google/wiki40b huggingface dataset:
מערת הקריסטלים

מערת הקריסטלים (בספרדית: Cueva de los Cristales) היא מערה המחוברת למכרה נאיקה 300 מטר מתחת לפני האדמה בנאיקה, במדינת צ'יוואווה שבמקסיקו. האולם המרכזי מכיל גבישי סלניט ענקיים (גבס, CaSO4·2 H2O), מהגבישים הטבעיים הגדולים ביותר שנמצאו אי פעם. הגביש הגדול ביותר שנמצא במערה הוא באורך 11 מטר, בקוטר 4 מטרים ומשקלו 55 טון. המערה חמה בצורה קיצונית והטמפרטורות בה מגיעות ל-58 מעלות צלזיוס עם 90 עד 99 אחוזי לחות. תנאים אלה מקשים על חקר המערה. ללא ציוד הגנה מתאים אנשים מסוגלים לסבול כ-10 דקות חשיפה בלבד.
קבוצת מדענים בשם "פרויקט נאיקה" מעורבת בחקר המערות באזור המכרה.

היווצרות הגבישים

מכרה נאיקה שוכן באזור געשי. מתחת למערה רוחשת מגמה אשר מחממת אותה. במשך כחצי מיליון שנה הייתה מערה מלאה מים אשר רוויים במינרלים שונים כולל כמויות גדולות של גבס. בזמן הזה, שררה במערה טמפרטורה של מעל 50 מעלות צלזיוס, מה שאיפשר לגבישים להיווצר ולגדול לממדים ענקיים.

גילוי

בשנת 1910 כורים גילו מערה מתחת לעבודות הכרייה בנאיקה, מערת החרבות (Cueva de las Espadas). המערה ממוקמת 120 מטר מעל מערת הקריסטלים ומכילה גבישים קטנים ומרהיבים (באורך של כמטר אחד). הגבישים לא גדלו מעבר לכך מפני שהטמפרטורה במערה זו אינה גבוהה מספיק.
מערת הקריסטלים התגלתה בשנת 2000 על ידי כורים שחפרו מעבר חדש. המערה היא חור בצורת פרסת סוס בתוך סלע הגיר. הרצפה שלה מכוסה בגושי גבישים שטוחים. גבישי ענק יוצאים מבלוקים אלו ומרצפת המערה. הגישה למערה אפשרית כיום מכיוון שחברת הכרייה שואבת את המים ומונעת מהם למלא את המערה. לו השאיבה הייתה נעצרת, המערה הייתה מתמלאת מחדש. הגבישים נהרסים במגע ממושך עם אוויר, לכן פרויקט נאיקה מנסים לתעד ויזואלית את הגבישים לפני שיהרסו.
אולם נוסף התגלה בחפירות בשנת 2009. המערה החדשה, בשם ארמון הקרח, מצויה בעומק של 150 מטר ואיננה מוצפת, והגבישים בה קטנים בהרבה.

סגירה עתידית

המערה הוצגה בערוץ דיסקברי בתוכנית "נאיקה: מאחורי מערת הקריסטלים" בפברואר 2011. בתוכנית נרמז כי קיימים אולמות נוספים, אך חקר נוסף יצריך הריסה של גבישים. נאמר שם שהמערה לבסוף תסתם מחדש ושפני המים בה יעלו מחדש.
בועז ביסמוט

ביוגרפיה

ביסמוט נולד ברחובות למשפחה יוצאת תוניסיה. הוריו שלחו אותו ללמוד ביפו, בבית ספר קתולי ביסודי, ופרוטסטנטי בתיכון. 
הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו בשנת 1983 ככתב לענייני ספורט בעיתון "מעריב". בהמשך עסק בתפקידי כתיבה ועריכה במדורי הספורט והכלכלה של עיתון מעריב עד לשנת 1988. באותה שנה החל לשמש כשליח "מעריב" בפריז שבצרפת, במקביל ללימודיו האקדמיים, כמו כן לימד עיתונאות בבית הספר הישראלי ע"ש משה שרת בפריז. 
ביסמוט הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן (1984). כמו כן יש לו שני תוארי מוסמך אוניברסיטה מאוניברסיטת סורבון שבפריז: הראשון ביחסים בינלאומיים (1988) והשני בלימודי אפריקה – התמחות בשיתוף פעולה עם מדינות מתפתחות, חוף השנהב (1990). ביסמוט סיים בהצטיינות את בית הספר הגבוה לדיפלומטיה ואסטרטגיה של פריז (מקביל לתואר מוסמך אוניברסיטה).
בשנת 1990 התחיל ביסמוט לעבוד עבור עיתון "ידיעות אחרונות". בשנים 1990–2004 היה שליח "ידיעות אחרונות" בפריז. בזכות דרכונו הצרפתי נכנס למדינות שאין לישראל יחסים דיפלומטיים עִמן. בין המקומות שמהם דיווח: איראן, לבנון, סוריה, תוניסיה, אלג'יריה, לוב, תימן, עיראק ואפגניסטן (שתי המדינות האחרונות בזמן הכיבוש האמריקאי). 
הוא דיווח ממדינות ערב, סיקר חזיתות מלחמה שונות בעולם ומגוון אירועים פוליטיים, דיפלומטיים ובינלאומיים. ביסמוט כתב כתבות תחקיר והשיג ראיונות בלעדיים עם מנהיגים עולמיים ודמויות בינלאומיות. מסעותיו הרבים למדינות ערב החלו כתוצאה מאי- הבנה בינו לבין מערכת העיתון, כאשר ביוני 1991 ביסמוט התבקש לסקר את ביקורו של אייבי נתן בתוניסיה באמצעות הטלפון מפריז. ביסמוט הבין מהם כי עליו להגיע בעצמו לתוניסיה. כאשר הגיע ביסמוט לעיר תוניס הוא התקשר למערכת עיתון "ידיעות אחרונות" ממלון הילטון המקומי, וסיקר משם את מפגש נתן - ערפאת.
באפריל 2004 מונה לשגריר ישראל במאוריטניה ביוזמת שר החוץ סילבן שלום, במסגרת מכסת המינויים מחוץ לסגל המקצועי הקבוע של משרד החוץ. ביסמוט כיהן בתפקיד מיולי 2004 ועד אוגוסט 2008. בתקופת כהונתו ידעה מאוריטניה מספר הפיכות ובפברואר 2008 ספגה השגרירות בנואקשוט פיגוע ירי. הפיגוע בוצע בידי אל קאעידה אבל נכשל. הארגון פרסם הודעת נטילת אחריות שבו הוא הצהיר שהשגריר, ביסמוט, היה המטרה והבטיח שבפעם הבאה הוא לא יינצל.
משנת 2008 ועד אפריל 2017 הוא שימש כעורך חדשות החוץ, כפרשן וככתב החוץ בעיתון "ישראל היום". 
ב-30 באפריל 2017 החליף את עמוס רגב בתפקיד העורך הראשי של "ישראל היום". תוך זמן קצר ערך שינויים בולטים במערכת העיתון, ובהם פיטורי הכתבים דן מרגלית ומוטי גילת ומינוי דרור אידר לעורך מדור הדעות. משנת 2017 מגיש מדי יום שני יחד עם רזי ברקאי את התוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל.

ספרו

ב-ספטמבר 2012 יצא לאור ספרו "עובר כל גבול", המתמקד בחוויותיו במדינות המוסלמיות בהן ביקר, מפגשיו עם מנהיגים אזוריים כמו נשיא סוריה בשאר אסד, נשיא לוב לשעבר מועמר קדאפי, נשיאי איראן לשעבר מחמוד אחמדינג'ד ומוחמד חתאמי,  נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארק, ועוד. הספר מתייחס גם לנסיבות שהובילו למינויו כשגריר ישראל במאוריטניה ולתקופת שהותו שם, וכן לתופעת "האביב הערבי". הספר יצא לאור על ידי "אגם הוצאה לאור".

חיים אישיים

ביסמוט נשוי בשלישית לוונסה, צרפתייה קתולית, שהתגיירה לאחר שהכירה אותו ושינתה את שמה לרות. הוא אב לארבעה ילדים, כשבתו הגדולה היא מאשתו הראשונה. הוא מתגורר בתל אביב.
מבצע טרף קל

מהלך המבצע

לוחמי הסיירת, בפיקוד רביב ניר, הוסקו לקרבת הכפר אל-כפור שבלבנון והטמינו מטעני חבלה בקרבת הבתים בהם התגוררו בכירי חזבאללה. במהלך הנסיגה מהיעד הכוח נתגלה וניר ניהל את הלחימה במהלכה הרגו הלוחמים שני מחבלים. הכוח השלים את משימתו, נסוג מן הכפר וחולץ באמצעות מסוקי חיל האוויר. למחרת נהרגו כתוצאה מפיצוץ המטענים חמישה מחבלים נוספים, ובהם חוסיין זין קוצר, אשר פיקד מטעם חזבאללה על הגזרה המרכזית בדרום לבנון והיה אחראי לירי קטיושות על יישובי גבול צפון ישראל, והשייח תייסיר בדראן, האמון על הגיוס הדתי של חזבאללה בכפר. 
הסיירת זכתה לצל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון עמירם לוין. גם מפקד הסיירת, רביב ניר, עוטר בצל"ש אלוף מאת האלוף עמירם לוין, על תקופת פיקודו על הסיירת.
חודש לאחר מכן התרחש אסון השייטת שאמור היה להתרחש במקביל למבצע טרף קל אך נדחה בחודש מחשש לפעילות שני צוותים לא אורגניים באותו אזור.
אנרי טרויה

ביוגרפיה

אנרי טרויה נולד במוסקבה בשם לבון אסלן טורוסיאן (או ברוסית - לב אסלנוביץ טרסוב). אביו, אסלן טרסוב, נולד בעיר ארמאוויר, שהוקמה בידי ארמנים בדרום רוסיה (מחוז קרסנודר). אמו, לידיה אביסלומוב, גדלה בעיר ילזבטודאר באותו האזור. משפחתו עזבה את רוסיה בגלל אימת מהפכת אוקטובר. לאחר נדודים ארוכים, בין השאר בחצי-האי קרים, באיסטנבול ובוונציה, התיישבה לבסוף בשנת 1920 בפריז, שם טרויה הצעיר למד בתיכון ומאוחר יותר המשיך ללימודי משפטים. הוא שרת בצבא ביחידת תותחנים בעיר מץ בלורן. 
הוא זכה בפרס הספרותי הראשון שלו בגיל עשרים וארבע, "le prix du roman populiste". בשנת 1938, בגיל עשרים ושבע, זכה בפרס גונקור היוקרתי עבור הרומן פרי עטו "העכביש". טרויה פרסם יותר משישים ספרים, רומנים וביוגרפיות. נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית בשנת 1959 וכיהן כדיקן האקדמיה.
טייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965

משימה

לספק לחיל האוויר מערכת מוטסת וצוותים מיומנים למעקב, התראה ובקרה ברמה האסטרטגית, הטקטי ובמבצעי הכוחות המיוחדים.

אימוני הפצצה

טייסת הפצצה 595 הופעלה לראשונה בבסיס חיל האוויר של הצבא מאונטיין הום, איידהו ב-16 בפברואר 1943 כאחת מארבע הטייסות הראשונות של קבוצת המפציצים 396. לאחר התארגנות ראשונית והצטיידות במטוסי המבצר המעופף Boeing B-17, הועברה הטייסת לבסיס מוזס לייק בוושינגטון. שם פעלה בהדרכת טיסה מבצעית (OTU) לטייסי B-17.
בנובמבר 1943, עברה לדרו פילד, פלורידה, שם נשארה במשך כל שירותה הפעיל. עם זאת, חיל האוויר של הצבא מצא כי יחידות צבאיות רגילות, בעלות מבנה ארגוני קשיח לא התאמו לדרישות האימונים. לפיכך, אומצה שיטה לפיה כל בסיס יאורגן מיחידות נפרדות ממוספרת. ב־59 במאי 1944 הופסקה פעילותו של דרו פילד. כוח האדם והציוד הפך לחלק מבסיס יחידות חיל האוויר של הצבא AAF 326

מבצעים מיוחדים בבורמה

טייסת הסיוע 165 הופעלה באסאנסול, הודו כחלק מקבוצת הקומנדו האווירית ב-1 בספטמבר 1944. היא טסה למשימות פינוי והספקה ושירותי תובלה קלה לכוחות היבשה בבורמה מ-6 באוקטובר 1944 ועד 23 באפריל 1945. היא חזרה לאסאנסול באותו חודש ונשארה שם עד אוקטובר. היא הושבתה כשחזרה לארצות הברית.

סיורי הגנה אווירית

טייסת הבקרה האווירית וההתראה המוקדמת המוטסת ה-965 הופעלה באוגוסט 1955 מבסיס חיל האוויר מק'קלאן, קליפורניה. היא ביצעה טיסות מעקב ארוכות טווח, החל מסוף שנות החמישים של המאה העשרים וצוותי האוויר ביצעו סבבים בדרום-מזרח אסיה, מ-4 באפריל 1965, עד השבתתה ביוני 1971.

התראה ובקרה מוטסת

הטייסת נפתחה מחדש בבסיס האוויר של הצבא טינקר, אוקלהומה בשנת 1978 והחלה להטיס את הבואינג E-3 Sentry. הטייסת פסקה להיות מבצעית בשנה שלאחר מכן, אם כי היא נותרה ברשימה הטייסות הפעילות. היא חידשה את פעילותה בשנת 1984. בשנה שלאחר מכן אוחדה הטייסת עם היחידות הוותיקות טייסות 595 ו-165. היא טסה למשימות סיוע קרביות מעל פנמה, מ־20 בדצמבר 1989 - ב־24 בינואר 1990 ובדרום-מזרח אסיה, מ־17 בינואר - 6 במרץ 1991.
הליארטוס

הליארטוס (ביוונית: Ἁλίαρτος, בלטינית: Haliartus) הייתה עיר עתיקה בבויאוטיה שביוון ואחת מחברות הליגה הבויאוטית. היא שכנה על גדתו הדרומית של אגם קופאיס (Κωπαΐς), בתוואי שבין ההר והאגם. על שמה קרויה כיום הרשות המקומית אליארטוס המשתייכת למחוז המשנה בִיאוֹטְיָה (Βοιωτία, Viotía).

תולדותיה

העיר נזכרת על ידי הומרוס, המכנה אותה ποιήεις, "עֲטוּיַת הַדֶּשֶׁא", על שום כרי האחו המוריקים שלה. במהלך פלישת קסרקסס ליוון (484 לפנה"ס) הייתה הליארטוס העיר היחידה בבויאוטיה שנותרה נאמנה ליוונים ולא התמסרה למלך פרס ועל כן נחרבה בידי חייליו. לאחר ניצחון היוונים שוקמה העיר ונבנתה מחדש, ובמלחמה הפלופונסית הייתה אחת החשובות בבויאוטיה. היא זכורה בעיקר בשל הקרב שניטש ב-395 לפנה"ס למרגלות חומותיה בין צבאות ספרטה ותבאי, בו נהרג המצביא הספרטני ליסנדרוס. ב-171 לפנה"ס נחרבה הליארטוס בפעם השנייה. היא התייצבה לצדו של פרסאוס, מלך מוקדון במלחמתו נגד רומא, ובשל כך נכבשה על ידי הפראיטור לוקרטיוס, שמכר את תושביה לעבדות, בזז את פסליה ושאר שכיות החמדה שלה והחריבה עד היסוד. אדמתה נמסרה לידי האתונאים והיא לא שבה יותר לקדמותה. סטראבון כותב כי בימיו הייתה נטושה, ופאוסניאס, בתארו את המקום, מזכיר רק את ההֶרוֹאוֹן של ליסנדרוס וכמה מקדשים שהועלו באש עוד בידי הפרסים ונותרו בחורבנם עד ימיו.
שמואל בנאי

ביוגרפיה

בנאי נולד לאביגיל ולאברהם (ממשפחת בנאי) בירושלים. בגיל 18 התגייס למסלול העתודה האקדמאית וסיים את לימודי רפואה באוניברסיטה העברית. בין השנים 1980–1984 שירת כרופא צבאי בתפקידים של רופא גדודי ורופא חטיבתי בחיל השריון, בצה"ל. בין השנים 1984 - 1986 התמחה ברפואה פנימית בבית החולים ביקור חולים. בין השנים 1986–1988 התמחה בקרדיולוגיה בבית החולים ביקור חולים. בשנת 1988 נסע לארצות הברית להשתלמות (פוסט דוקטורט) במחקר בסיסי קרדיו-וסקולרי, במעבדה לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה ניסויית של האגף הקרדיולוגי, המכון לחקר הלב, הריאות, והדם, במכוני הבריאות של ארצות הברית. 
בנאי נושא תפקידים בכירים בתחום רפואת הלב. בין השנים 1996–2004 כיהן בנאי כמנהל היחידה לקרדיולוגיה התערבותית, בבית החולים ביקור חולים. בין השנים 1999–2004 כיהן בנאי כסגן מנהל המחלקה הקרדיולוגית, בבית החולים בקור חולים. בשנת 2004 עבר בנאי לבית החולים הדסה עין כרם, לאחר שקיבל מינוי של מנהל יחידה רפואית במערך הקרדיולוגי, בבית החולים. 
בשנת 2005 התמנה בנאי למנהל היחידה לקרדיולוגיה התערבותית, במערך הקרדיולוגי, בבית החולים איכילוב, (מנהל המערך: פרופ' גד קרן). בנאי עוסק בצנתורים אבחוניים וטיפוליים, קרדיולוגיה בקהילה, מניעה, גילוי מוקדם וטיפול במחלות לב ובמחקר יישומי לפיתוח שיטות חדשניות לאבחון וטיפול במחלות הלב וכלי הדם.
בנאי משלב את עבודתו כקלינאי, איש אקדמיה וחוקר מדעי. בשנת 2002 התמנה בנאי לפרופסור חבר ברפואה פנימית וקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ירושלים. בנאי נבחר כמורה מצטיין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים:
1992, 1994, 1995, 2004 ,2005.
בשנת 2007 התמנה בנאי לפרופסור חבר ברפואה פנימית וקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2015 התמנה בנאי לפרופסור מן המניין, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. לבנאי כ-170 פרסומים מדעיים.
בשנת 2016 בנאי היה מעורב בפיתוח מסתם מיטרלי להשתלה מלעורית (בלועזית: Percutaneous).
סיתות

סיתות - עיבוד שבבים של חומרים קשים מאוד, בעיקר של אבן אבל גם של בטון. בדרך כלל נעשה הסיתות לצרכים אדריכליים, על מנת להקנות לחומר מרקם מסוים, אבל לעיתים, מתבצע הסיתות כדי לשנות את מידות גוש החומר על מנת להביא את הגוש לממדים המבוקשים.
הנס רודי גייגר

יצירתו

גייגר נולד בכור, גראובינדן. הוא זכה לפרסום בזכות זכייתו באוסקר על עיצוב החיזר בסרט "הנוסע השמיני" וכן בעקבות ספר הציורים הרביעי שהוציא, Necronomicon (אותו המשיך בספר Necronomicon II), ופרסום יצירותיו במגזין אומני. גייגר עיצב מספר עטיפות לאלבומים פופולריים: Brain Salad Surgery של אמרסון, לייק ופאלמר, Frankenchrist של הדד קנדיז ו-Koo Koo של דבי הארי.

סגנון

גייגר סבל מנדודי שינה וכל ציוריו מושפעים מהתנסותו במחלה. הוא הוכשר במקור כארכיטקט וצייר את יצירותיו הראשונות במסגרת טיפול באמנות.
כמעט לכל אורך הקריירה שלו גייגר השתמש בעיקר במברשת אוויר כדי ליצור נופים חדגוניים, סוריאליסטים ומפחידים. הסגנון המובהק והייחודי לו בא לידי ביטוי ביצירותיו בהכלאת הגוף האנושי ומכונות בטכניקה המתוארת כ"ביומכניקה". ציוריו לרוב מציגים דימויים מיניים מלאכותיים ולעיתים נחשבים כמטרידים. חלק מציוריו גם הכילו דימויים שטניים.
לואיס בוניואל הפגיש את גייגר עם הצייר הספרדי סלבדור דאלי. דאלי נתן לגייגר לראות את עבודותיו מזווית שונה ובכך להבין את הצד הסוריאליסטי של אומנותו, דבר שהושפע ממנו רבות. טימותי לירי היה גם אחד מחבריו מהם הושפע.

יצירות אחרות

גייגר היה אחראי על עיצובם של בית הרקונן בסרטו של אלכנדרו יודרובסקי "חולית", שהיה אמור להיות אינטרפרטציה קולנועית לספר "חולית". סרט זה לא הוסרט, אך עיצוביו של גייגר שימשו בסרטים רבים נוספים.
גייגר עיצב את סטנד המיקרופון המפורסם של סולן להקת הנו מטאל קורן ג'ונתן דייוויס הנושא אותו לכל הופעה.
גייגר גם יישם את סגנונו הביומכני בעיצוב פנים. בעיצובו הוקמו מספר "ברי גייגר" בטוקיו, ניו יורק ושווייץ, אך רובם נסגרו במהלך השנים. אומנותו השפיעה רבות על ציירי קעקועים ופטישיסטים ברחבי העולם.
חברת הגיטרות איבנז הוציאה סדרת גיטרות המעוצבות בהשראת ציוריו. חברת המשקפיים אוקלי גם הושפעה מאומנותו של גייגר והוציאה סדרת משקפיים מעוצבים.
גייגר נפטר ב-12 במאי 2014 בבית חולים בציריך, שווייץ, לאחר שסבל מפגיעות וחבלות בגופו לאחר שמעד במדרגות ביתו.
פליקס בריך

קריירה

בריך נולד במינכן, והחל לשפוט בבונדסליגה ב-2004. 3 שנים לאחר הכשרתו לשופט בבונדסליגה, קיבל בריך את תג פיפ"א לשופטים, והפך לשופט בינלאומי. באוקטובר 2007 רשם בריך את משחקו הבינלאומי הראשון כשופט, במשחק מוקדמות יורו 2008, בין רומניה ללוקסמבורג. בריך היה אחראי להחלטה השנויה במחלוקת להרחיק את נמניה וידיץ' במהלך המשחק בין אוצלול גאלאץ לבין מנצ'סטר יונייטד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות ב-2011. 
בריך התפרסם ברחבי העולם לאחר שאישר שער שגוי בעת ששפט משחק בונדסליגה בין באייר לברקוזן להופנהיים. במהלך המשחק נגח חלוץ לברקוזן סטפן קיסלינג את הכדור לעבר השער והחטיא את המסגרת אך הכדור חדר דרך חור ברשת. בריך לא הבחין בכך והסיק מחגיגת שחקני לברקוזן שמדובר בשער חוקי ואישר את השער. הפרשה כונתה "שער הרפאים".
משחקיו היוקרתיים ביותר של בריך כשופט הם גמר הליגה האירופית 2014, בין סביליה לבנפיקה ליסבון, ו-גמר ליגת האלופות 2017, בין ריאל מדריד ליובנטוס. בריך שפט בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון 2012, גביע הקונפדרציות ב-2013 ומונדיאל 2014. כמו כן, בריך נמצא בין 20 שופטי העילית של אופ"א.
מחוץ לכדורגל, בריך מחזיק בתואר דוקטור למשפטים, ואת הדוקטורט שלו כתב על ספורט.
תקלה היימנות השני, קיסר אתיופיה

תקלה היימנות השני (געז: ተክለ ሃይማኖት, עברית: צמח האמונה) הוכתר בשם "אדמס סגד השלישי" (געז: አድማስ ሰገድ, עברית: לו האופק סוגד) קיסר אתיופיה 18 באוקטובר 1769 - יוני 1770 ובין 23 בדצמבר 1770 - 13 באפריל 1777.
היה בנו של הקיסר הקודם יוהנס השני מאשתו וויזרו סנצ'אויר ונולד בבית הכלא הקיסרי שבהר וואחני.
תקלה היימנות הוכתר לקיסר בגיל 15 לאחר שאביו יוהנס השני הורעל על ידי ראס מיכאל סהול. תקלה איבד את הכתר למשך כחצי שנה כאשר מספר מצבאים מקומים שהתנגדו לראס סהול הכתירו את סוסוניוס השני לקיסר, המרד דוכא על ידי ראס סהול ושלטונו של תקלה הוחזר ב-23 בדצמבר אותה השנה.
לאחר שהמרד דוכא ראס סהול נכנס עם חייליו לגונדר ואסרו כל מי שהתנגד לו ביניהם גם ראש הכנסייה האתיופית האבונה סאלמה השלישי ולאחר שהתבצע משפט ראווה לכל המורדים כולם הוצאו להורג באופן אכזרי. החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס כותב: 
חמשים ושבעה אנשים הוצאו להורג בפומבי על ידי התליין במשך מספר ימים בנוסף לכך הרבה אנשים נעלמו, נרצחו באופן מסתורי או נכלאו במקום שלא ידוע היכן הוא. הגופות של אלו שהוצאו להורג בותרו לחתיכות ופזרו ברחובות העיר. הכלבים האיישים שלי היו מבאים אלי מדי פעם חלקים של אותם אנשים.
— Wallis Budge, E. A. [1928] (1970). A History of Ethiopia: Nubia and Abyssinia. Oosterhout, the Netherlands: Anthropological Publications.
ב-1771 ראס סהול הפסיד בשלושת הקרבות בסרבקוסה קרב שהתרחש במאי אותה שנה ליד העיר טאדה ליריביו, כוחותיו של סהול נסוגו באותו הקרב לגונדר וסהול נכנע לוונד באוווסאן ב-4 ביוני 1771 שכלא אותו למשך שנה ולאחר מכן שיחרר אותו לביתו ומינה אותו למושל מחוז תיגראי. בעקבות הדחתו של סהול השליט החזק ביותר באימפריה כעת הוא ראס גאשו, הקיסר תקלה שנכלא יחד עם ראס סהול בדאגולה וונד באוווסאן דרש ממנו להתפטר וב-13 באפריל 1777 הוא וויתר על הכתר.
למרות כל הסכסוכים והמאבקים בתקופת היימנות האומנות והתרבות פרחו בגונדר. ההיסטוריון ריצ'רד פאנקהארסט זוקף לזכות היימנות את בנייתם של שבע כנסיות שהחשובה ביניהן הייתה ביתא מריאם שנבנתה ב-1775. המבנים האחרים שבנה היו: קדוס קירקוס ("הקדוש קיריאקוס"), קדוס פטרוס ווא פאולוס ("הקדושים פטרוס ופאולוס"), פארטה לידאטה ("לידת מרי") בפרטה, יוהנס וולדה נגודגווד ("הקדוש ג'ון האוונגליסט"), אבגאלה תקלה היימנות ("תקלה היימנות הקדוש") ודברה טיבב ("הר הידע").
נבחרת נורווגיה בכדורגל

היסטוריה

במשך שנים נחשבה נורווגיה לנבחרת בינונית ברמה האירופאית והעולמית. הנבחרת העפילה רק פעם אחת לאליפות העולם, בשנת 1938 ומאז ואילך כשלה בניסיונותיה להעפיל לאליפות העולם או לאליפויות אירופה. 
הכדורגל הנורווגי בפרט והסקנדינבי בכלל עבר מהפכה בשנות השמונים והחל במגמת שיפור מתמדת. במהלך מוקדמות מונדיאל 1994 בארצות הברית דורגה נורווגיה בדירוג השיא שלה בדירוג העולמי של פיפ"א, במקום השני. הנבחרת העפילה לאליפות העולם אחרי שסיימה במקום הראשון בבית המוקדם כשהיא מקדימה את נבחרת נבחרת הולנד  החזקה ואת נבחרת נבחרת אנגליה  שסיימה שלישית ולא עלתה למונדיאל בארצות הברית.
באליפות העולם עצמה שובצה בבית ה' ביחד עם הנבחרות איטליה, אירלנד ומקסיקו. נורווגיה ניצחה את מקסיקו 1-0, הפסידה לאיטליה באותה תוצאה וסיימה בתיקו מאופס מול אירלנד. בסופו של דבר סיימו כל הנבחרות בבית בשוויון נקודות כשלכל נבחרת היו ארבע נקודות. העובדה שנורווגיה הבקיעה רק שער אחד בלבד הותיר אותה במקום האחרון בבית ומחוץ לשלב שמינית הגמר. איטליה המשיכה עד למשחק הגמר בוא נוצחה על ידי נבחרת ברזיל.
לאליפות אירופה 1996 לא הצליחה הנבחרת להעפיל כאשר דורגה במקום השלישי בבית המוקדמות לאחר הולנד וצ'כיה. למרות כישלון יחסי זה, בנורווגיה צמחו באותה תקופה דור חדש של שחקנים צעירים כמו אולה גונאר סולשיאר, טורה אנדרה פלו, אגיל אוסטנד ואלף אינגה הלנד. היו אלה שחקנים ששיחקו בקבוצות אנגליות והפכו לכוכבים באי הבריטי והחלו לסחוף את הנבחרת קדימה.
במוקדמות אליפות העולם 1998 הוגרלה הנבחרת לבית קל יחסית כאשר היריבות החזקות ביותר מולן שובצה היו הונגריה ושווייץ. המאמן אגיל אולסן הוביל את חניכיו להעפלה לאליפות העולם בצרפת מן המקום הראשון. 
הסגל שהתגבש במוקדמות, שהתבסס במידה רבה על שחקנים ששיחקו בליגה האנגלית, היה זה שהוביל את נורווגיה גם במונדיאל עצמו. נורווגיה שובצה לבית א' עם אלופת העולם ברזיל, סקוטלנד ומרוקו. במשחק הראשון סיימה נורווגיה בתיקו 2-2 מול מרוקו. היא סיימה בתיקו 1-1 מול סקוטלנד ובמשחק האחרון שהכריע את ההעפלה לשמינית הגמר ניצחו הנורווגים את אלופת העולם ברזיל 2-1 משער בבעיטת עונשין בדקות הסיום. נורווגיה המשיכה למשחק שמינית הגמר מול נבחרת איטליה שם הפסידה לאיטלקים משער בדקה ה-18 של כריסטיאן ויירי.
לאחר המונדיאל בברזיל המשיך אותו שלד שחקנים גם למוקדמות אליפות אירופה במטרה להעפיל לראשונה בתולדות הנבחרת לטורניר, אשר עתיד היה להיערך בלגיה והולנד. גם בטורניר מוקדמות זה סיימה נורווגיה במקום הראשון בבית המוקדמות בו כשהיא לאחר שהקדימה את סלובניה במקום השני. 
בטורניר אליפות אירופה עצמה שובצה נורווגיה בבית מספר 3 לצד נבחרות ספרד, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה וסלובניה. במשחק הראשון גברה נורווגיה על ספרד בתוצאה 1-0. במשחק השני הפסידה נורווגיה ליוגוסלביה שזכתה בניצחון משער של סאבו מילושביץ'. במשחק האחרון סיימה נורווגיה בתיקו 0-0 עם נבחרת סלובניה והודחה מן הטורניר בשל הפרש שערים נחות מזה של נבחרת יוגוסלביה.

שיאים

נכון ל-29 במרץ 2016. כתב מודגש מסמל שחקן פעיל בנבחרת.
אסמאעיל מרצ'נט

שנים ראשונות

הוא נולד במומביי בשם אסמאעיל נורמוחמד עבדול רחמן למשפחה מוסלמית. בביתו דיברו גוג'ראטית ואורדו ובבית הספר למד ערבית ואנגלית. 
ב-1947, בעת חלוקת הודו, היה אביו נשיא הליגה המוסלמית וסירב לעבור לפקיסטן ומרצ'נט גדל בצל האירועים האלימים של התקופה. בן 22 עזב את הודו ועבר לארצות הברית. הוא קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ניו יורק ועבד באו"ם.
ב-1960 הפיק סרט קצר בשם "The Creation of Woman" (בריאת האשה), הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר. ב-1961 פגש בעת ביקור במולדתו את ג'יימס אייבורי שצילם שם את סרטו התיעודי The Delhi Way.
רפאל כהן-אלמגור

רפאל כהן-אלמגור (נולד בישראל), הוא פרופסור ומופקד הקתדרה לפוליטיקה באוניברסיטת האל אשר בבריטניה.

קריירה אקדמית

כהן-אלמגור סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במדע המדינה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה (1985-1983), ואת לימודי התואר השני במדע המדינה (1987-1985), גם כן בהצטיינות. שני התארים הם מאוניברסיטת ת"א. את הדוקטורט במחשבה מדינית כתב באוניברסיטת אוקספורד (1991-1987). לימד שלוש שנים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1995-1992), ובשנת 1995 זכה במלגת אלון מטעם אוניברסיטת חיפה.
בשנים 1999-1995 לימד בחוג לתקשורת ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. בשנת הלימודים 2000-1999 זכה במלגת פולברייט-יצחק רבין והיה פרופסור אורח בבית הספר למשפטים ובחוג לתקשורת, אוניברסיטת UCLA בארצות הברית. 
היה חבר בוועדה הממלכתית שהוקמה במשרד הבריאות וניסחה את הצעת החוק בנושא החולה הנוטה למות (ועדת שטיינברג). 
בשנים 2003-2000 ניהל את התוכנית למידענות ולספרנות באוניברסיטת חיפה. בשנת 2003 הקים את המרכז לחקר הדמוקרטיה באוניברסיטת חיפה, ועמד בראש המרכז עד שנת 2007.
בשנת 2004-2003 לימד פרופ' כהן-אלמגור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס אשר בוושינגטון ובשנת 2008-2007 היה עמית מחקר במרכז וודרו ווילסון בוושינגטון.
לאחר מכן, היגר מישראל לבריטניה. בשנת 2009-2008 כיהן כסגן דיקאן למחקר בפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת האל.

מחקר

פרופ' כהן-אלמגור כתב וערך חמישה עשר ספרים, בתוכם שני ספרי שירה, וכן עשרות מאמרים בתחומי מחקר שונים: מדע המדינה, סוציולוגיה, תקשורת, משפטים, פילוסופיה והיסטוריה. נושאי התעניינותו: קיצוניות פוליטית; חופש ביטוי; דמוקרטיה ליברלית; אתיקה בתקשורת; אתיקה רפואית; אתיקה בעסקים; דת ורב-תרבותיות. מאמריו ראו אור בכתבי עת שונים ובספרים במעל 20 מדינות.

פרסים ומלגות

פרופ' כהן-אלמגור זכה במלגות רבות, ביניהן מאוניברסיטת ת"א, אוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס. כמו כן הוא זכה במלגות ופרסים מממשלות ישראל, ארצות הברית, בריטניה, קנדה ואיטליה ומקרנות בישראל, בריטניה, ארצות הברית, קנדה, גרמניה, שווייץ וצרפת. בין המלגות בהן זכה: מלגת אלון, מלגת רוטשילד, מלגת פולברייט, מלגת רוקפלר, ומלגת ה- British Council.

פעילות ציבורית

פרופ' כהן-אלמגור שימש בעבר מזכיר כללי (1985-1983) ולאחר מכן יו"ר ארגון "דור ההמשך למורשת השואה והגבורה" (1987-1985). כמו כן היה עמית מחקר (1998-1991) ויו"ר קבוצת הדיון והחשיבה באתיקה רפואית (1998-1995) במכון ון ליר בירושלים. בשנים 2000-1997 כיהן כנציג ציבור במועצת העיתונות. כיום הוא חבר בוועדות אקדמיות לאומיות ובינלאומיות.
אמנות הבמה

אמנות הבמה (או: אמנויות הבמה) היא סוג של אמנות, בה האמן או האמנית משתמשים בפעולה, כמו תנועה או שימוש בקול, המהווה את היצירה האמנותית. לעיתים קרובות הפעולה מתבצעת ביחס לחפץ או נושא מסוים, וזאת בניגוד לאמנות חזותית, בה החפץ עצמו הוא היצירה. פעולה זו יכולה להתבצע על ידי יחיד או קבוצה במקום ובזמן נתונים ואורכה משתנה מיצירה ליצירה.

מאפיינים

אמנות במה יכולה להיות כל מצב שמערב ארבעה יסודות בסיסיים: זמן, מרחב, גוף המבצע ויחסי הגומלין בין המבצע לקהל. זאת בניגוד לאמנויות כגון ציור ופיסול שבהם הפריט מהווה את היצירה. אמנות הבמה יכולה להתחולל ללא במה מוכרת, ללא במה מוצבת, ללא במה. כל מקום יכול להיות מוגדר כבמה.
לתחרות יש תפקיד מרכזי באמנות הבמה. שחקן או שחקנית אשר מצטיינים הם במשחק, הן בשירה והן בריקוד מכונים בדרך כלל איום משולש (באנגלית: triple threat). דוגמאות ידועות של אמנים שנחשבו ל-"איום משולש" כוללות את ג'ין קלי, פרד אסטר, וג'ודי גרלנד.

ענפים של אמנות הבמה

אמנות הבמה כוללת תחום נרחב של פעילויות אמנות, הכולל בתוכו ענפים רבים העוסקים בהופעה של האמן בפני קהל: משחק, ריקוד, מוזיקה, זמרה, תיאטרון, פנטומימה, קרקס, מאגיה ועוד. 
הקהל עשוי לנכוח במקום ההופעה בעת ביצועה (בתיאטרון, באולם קונצרטים, באצטדיון וכדומה), או, לצפות בה דרך מסך (בקולנוע, בטלוויזיה, באינטרנט), בשידור חי או בהקלטה. אמני הבמה עשויים להופיע כתחביב או כמקצוע, וההופעות עשויות להיות מוצגות בתשלום או בלעדיו.
יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג

ביוגרפיה

יוהאן פרידריך נולד ב-25 באפריל 1625 בהרצברג על ההארץ, לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאנה אלאונורה מהסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט ומגדלנה מברנדנבורג. בשנת 1651 המיר יוהאן פרידריך את דתו לדת הקתולית, והיה היחיד מבני משפחתו שעשה זאת.
בשנת 1665 מת אחיו כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ואחיו גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו. אולם, בעקבות החלטתו של גאורג וילהלם להתחתן עם אלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז בנישואים מורגנטים, ויתר גאורג וילהלם על נסיכות קאלנברג, ומסר זאת ליוהאן פרידריך. בשנת 1666 בנה יוהאן פרידריך בהנובר את ארמון הרנהאוזן כחיקוי לארמון ורסאי, ואשר התפרסם מאוד בשל הגנים שהקיפו אותו. בשנת 1667 הזמין יוהאן פרידריך לעיר את האדריכל ג'רולמו סארטוריו, אשר עיצב ופיתח את העיר, ואף בנה את כנסיית "נוישטדט קירכה".
בשנת 1676 החל יוהאן פרידריך להעסיק את גוטפריד וילהלם לייבניץ, אשר שירת כיועץ לבית הנובר במשך 40 שנה. ב-18 בדצמבר 1679 מת יוהאן פרידריך באאוגסבורג, ואחיו ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו.