשנת 687, בימי הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ. נכדו א-ספאח ייסד את השושלת העבאסית בשנת 750.

קורותיו

עבדאללה בן אל-עבאס נולד במכה בשנת 617 לאל-עבאס ואשתו לֻבַאבָה בנת אל-חארת'. עם היוולדו נלקח לבית מוחמד והלה בירך אותו והרטיב את לשונו במעט מרוקו. במהלך התבגרותו הוא שירת את מוחמד וסייע לו במלאכות בית כמו שאיבת מים מהבאר לצורכי טהרה. אבן עבאס היה מבני לווייתו הקרובים של הנביא; הוא נהג להתפלל עמו ולהצטרף אליו למסעותיו, לפגישותיו ולהטפותיו. באופן זה, כך מסופר, זכה אבן עבאס לצבור ידע רב בענייני קוראן והלכה, בעידודו הפעיל של בן דודו הנביא. 
בשנת 632 אבן עבאס ועלי טיפלו בנביא על ערש דווי, והיו עדים לניסיונו הכושל להשאיר אחריו צוואה. לאחר פטירתו ניסו אבן עבאס ואביו לתבוע את חלקם בירושתו, אך נושלו ממנה בידי אבו בכר בטענה ש"נביאים לא משאירים אחריהם ירושות". הח'ליף השני עמר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ עמו רבות בענייני הלכה. לאחר פטירתו של עמר עלה לכס הח'ליפות עת'מאן בן עפאן. אבן עבאס הסתייג ממנו, ולאחר מותו תמך בהתלהבות בח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב, בן דוד אחר של הנביא, כנגד יריבו האומיי מעאויה. לאחר הפסקת הלחימה בין הצבאות בקרב צפין פרשו ממחנה עלי קבוצה גדולה של אנשים אשר ראו בהסכמתו לבוררות עם מעאויה חטא כנגד רצון האל. אבן עבאס הצליח לשכנע חלק משמעותי מהם לחזור בהם ממריים.
לאחר תבוסת עלי ורציחתו בשנת 661 עלו האומיים לשלטון. אבן עבאס נמנע מלהישבע אמונים למעאויה אך לא מרד ובכך נשאר סמל מאחד לקהילה המוסלמית. לאחר מותו של מעאויה בשנת 680 הוא אולץ תחת לחץ ניכר להישבע אמונים לבנו של מעאויה, יזיד. אבן עבאס התגורר בחג'אז כל חייו, ועם פרוץ המרד של עבדאללה בן א-זביר בו הוא גונה בהתייחס לעיוורונו:
לבבות חלק מהאנשים עיוורים כמו עיניהם, באשר הם מתירים את נישואי העונג
]
אבן עבאס נפטר בשנת 687 בטאא'ף במהלך שיעור דת והוא בן 70.