google/wiki40b huggingface dataset:
אלן שאפל

ביוגרפיה

אלן שאפל נולד ב-1937. אביו היה פקיד דואר ואימו מהנדסת שהחליטו בימים שלפני מלחמת העולם השנייה לפנות לייעוד שונה בחייהם והגיעו לכפר האומנים מיונה, אשר שוכן חמישה עשר מיילים צפונית לליון. שם פתחו מסעדה שהספיקה לזכות בכוכב במדריך מישלן. שאפל למד במסעדת לה פיראמיד, לאחר מותו של פרנאן פואן, השף הדגול של המסעדה. ב-1967, לאחר שעזב את לה פיראמיד, שב למסעדת אביו. ב-1969 זכה בכוכב השני במישלן. בשנת 1973, בגיל שלושים וחמש כבר זכה בדירוג המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המסעדות של מישלן ולתשע עשרה נקודות במדריך הגו מיו למסעדה המשפחתית LaMere Charles, שהכול הכירוה כ"מקום של שאפל", ב-1976 קרא לה "מסעדת אלן שאפל". במקום הוקם גם מלון בוטיק רלה א שאטו. מסעדתו הייתה מהמבוקשות ביותר בצרפת ומקום עלייה לרגל לגסטרונומים מכל רחבי תבל. ב-1981 פתח מסעדה ביפן. בשנת 1990, בפסגת תהילתו, נפטר מהתקף לב קשה בגיל חמישים ושתיים. לאחר מותו עבר ניהול המסעדה לאלמנתו סוזאן בניצוח השף (שהיה סגנו בחייו) פיליפ ז'וס.
שאפל התאפיין ביצירתיות בלתי פוסקת ויצר כחמשת אלפים מנות. היה פרפקציוניסט. הוא הקפיד על חומרי הגלם הטריים והמשובחים ביותר וכן שיהיו מאזור מגוריו או מצרפת, חיפש בנרות אחר המגדלים, דייגים והשווקים מהם יכול היה להשיג את המוצרים הטובים ביותר וגידל בעצמו ירקות ופירות לתצרוכת המסעדה. בהקפידו על זמני הבישול חישב לא את הדקות כי אם את השניות. שנייה לכאן או לכאן גרמו לו לחשוב שהתבשיל נהרס. הקפיד על שלמות במראה, שעין אנוש לא תבחין בה, אם תבשיל לא נראה לו היה מורה למלצר לזורקו לפח.
כשנפטר ב-1990 הוריד מדריך מישלן את דירוג המסעדה לשני כוכבים, כפי שהמדריך נוהג כששף או הבעלים המטאור עוזב. מנהלו דאז של המדריך, ברנאר נגלן, הסביר כי יהיה זה חוסר כבוד כלפי אלן שאפל להשאיר את שלושת הכוכבים. היא שומרת על ניקוד זה עד היום (2010).
אלן דיקאס תלמידו מספר כי הוא היה השף שהשפיע עליו יותר מכל והסטון בלומנטל מונה את ספרו כאחד משני הספרים שלמד מהם הכי הרבה. פייר גנייר, תומאס קלר ודניאל בולו מספרים אף הם כי הושפעו מאוד משאפל.
קרייג קלייבורן, מבקר המסעדות של הניו יורק טיימס כתב על אחד מתבשיליו של שאפל כי "זוהי אחת מתפארות הבישול הגדולות ביותר של דורנו".
רגנאר קלבאן

קריירת מועדונים

קלבאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אלבה, בשנת 2001 הוא עלה לקבוצה הבוגרת. עונה לאחר מכן הצטרף לויליאנדי טולאביק, ועונה לאחר מכן עבר לפלורה טאלין. ב-31 באוגוסט 2004 קלבאן הושאל לואלרנגה ל-3 חודשים. ב-19 בספטמבר 2004 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1:4 נגד מולדה. לאחר שהסתיימה תקופת ההשאלה, המועדונים סיכמו שהשחקן ישאר במועדון הנורווגי עד ה-30 בנובמבר 2005. לאחר שהיה שותף רק ב-2 משחקים שוחרר, וב-4 באוגוסט 2005, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בהראקלס אלמלו ההולנדית. חמישה ימים לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד RKSV DCG. ב-31 בדצמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בתיקו 2:2 נגד ויטסה ארנהיים. ב-29 בדצמבר 2007 קלבאן האריך את החוזה שלו בהראקלס עד ה-30 ביוני 2008. 
ב-27 בינואר 2009, הושאל לא.ז. אלקמאר עד לסיום העונה עם אופציה לחוזה של 4 שנים. ב-4 בפברואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0:1 נגד רודה. אחרי שהיה שותף עם בזכייה של המועדון באליפות, הקבוצה מימשה את האופציה עליו והוא חתם ל-4 שנים במועדון. ב-29 בספטמבר 2009, ערך את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות בתיקו 1:1 נגד סטנדרד ליאז' ובכך הוא הפך לאסטוני הראשון שרושם דקות משחק בליגת האלופות. למרות זאת באותה עונה הוא לא זכה לדקות משחק. לאחר מינויו של גטייאן ורביק קלבאן חזר להרכב. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופאית בסיבוב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית, בניצחון 0:2 נגד גטבורג. ב-10 בנובמבר 2010 קלבאן הבקיע בניצחון 0:3 נגד פ.ס.וו. איינדהובן במסגרת הגביע ההולנדי. 
ב-2 ביולי 2012, חתם לשנתיים באאוגסבורג. ב-14 בספטמבר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0:0 נגד וולפסבורג.
ב-20 ביולי 2016 חתם קלבאן בליברפול האנגלית. ב-14 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 4-3 על ארסנל. 
ב-17 באוגוסט 2018 חתם קלבאן בקליארי.

קריירה בינלאומית

ב-3 ביולי 2003 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד ליטא במסגרת גביע הים הבלטי. ב-31 במאי 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק ידידות נגד ניו זילנד. ב-29 בפברואר 2012 הוא קיבל לראשונה את סרט הקפטן במשחק ידידות נגד אל סלבדור, מאז הוא נשאר קפטן הנבחרת.
רפידים

רְפִידִם מופיעה בספר שמות (פרק י"ז) כאחת מתחנות בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני בצאתם ממצרים. תחילה נאמר "ויחנו ברפידים ואין מים לשתות העם" ולאחר מספר פסוקים "ויבוא עמלק וילחם עם ישראל ברפידים". מכאן החלה האיבה בין עמלק ובין בני ישראל.
רפידים מופיעה במפת מידבא מהמאה ה-6 בסמוך להר סיני. הנוסע בנימין מטודלה, שסייר בארץ ישראל בסביבות 1173, כתב על רפידים "ויושבים שם בני ערב. ואין בה מישראל".
מיקומה הגאוגרפי לא זוהה בוודאות. לפי סברה אחת מקומה הוא בנווה פ'יראן, נווה מדבר גדול בוואדי פיראן, הנחל הגדול שבין א-טור ומרכז ההר הגבוה בדרום סיני. סברה אחרת מציעה למקם את רפידים ברפ'איד (ובסמוך לו ג'בל רפ'אדי) המצויים בדרום סיני. החוקר מנשה הראל סובר כי יש לחפש את רפידים בחלקו התחתון של ואדי סודר שאותו הוא רואה כנתיב מרכזי במסלול יציאת מצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים הקימה ישראל בסיס תעופה ואספקה, באזור ביר-גפגפה, שנקרא רפידים.
בלבול (קומבינטוריקה)

בקומבינטוריקה, בלבול (באנגלית: Derangement) הוא תמורה של איברי קבוצה, כך שאף איבר אינו מופיע במיקומו המקורי.
במילים אחרות, בלבול הוא תמורה שאינה מכילה נקודות קבועות.
מספר הבלבולים של קבוצה בגודל n, בדרך כלל נכתב Dₙ, d,ₙ, או n!, נקרא גם "מספר de Montmort". פונקציית הבלבול (בשונה מ-n עצרת, !n)שולחת מ-n ל-n!. לפונקציה זו אין סימון מוסכם ולעיתים משתמשים ב-n¡ במקום ב-!n.
הראשון שהתייחס לבעיה של ספירת הבלבולים היה פייר ריימונד דה מונמור, בשנת 1708; הוא פתר אותה בשנת 1713, בערך באותו זמן שעשה זאת ניקולאס ברנולי.
השאלה האם קבוצת תמורות מכילה בלבולים כלשהם היא בעיית NP שלמה.

דוגמה

נניח שמורה בוחן 4 תלמידים - A, B, C, ו-D - ורוצה שכל תלמיד יבדוק מבחן של אחד מעמיתיו. כמובן שאף תלמיד לא אמור לבדוק את המבחן של עצמו. בכמה דרכים יכול המורה לחלק את המבחנים לתלמידיו כדי שאלה יבדקו אותם? מתוך 24 תמורות אפשריות (4!) לחלוקת המבחנים:
יש רק 9 בלבולים (מסומנים בכתב כחול נטוי). בשאר התמורות של הקבוצה בת 4 האיברים, לפחות תלמיד אחד מקבל את המבחן שלו בחזרה (מסומנות בכתב אדום מודגש).
גרסה נוספת של הבעיה עוסקת במספר הדרכים להכניס n מכתבים, שכל אחד מהם ממוען לאדם אחר, ל-n מעטפות שכבר כתובות עליהן כתובות, כך שאף מכתב לא יוכנס למעטפה הנכונה.
צ'ארלי קונדו

ביוגרפיה

קונדו נולד בהמרסמית' שבלונדון ב-1973. קריירת המשחק שלו החלה ב-1985 כשהיה בן 12 בסרט הטלוויזיה האמריקאי "שם הצופן: רבקה", ובסרט הקולנוע "Exploits at West Poley". קריירת הטלוויזיה שלו נמשכה בנעוריו והוא שיחק בסדרות כגון "רובין משרווד", ו-"A Sense of Guilt". ב-1987 כיכב בתפקיד טום בסרט הטלוויזיה "Every Breath You Take" לצדה של קוני בות', הילד שחולה בסוכרת. בשנות העשרים לחייו שיחק במגוון תפקידים בסדרות כגון "מרטין צ'זלוויט", "Pie in the Sky", הסדרה המשטרתית "The Bill", סדרת הדרמה "Peak Practice", ובסדרת האימה "Urban Gothic". ב-1995 שיחק ללא קרדיט בסרט המדע בדיוני "השופט דרד". ב-2005 גילם את Jonatton Yeah? בסיטקום "נייתן בארלי" של ערוץ 4. לפני כן הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בריטיות בהן "עולמו של ה. ג'. ולס" ו"רציחות במידסומר". ב-2001 השתתף בסרט המתח "שארלוט גריי" בכיכובה של קייט בלאנשט.
ב-2006 גילם קונדו את דמותו של פייר-אוגוסט רנואר בסדרת הדרמה של ה-BBC "האימפרסיוניסטים". עוד הופיע בתפקיד נינו בסדרה "תן לי, תן לי" עם קתי ברק, ובתפקיד ג'יילס בסרט "Dead Babies" לצדם של פול בטאני, אוליביה ויליאמס וקריס מרשל. ב-2007 שיחק בתפקיד קמע כאחד האלפים בסרט הפנטזיה "פרד קלאוס" יחד עם וינס ווהן וקווין ספייסי. בקיץ 2007 הצטרף לצוות שחקני אופרת הסבון "קורוניישן סטריט". ב-2008 הופיע קונדו בסרט "Good" בכיכובם של ויגו מורטנסן וג'ייסון אייזקס. באותה שנה עזב את הסדרה "קורוניישן סטריט", ורמז על צילומי סרט בחו"ל.
במרץ 2011 חזר קונדו להופיע באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" אחרי העדרות של שלוש שנים. הובטח לו שמרקוס יהיה דמות ראשית בתוכנית.
ב-2013 פורסם שקונדו יעזוב את "קורוניישן סטריט" באמצע 2014. בספטמבר 2014 החל להופיע במחזה "Next Fall" בווסט אנד בתפקיד אדם. אחרי שסיים את צילומי הסדרה "בלתי נשכח" של ITV, כיכב בסיור הופעות של "מופע האימים של רוקי". בינואר 2017 החל להשתתף בחזרות למחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
ב-2016 כתב קונדו את ההקדמה לספרו של אריק רוזווד " Journey to Same-Sex Parenthood: Firsthand Advice, Tips and Stories from Lesbian and Gay Couples".

חיים אישיים

קונדו חי באיזלינגטון יחד עם בן זוגו הקנדי קמרון לוקס, ושני ילדיו ג'ורג'יה והאל, שמחלקים את זמנים בינו לבין אמם השחקנית קתרין קנטר. עד יולי 2012 כתב טור בעיתון הגרדיאן בנושא הורות חד מינית. בנו האל נולד בינואר 2012, והוא הוזכר פעמים רבות בטור "The Three of Us" שכתב קודנו בגארדיאן.
חצר הכבוד

חצר הכבוד (בצרפתית: Cour d'Honneur) הוא מונח באדריכלות המתאר חצר בעלת שלושה צדדים, הנוצרים כאשר המבנה המרכזי מאוגף על ידי שני מבנים סימטריים המכילים חדרים משניים.
קומת הקרקע בבתי הכפר הסימטריים שהיו נפוצים במערב אירופה במאה ה-16 נבנתה בצורת האות U, כך שדלת הכניסה הראשית הייתה "מוגנת" על ידי שני אגפים של הבית. אולם חצרות הכבוד הרשמיות הראשונות החלו להופיע בארמונות ובאחוזות הגדולות של אירופה במאה ה-17, ושימשו כאזור הגישה הראשי וככניסה הטקסית למבנה.
מבחינה טכנית אפשר להשתמש במונח באשר לכל בניין גדול שבו יש חצר סימטרית הבנויה באופן זה, ודרכה נכנסים האורחים המכובדים.
דוגמאות לחצר הכבוד ניתן למצוא ברבים מן המבנים הבולטים של אדריכלות הבארוק האירופית. בין השאר ניתן למנות את פאלאצו פיטי, אחד המבנים הראשונים מהמאה ה-16 שבהם היה אלמנט זה, וארמון ברבריני. דוגמאות נוספות לכך ניתן למצוא בארמון בקינגהאם וארמון בלנהיים שבאנגליה, וארמון ורסאי שבצרפת.
בקנה מידה עירוני צפוף הרעיון של חצר הכבוד בא לידי ביטוי במבנים רבים בפריז. במקומות האלה חזית הרחוב של הבית עוצבה כסדרה של מבנים שאינם כמו האגפים, אך עם מעברים גדולים שדרכם נכנסו הכרכרות אל חצר הכבוד שמאחור. במקומות צפופים יותר אחד הקירות המאגפים היה יכול להיות קיר פשוט, שאיזן את האגף הנגדי שהכיל משרדים ואורווה. בערים בעלות צפיפות אוכלוסין גבוהה אין כמעט בתים פרטיים שבהם יש חצר כזאת.
נווה חיים

נווה חיים היא שכונה בצפון-מערב חדרה.

גאוגרפיה

נווה חיים שוכנת בחלק הצפון מערבי של חדרה. היא גובלת בכביש חיפה-תל אביב הישן וסמוכה לבית חולים הלל יפה ולכביש החוף. צמודים אליה שכונת יצחק מצפון, שכונת ויצמן ממערב, ושיכון הפועל המזרחי מדרום.
השכונה מורכבת מבתים פרטיים בלבד.

היסטוריה

בשנת 1933 הקימה מועצת פועלי חדרה ועדת שיכון שהחלה לרכוש קרקע במטרה לשכן בה פועלים מחדרה שהתקשו למצוא מגורים במושבה. לשם כך נרכשו 500 דונם, בעזרת חברת "ניר" וקופת מלווה של העובדים במושבה חדרה. הקרקע נרכשה מפיק"א על שטח "ערב אל פוקרה", שנקרא כך על שם כפר ערבי ששכן בסמוך. לכל יחידה הוקצה דונם וחצי והיא כללה משק עזר.
על פי החלטת הקרן הקיימת אליה נמסרה הקרקע, ועדת השיכון מסרה רבע מהקרקע לארגונים אחרים שאינם חברי ההסתדרות.
השכונה הוקמה ב-1935 ונרשמה כאגודה שיתופית. ב-1936 נכנסו המתיישבים הראשונים שקודם לכן גרו בצריפים, לבתיהם שנבנו עבורם. חלק מהמתיישבים היו עולים מגרמניה. השכונה נקראה על שם חיים ארלוזורוב, איש תנועת העבודה שנרצח בשנת 1933.
בשנים הראשונים התקשו התושבים בהשגת עבודה קבועה, ונעשו ניסיונות שונים למצוא פתרונות לכך. בין היתר ביוזמת תושבים בשכונה נפתחו בה מספר חנויות, החל בה ייצור בלוקים, לבנים ורעפים, נעשה ניסיון להקמת אגודת דייגים ועוד. בשנת 1937 הקימו תושבי השכונה את קואופרטיב "הזיפזיף" שעסק בכריית חומרי בנייה בחוף הים של חדרה. חברי הקבוצה נעזרו תחילה בגמלים לשם הובלת הזיפזיף, וכן בעגלות רתומות לפרדים. בהמשך נעזרה הקבוצה במיכון להובלה ולכרייה. ב-1945 רכשה הקבוצה משאית לשימושם.
נשות השכונה עבדו במשקי העזר, והיו מהן שעבדו בסלילת כבישים ובעבודות אחרות.
זמן קצר לאחר הקמת השכונה הופעלה בה צרכניה, גן ילדים שמנה 15 מילדי השכונה וספריה. ילדים בגיל בית ספר למדו בבית ספר בחדרה. בשכונה נוסד "בית בוגר" ששימש לפעילות תרבותית. בשנת 1947 נחנך בית קולנוע שהיה בנוי ללא גג וכלל 300 מקומות ישיבה. הקולנוע היה בבעלותם של האחים משה ויוסף שחר, והוא פעל עד לשנת 1958.
אנשי השכונה התארגנו מבחינה ביטחונית ורכשו נשק כהגנה מפני ערביי האזור.
שמות הרחובות בשכונה ניתנו על שם מנהיגים והוגי דעות שהשתייכו לתנועת העבודה בהם רחוב על שם יוסף אהרונוביץ', רחוב על שם מנחם אוסישקין, משה בלינסון, א.ד. גורדון, יוסף חיים ברנר ואוסקר כהן, מראשי הקהילה בגרמניה שתרם ספרים לספרייה בשכונה.
בתחילת שנות ה-40 החלה סלילת כבישים בשכונה. הרחוב הראשון שנסלל היה שדרות אהרונוביץ'.
עקב המרחק מחדרה לחצו התושבים להקים בית ספר בשכונה. ב-1944 נפתחו הכיתות הראשונות בשכונה לילדי כיתה א' וב'. בית הספר סונף לבית החינוך במושבה. שרר בו מחסור בכיתות לימוד וילדים משנתנונים שונים למדו יחד. משגדלה השכונה נחנך בה בית הספר "ניצנים" הקיים עד היום.
בשכונה הוקם מחנה עולים. ב-1946 התיישבו בשכונה ראשוני העולים במחנה.
עם קום המדינה צורפה השכונה לשטח השיפוט של חדרה. נכסי השכונה ובהם מכון המים, הבאר ומגדל המים שנבנו בכספי המתיישבים הועברו מאוחר יותר לידי העירייה.
בשכונת פועל בית הספר הממלכתי "ניצנים" ופנימיית תלפיות לילדים בסיכון. בשכונת יצחק השכנה פועל בית הספר הממלכתי-דתי "מוריה".

לקריאה נוספת

אפרים פרנק, תמר זעירא, אביה בוקשטיין-שמי, שמואל שושני ושרה בן יצחק, שכונה צומחת בחולות, הוצאת ועד אגודה שיתופית נווה חיים בע"מ, 2002
חיים מולכו

חיים מולכו (1927–1992) היה מחלוצי ההתיישבות והחקלאות בנגב. מילא תפקידים ציבוריים רבים, בעיקר בתחום החקלאות. בין השאר כיהן כסמנכ"ל לייצור ופיתוח במשרד החקלאות וקצין פיתוח של משרד החקלאות באזור הנגב.

תולדות חייו

חיים מולכו נולד וגדל בפלובדיב בולגריה. עם סיום בית הספר התיכון, בשלהי מלחמת העולם השנייה (1944), עלה לארץ ברכבת שהובילה כ-2,500 ילדים לארץ ישראל, במסגרת עליית הנוער. עם הגיעו ארצה הצטרף לחברת הנוער בקבוצת גבע וכבר שם התבלט כדמות מרכזית. ב-1946 הצטרף לגרעין שעלה להתיישבות במסגרת 11 הנקודות בנגב ונמנה עם מייסדי קבוצת אורים. באורים גידל, יחד עם יפה אשתו, את ארבעת ילדיהם. בקיבוצו עבד מולכו בענפים שונים; בין השאר, בפלחה, בניהול מפעל המתכת "מכסף", כמנהל מפעל הטקסטיל "נועם אורים" וכמרכז המשק תוך שהתבלט בקיבוץ כמנהיג טבעי.
מולכו היה בוגר קורס ניהול וריכוז משק במדרשת רופין, ועבר השתלמויות וקורסים לניהול וארגון במסגרת המשק ולאחר מכן במסגרת משרד החקלאות. הוא התמצא מאוד בסוגיות משק וכלכלה והיה מומחה בנושאי חקלאות. עד ימיו האחרונים היה מולכו פעיל בעשייה ציונית חקלאית וכל דרכיו היו מכוונות אליה. במסגרת זו מילא תפקידי ציבור רבים. בשנת 1992, בהיותו בן 65, נתגלה כי חלה בסרטן הלבלב ממנו נפטר לאחר כחודשיים.

פעילותו הציבורית

בין תפקידיו הציבוריים: מרכז הוועדה חקלאית במועצה האזורית מרחבים, מרכז ועדת הנגב, מרכז ועדת הבצורת, חבר מועצה אזורית מרחבים וחבר מועצה אזורית אשכול. 
החל מ-1960 עבד במשרד החקלאות. במהלך שש שנים כיהן כקצין פיתוח לנגב והערבה, סגן מנהל אזור הנגב, מנהל אזור רחובות, דירקטור במפעלי ים המלח ודירקטור בדשנים וחומרים כימיים. 
משנת 1974 ועד 1982 כיהן כסמנכ"ל לייצור ופיתוח במשרד החקלאות ובמסגרת זו היה יו"ר מועצת המנהלים של חברת מקורות, יו"ר מועצת הירקות, יו"ר מועצת הפירות, יו"ר מועצת גפן היין, יו"ר מועצת החלב, יו"ר הקרן לנזקי טבע ויו"ר מועצת הכותנה. 
לא פעם הגיעו אליו משלחות שביקשו אותו לשמש כמנכ"ל משרד החקלאות. אולם מולכו סירב בטענה שתפקיד המנכ"ל הוא מינוי פוליטי, ואילו הוא לא יכול להיות בעל מינוי פוליטי כי הוא צריך לעזור לכלל החקלאים. מאוחר יותר כיהן כיו"ר מדרשת רופין ויו"ר קרן סם המבורג, דירקטור בחברת "הזרע" דירקטור באגרקסקו, דירקטור בתנובה, דירקטור ב"ברית הפיקוח" ודירקטור בחברת פר"י. לאחר סיום תפקידו במשרד החקלאות ועד מותו, שימש כראש האגף המשקי במרכז החקלאי.
מולכו היה הרוח החיה והאיש שדחף להקמתו של מפעל השפד"ן, שמטרתו ניצול מי הקולחים המטוהרים של גוש דן עבור החקלאות בצפון הנגב. לפרויקט השפד"ן הגיע מולכו לאחר שמונה מטעם משקי הנגב כמלווה מצד הקיבוצים. לאחר חודשיים הוא הפך המנהל בפועל של הפרויקט.

הנצחה

לאחר פטירתו של חיים מולכו הוקמה ב-1995 עמותה על שמו. העמותה שמה לה למטרה לפתח ולבסס את המחקר החקלאי בנגב ולהעמיק את הקשר בין חקלאי הנגב לבין מוסדות המחקר החקלאי.
במסגרת זו הוקם במרכז מחקר דרום (גילת) של מנהל המחקר החקלאי "מרכז מולכו" הפועל כתחנת למידע ופיתוח החקלאות בנגב. ב-1996 הוקם שם מרכז מידע ממוחשב המעניק לחקלאי הנגב אמצעי עזר יעיל לקבלת מידע מעודכן הקשור לחקלאות. המידע נגיש לכל חקלאי באמצעות האינטרנט.
בין היתר, העמותה גם מקדמת ומסייעת לסטודנטים, תושבי הנגב, הלומדים לימודים הקשורים לחקלאות, ומעניקה מדי שנה את "מלגת מולכו" בסך של כ- 5,000 ש"ח עבור מסטרנטים ודוקטורנטים ו-2,500 ₪ עבור סטודנטים הלומדים לתואר ראשון.
שרה כפרי

ילדות ונעורים

נולדה ב-26 ביולי 1900 בעיר הפלך מינסק שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי), בתם הצעירה של פרומה ומאיר קפלן ואחותו של אליעזר קפלן (לימים סגן ראש הממשלה ושר האוצר הראשון של מדינת ישראל). משפחת קפלן הייתה משפחת סוחרים אמידה שחינכה את ילדיה חינוך יהודי והנחילה בהם אידאולוגיה ציונית.
מגיל צעיר השתייכה לקבוצה הציונית "קדימה" שמדריכה היה חיים קוגל, והייתה חברה במפלגת צעירי ציון במינסק. בימי מלחמת העולם הראשונה, בהיותה נערה, דאגה לצורכי הפליטים היהודים וכן הקימה במינסק מוסד חינוכי לילדים יהודים עזובים. לקראת עלייתה ארצה למדה בקורס לגננות.
בשנת 1919 הייתה צפויה לעלות לארץ ישראל יחד עם בן משפחתה, הדוד אברהם קפלן, שקנה שטח אדמה בתל אביב, אך הוא חלה בטיפוס ומת. היא החליטה אף על פי כן לעלות ארצה; לאישור לעלייה המתינה בחוות ההכשרה בגרוכוב. משם עברה הקבוצה לווינה, שם חייתה עם אחיה אליעזר קפלן ותקופה מסוימת התגוררה בחדר אחד עם עדה פישמן-מיימון.

פעילות ציבורית

החלה את פעילותה הציבורית עוד בנעוריה, והמשיכה בה בארץ ישראל. הייתה פעילה שנים רבות במושבי התנועה בנושאי חינוך, בעיות חברתיות ומקום החברה במושב, ובה בעת טיפלה בארבעת ילדיה הקטנים ובמשק החקלאי הצעיר בכפר יהושע. מעמד האישה במושב העסיק אותה והיא הקדישה לו רבות במסגרת פועלה הציבורי. בין היתר פעלה לקידום השוויון בין מעמד החבר למעמד החברה במשק.
בשנות ה-40 הייתה צירה של מפא"י באספת הנבחרים הרביעית, ושימשה צירה בקונגרס הציוני ה-20 (1937) וה-21 (אוגוסט 1939). בסוף שנת 1945 יצאה בשליחות מועצת הפועלות לארצות הברית וקנדה, שם הופיעה בפני פעילות Pioneer Women (נשות החלוץ; תנועת האחות של מועצת הפועלות בארצות הברית), ונשים בקהילות היהודיות שם וגייסה כספים להסתדרות ולמועצת הפועלות. היא סירבה להאריך את שהותה בחו"ל, ושבה ארצה כעבור תשעה חודשים. בשנת 1951 התגייסה לפעילות מועצת הפועלות לסיוע במעברות, שם התמקדה בסיוע חינוכי במסגרת הכשרת מורים ובסיוע בתחום הבריאות, בין היתר בהדרכת נשים במעברות בנושאי תזונה ושמירה על תברואה.

ערוב ימיה

בשנת 1959 פרשה מתפקידה כחברת הכנסת, עזבה את כפר יהושע ועברה לגור בירושלים. היא למדה חינוך, היסטוריה, פסיכולוגיה ואנגלית באוניברסיטה העברית. בתום לימודיה המשיכה את פועלה הציבורי במסגרת מועצת הפועלות כמנהלת מחלקות התרבות והחינוך החקלאי ובארגון אמהות עובדות. ב-1968 פרשה מהפעילות הציבורית וחזרה לכפר יהושע.
נפטרה בכ' בסיוון תשמ"ג, 1 ביוני 1983, ונטמנה בכפר יהושע. הייתה אם לארבעה, והותירה נכדים ונינים.
ב-1985, לאחר מותה, ראה אור הקובץ "חיים של משמעות", בעריכת שלמה אבן-שושן, ובו מאמרים משלה ולזכרה.
שבשבת (תוכנית טלוויזיה)

שבשבת הייתה תוכנית טלוויזיה אשר מסרה את תחזית מזג האוויר ושודרה בערוץ הראשון של רשות השידור.
התוכנית עלתה לשידור ביוני 1989, ביוזמת חיים יבין שהגיש בזמנו את מהדורת מבט. לפני ייסוד התוכנית נקראה תחזית מזג האוויר על ידי מגיש החדשות, בסיום מבט לחדשות, למעט במקרים של מזג אוויר חריג בהם הובא סיקור במועד מוקדם יותר. התוכנית נוסדה לאור החלטה בטלוויזיה הישראלית כי את תחזית מזג האוויר יגישו חזאים מקצועיים, כפי שהיה מקובל אז באירופה ובארצות הברית. לצורך הגשת התחזית בטלוויזיה נבחנו חזאים מן השירות המטאורולוגי הישראלי, ולאחר מבחן בד נבחרו לתפקיד ששון נתן, אורי בץ ואליעזר דנציגר, ואליהם צורף דני רופ ששירת במרכז המטאורולוגיה של חיל האוויר. 
התוכנית הוקלטה מראש, ושודרה בסיום מהדורת החדשות. לאחר שהוחלט שהתחזית תהיה חלק מהשידור החי של המהדורה, הגיעה "שבשבת" לסיומה, ושרון וכסלר הצטרפה למגישי התחזית.
בנימין שמר

בנימין (בני) שמר (15 בדצמבר 1925, כ"ח בכסלו תרפ"ו - 28 באוגוסט 2013, כ"ב באלול תשע"ג) היה לוחם האצ"ל מפורצי כלא עכו ויקיר העיר תל אביב-יפו.

ביוגרפיה

נולד ב-15 בדצמבר 1925 בבית החולים "משגב לדך" בעיר העתיקה בירושלים. הוריו היו בתיה (רבינוביץ) ודב (ברל) שמעיה. השלישי מבין ארבעה אחים - ישראל, שרה וציפורה. הוא גדל בשכונת ימין משה, שם למד ב"חדר".
בהיותו בן 8 עקרה משפחתו ליפו ובה למד בבית הספר המקומי של כי"ח אליאנס. בגיל 12 הצטרף לתנועת בית"ר וכבן 15 החל לעזור בפרנסת המשפחה.
כעבור שנתיים ב-1942 היה לחבר באצ"ל ופעל בהפגנות נגד הספר הלבן ובהדבקת כרוזים בחוצות הערים.
לאחר הפילוג בין האצ"ל ללח"י התנדב כנוטר במשטרת היישובים העבריים ושירת ברמת דוד שבעמק יזרעאל, שם השתלם בשימוש בנשק ובקרב פנים אל פנים.
עם גמר שירותו חזר לאצ"ל, ומיוני 1946 השתתף במבצעיו הקרביים, בהם: הצתת רכבת בדרכה לדרום, חטיפת 5 קצינים בריטים בתל אביב למניעת תלייתם של שני לוחמים (יוסף שמחון ומיכאל אשבל) שנתפסו בפשיטה על המחנה הבריטי בסרפנד ונידונו למוות, התקפה על מחנה צבאי ליד קריית מוצקין, וב-1947 השתתף בפריצה לכלא עכו לשחרור אסירי המחתרת שנכלאו בו.
בזמן מלחמת העצמאות בפסח 1948, השתתף בקרב על מנשייה בשערי יפו, שבו נפצע ואושפז.
לאחר פירוק האצ"ל התגייס לצה"ל והתמנה למפקד בסיס קליטה ומיון של עולים. ב-1948 סולק מהצבא לאחר שנאשם כי תחת פיקודו צוירה על קיר המחנה הכתובת "להעמיד לדין את רוצחי אלטלנה".
בתקופה זו התחתן עם יהודית רוטשטיין להם נולדו שני ילדים - דרור ונורית, הם התגוררו בעיר ת"א.
עם שחרורו, נתקבל לעבודה בעיריית תל אביב-יפו כמפקח, ולאחר מכן שימש כמנהל יחידת תברואה מונעת. לאחר 32 שנות עבודה בעירייה פרש לגמלאות.
ב-1982 נהרג בנו דרור שמר במלחמת שלום הגליל.
לאחר מכן נבחר להנהלת יד לבנים בתל אביב ולהנהלה הארצית. ובנוסף נבחר למועצה הציבורית להנצחת החייל במשרד הביטחון.
במסגרת פעילותו ביד לבנים העביר בקשה להשמעה ושירת הימנון המדינה בטקסי יום הזיכרון, בקשתו התקבלה ומונהגת בכל הטקסים בארץ.
היה מיוזמי אתר זיכרון באוניברסיטת תל אביב להנצחת תלמידיה ומוריה שנהרגו במערכות ישראל.
ב-1984 נתמנה כמזכיר הארצי של "ברית חיילי האצ"ל" אשר בבית ז'בוטינסקי (מצודת זאב) ושימש בתפקיד זה עד שנת 2005.

ב-1988 נפטרה רעייתו יהודית.

ב-1989 התחיל בנימין פרק ב' בחייו עם חיה שמיר אשר עבדו יחדיו כפעילי ליכוד במצודת זאב. 
בנימין שימש כיושב ראש סניף הליכוד בצפון ת"א. היה בקשר הדוק עם ראשי ושרי ממשלות למיניהם.

ב-2002 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.

ב-2005 הידרדר מצבו הבריאותי.

באוגוסט 2013, בכ"ב באלול תשע"ג, הלך לעולמו.
ריגן

גאוגרפיה

האי שוכן לחוף מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבצפון-מזרח המדינה, בקרבת גבולה של גרמניה עם פולין. אורכו המרבי הוא 51.4 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו המרבי 42.8 קילומטרים ממזרח למערב. הנקודה הגבוהה ביותר בו נמצאת 161 מטר מעל פני הים.
שטח האדמה המרכיב את מרבית שטח האי נקרא מוטלנד (Muttland). מספר חצאי איים מהווים את יתרת שטחו. הצפוניים שבהם - יסמונד (Jasmund) וויטו (Wittow) - מופרדים מן המוטלנד על ידי גופי מים הנקראים "בודן" (Bodden). חצאי האיים הדרומיים הם צודר (Zudar) ומנכגוט (Mönchgut).
לאי קו חוף באורך של 574 קילומטרים, מהם 56 קילומטרים של חופים חוליים הגובלים בים הבלטי.
האקלים באי ממוזג, והטמפרטורות הממוצעות בו הן אפס מעלות צלזיוס בינואר ו-16.3 מעלות צלזיוס באוגוסט. מדי שנה יורדים באי בממוצע 520–560 מילימטרים של גשם ויש בו כ-1,800 שעות אור שמש.
באי נמצאים שני פארקים לאומיים – פארק אזור הלגונות של מערב פומרניה והפארק הלאומי יסמונד, שבו צוקי גיר ידועים. כמו כן נמצאת באי שמורה ביוספרית – שמורת דרום-מזרח ריגן.
באי קיימות בסך הכל 45 רשויות מקומיות, מהן ארבע במעמד של ערים – ברגן (Bergen), גרץ (Garz), פוטבוס (Putbus) וזסניץ (Sassnitz).

היסטוריה

האי יושב בראשית האלף הראשון לספירה על ידי שבט הרוגיאנים הגרמאני, שנתן לו את שמו. במאה השביעית התיישב באי שבט הראני (Rani) הסלבי, והאי היה לממלכה סלבית. בשנת 1168 השתלטה דנמרק על האי. בשנת 1325 עבר האי לידי דוכסות פומרניה, ומ-1648 ועד 1815 היה חלק מפומרניה השוודית. אז הפך לשטח משטחה של פרובינציית פומרניה הפרוסית, לימים חלק מגרמניה.
ב-1936 החל ארגון כוח באמצעות שמחה הנאצי להקים בחופו המזרחי של האי את אתר הענק פרורה, שנועד לשמש כאתר נופש עממי המוני. הוא מעולם לא הושלם. באותה שנה נבנה הגשר הראשון שחיבר את האי אל היבשה, והחליף את שירות המעבורות שפעל שם עד אז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלחו אליו ילדי הנוער ההיטלראי כדי לאסוף יבולים ולהגן עליהם מפני הפצצות, כפי שמתואר בספר "משלינג" מאת אילזה קהן.
בשנות קיומה של גרמניה המזרחית, שהאי השתייך לשטחה, הוא היווה אתר נופש מרכזי.

תיירות ותחבורה

האי הוא כיום מיעדי הנופש הפופולריים ביותר בגרמניה. אתר הרחצה הראשון נוסד באי כבר ב-1794. בין אתרי התיירות שבאי כלולים - מלבד אתרי הרחצה - כף ארקונה (Kap Arkona) - הנקודה הצפונית ביותר באי, גבעות שטובנקאמר (Stubbenkammer) המיוערות שביסמונד והיישובים ברגן, רלסוויק (Ralswiek) וגינגסט (Gingst). בין חלק מאתרי התיירות מקשרת מסילת הברזל הצרה ההיסטורית של האי (Rügensche Bäderbahn), שעליה פועל שירות של קטרי קיטור. האי הוא גם יעד לביקורי גולשי רוח וגולשי עפיפונים.
באי יש שירות מעבורות בין מוטלנד לחלקים אחרים של האי. מן האי יוצאים קוי מעבורות לשוודיה, דנמרק, ליטא, ולקלינינגרד ולסנקט פטרבורג שברוסיה.
האי מחובר ליבשת על ידי גשר ריגן, הנמתח לאורך 1.8 קילומטרים על פני מיצר שטרלזונד (Strelasund). גשר זה החליף ב-2007 את הגשר שעמד באותו אתר מאז 1936.