google/wiki40b huggingface dataset:
אירנה סנדלר

ביוגרפיה

אירנה קרזיזנובסקה (Irena Krzyżanowska) נולדה בעיר אוטבוצק הפולנית למשפחה קתולית. אביה סטניסלב היה רופא בעל השקפות סוציאליסטיות, שרוב מטופליו באו מקרב תושביה היהודים של העיירה, השוכנת כ-20 ק"מ מדרום-מזרח לוורשה.
בראשית המלחמה הצטרפה לפעולות הסיוע ליהודים, בחלוקת מזון, דאגה ליתומים וסיוע כספי לאנשים, שהנאצים החרימו את רכושם.
בשנת 1942 עבדה כמנהלת בכירה בעיריית ורשה, במחלקת הסעד. היא הצטרפה לארגון "ז'גוטה", שפעל מטעם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון בסיוע ליהודים. כינוייה במחתרת הפולנית היה יולנטה ועיסוקה העיקרי שם היה בהצלת ילדים יהודים. היא סיכנה את חייה בפעולות חילוץ והצלה בעזרת אנשים שגייסה לעזרה, עסקה בזיוף מסמכים שהקנו ליהודים שמות נוצריים והשיגה אישורי מחלה, שנועדו להרתיע את הנאצים מהתפשטות מחלות מידבקות. יחד עם העוזרת שלה, אירנה שולץ, נכנסה לגטו בעילה של טיפול בחולים וכך הבריחה לשם כסף, מזון, תרופות ובגדים.
בהמשך התחילה להבריח ילדים מן הגטו למנזרים או אל משפחות נוצריות, באמצעות ניירות מזויפים שהסדירו להם במחתרת. לחלק מהילדים סיפרו שהוריהם היהודים הם מאמצים, כדי להקל עליהם את הפרידה מהוריהם. חלק מהילדים הוברחו בשעות הבוקר המוקדמות מתחת למושבי הנוסעים בחשמלית שחצתה את הגטו. חלקם הוסעו במכונית פרטית אשר היה בה גם כלב. הכלב היה מאומן לנבוח כאשר בכו הילדים ונביחותיו החרישו את בכי הילדים כך שהבכי לא נשמע מחוץ למכונית.
אירנה סנדלר הקפידה על רישום מדויק של הילדים שהבריחה מן הגטו, כדי שאפשר יהיה לאתרם בסוף המלחמה ולהשיבם למשפחותיהם. את הרשימות הטמינה בכדי זכוכית באדמה בגן ביתה. בסך הכול הצילה בדרך זו כ-2,500 ילדים יהודים.
באוקטובר 1943 אסר אותה הגסטפו ועינה אותה כדי שתמסור את שמות הילדים שהצילה, אך היא לא נשברה. נגזר עליה עונש מוות, יחד עם עוד 39 אסירות, אך היא נחלצה בעזרת שומר, שקיבל שוחד מחבריה למחתרת. לאחר מכן הוכנסה לרשימת אסירים שהוצאו כבר להורג, וחייתה במחתרת.
אחרי המלחמה עבדה במשרד הבריאות של פולין. עבודתה במחתרת, שהייתה כפופה לממשלה הגולה בלונדון, החשידה אותה בעיני הקומוניסטים, אך הם חששו לפגוע בה לרעה.
בשנת 1965 העניק לה מוסד יד ושם את תואר חסידת אומות העולם ובשנת 1991 קיבלה אזרחות כבוד של ישראל.
נשיא פולין לשעבר, לך קצ'ינסקי, הציע בביקורו בישראל, שהמדינה תיתן חסות משותפת עם פולין למועמדותה של אירנה סנדלר לקבלת פרס נובל לשלום. ארגון יד ושם הצהיר שאף כי אינו מתנגד להצעה, היה מעדיף שהפרס יינתן במקובץ לכל חסידי אומות העולם.
בשנת 2009 יצא סרט לזכרה, שנקרא "הלב האמיץ של אירנה סנדלר", שמספר את סיפור חייה ובסופו אף יש הסרטה שלה מימי זקנותה.
המלחין קובי אושרת סיפר בתוכנית טלוויזיה בערוץ 10 כי ספור חייה של אירנה ריגש אותו מאוד והוא כתב יצירה סמפונית לכבודה כאשר קטעים תעודיים המצולמים איתה משולבים ביצירה.
במאי 2013, נקראה הדרך החוצה את הרחבה שמול המוזיאון לתולדות יהודי פולין שבוורשה, ויוצאת מרחוב מרדכי אנילביץ' (סמוך לרחוב לודוויג זמנהוף), "סימטת סנדלר" על שמה.

חיים אישיים

אירנה סנדלר נישאה למיצ'יסלאב סנדלר ב-1931. לזוג לא נולדו ילדים ובשנת 1947 הם התגרשו. לאחר מכן נישאה לידיד יהודי מהאוניברסיטה בשם סטפן זגרזמבסקי. נולדו להם שלושה ילדים שאחד מהם נפטר בלידה. לאחר מכן נישאה שוב לבעלה הראשון מיצ'יסלאב סנדלר, ולאחר מכן התגרשו שוב.
נינה בלטקה

תקציר עלילה

נינה בלטקה היא בתו היפה של יוזף בלטקה סוחר מפראג שירד מנכסיו. הוא נכנס לשותפות עם אנטון טרנזלדון ואביו היהודים, אחרי שגיסו קריל זמנוי רימה אותו. ביתם של משפחת בלטקה נרכש על ידי טרנזלדון, והוא מאפשר להם להמשיך לגור בבית עד מותו של האב שהיה חולה מאוד. הקשרים בין נינה ואנטון מתהדקים והם מתאהבים זה בזו. בני משפחתה העשירים של נינה, דודה ודודתה, מתנגדים לנישואיהם ועושים כל שבכוחם למנוע את השידוך. גם שני האבות אינם ששים לקשר הנישואים בין הנוצריה והיהודים. קריל זמנוי, הדוד של נינה, מחזיק ברשותו מסמכים המאשרים את הבעלות של טרנזלדון על ביתם של משפחת בלטקה. כשאנטון מבקש לקבל את המסמכים לידיו נאמר לו שהם ברשותה של נינה. כדי לערער את אמונו של אנטון בנינה, שתלו בני משפחת זמנוי את המסמכים בין חפציה. נינה, שאינה מודעת לכך, מכחישה מכל וכל שהמסמכים בידיה. כשאנטון מוצא את המסמכים במכתבתה הוא מאמין שהיא שקרה לו. ביאושה מחליטה נינה להשליך את עצמה מעל גשר קארל ולהתאבד. מי שמצילה את חייה היא רבקה, נערה יהודייה שמאוהבת גם היא באנטון. 
נינה ואנטון מתחתנים ועוזבים את פראג אל אחת הערים הגדולות במערב.
מלאכת מעמר

מְלֶאכֶת הַמְּעַמֵּר היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומשמעותה היא איסוף וקיבוץ צומח, לערמה מרוכזת לצורך אכילה או הסקה.
תולדת המעמר היא עשיית תאנים מיובשות, או דיבוק פירות זה לזה. 
חז"ל אסרו מדרבנן בשבת איסוף מלח מבורות איסוף ואידוי, ואיסוף פירות שהתפזרו משום עובדין דחול.

שיעור המלאכה

שיעור המעמר קטן מאד, לדברי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, רבים אינם שמים לב לפרט זה. 
שכן שיעורו לצורך מאכל אדם הוא כנפח גרוגרת (תאנה מיובשת); 
המעמר לצורך מאכל בהמה שיעור חיובו הוא כמלוא פי גדי; והמעמר לצורך הסקה שיעור חיובו הוא כמות חומר הסקה כדי לבשל ביצת תרנגולת.

גידולי קרקע

בתלמוד נחלקו אמוראים אם איסור מעמר נאמר רק בגידולי קרקע או גם בדברים שאינם גידולי קרקע, דעת רבא שיש איסור מעמר אף בדברים שהם לא גידולי קרקע, לעומתו אביי סובר שאין עימור אלא בגידולי קרקע. רוב הראשונים פסקו להלכה כאביי המיקל, על אף הכלל התלמודי "אביי ורבא הלכה כרבא" בעקבות כך יש הגורסים בתלמוד 'רבה' במקום אביי. לעומתם המאירי פסק כדעת רבא.
להלכה נפסק שמדאורייתא אין איסור מעמר אלא רק בגידולי קרקע, אולם על כל פנים מדרבנן יש איסור.
יש שכתבו שגם איסוף יהלומים נכלל במלאכה זו, שהרי גם הם גידולי קרקע.

מקום גידולו

לדעת בעלי התוספות, אין איסור מעמר אלא רק ממקום גידולו, אבל אם הפירות אינם במקום גידולם אין איסור, על פי סברה זו התירו הפוסקים איסוף של פירות בתוך הבית או איסוף שקדים ואגוזים שנוהגים לזורקם בבית הכנסת בעת שמחת חתן וכלה. לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך, מותר לאסוף ביצים (שאינם מוקצה.) מלול תרנגולים, מפני שלדעתו אין לול הנעשה בידי אדם מקום גידולם של הביצים ישנם שחלקו על קביעה זו. כמו כן על פי היתר זה התיר הרב עובדיה יוסף לאגוד בשבת פרחי נוי בבית, משום שאין זה מקום גידולם.

איסוף פירות שהתפזרו בבית

פירות שנתפזרו בבית, אסור לאוספם לסל אף על פי שאינם במקום גידולם, ואף על פי שאין בכך עבירה על מלאכת מעמר, אסור הדבר. בגמרא נאמר שטעם האיסור הוא "שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול", ונאמרו על כך כמה הסברים בראשונים: לדעת רבנו יונה הדבר אסור משום טרחה בשבת, והדבר אסור רק כאשר הפירות מפוזרים. לדעת הרמב"ן איסור זה הוא רק כאשר הפירות התערבו בעפר ומשום שנראה כבורר. הרמב"ם מבאר שהחשש הוא שמא יקבץ את הפירות ויהפוך אותם לגוש אחד (כמו המדבק תאנים לעיגול דבלה). מחלוקת נוספת קיימת בין התוספות והרא"ש לבין הרי"ף והרמב"ם, והיא יש היתר לאסוף את הפירות שלא לסל, או שהדבר אסור בכל אופן.
השולחן ערוך החמיר כשתי הדעות, של רבנו יונה והרמב"ן, וכן החמיר כדעת הרי"ף והרמב"ם ושלא כתוספות. לכן לשיטתו יש היתר לאסוף את הפירות רק כשאוכלם מיד (לא כתוספות שהקלו גם כשאוספם לבגדו וכדומה), ורק אם נשפכו במרוכז (שלא כרמב"ן שהתיר כשהתפזרו בבית) במקום שאין בו עפר (שלא כרבנו יונה שלא חילק, והתיר לאסוף את הפירות שנשפכו במרוכז).

תולדות מעמר

גם האוסף פירות ועושה מהם גוף אחד, למשל הנוקב חוט בשורה של תאנים כך שהוא הופך אותם לשורה של תאנים מחוברים זה לזה באמצעות החוט, הרי הוא חייב מהתורה כתולדות מעמר, שכן הוא אוסף ומלקט את הפירות זה לזה, דוגמת מלאכת מעמר שהיא קיבוץ ואספת הפירות ממקום גדילתם.
בנוגע לכך ישנה מחלוקת בין יוסף חיים מבגדאד והרב עבדאללה סומך בנוגע למאכל מסורתי המכונה "מדגוגה", שנעשה על ידי מעיכת תמרים ואגוזים, האם יש חשש לאיסור תולדת מעמר.
טינה סטרובוס

טינה סטרובוס (בהולנדית: Tina Strobos, ובמקור - Tineke Buchter)‏ (19 במאי 1920 - 27 בפברואר 2012) הייתה פעילת המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסידת אומות העולם מהולנד. 
סטרובוס באה ממשפחת אתאיסטים סוציאליסטים שקלטו פליטים בלגים ואוסטרים בשנות מלחמת העולם הראשונה. 
סטרובוס דברה גרמנית שוטפת. לתקופה קצרה, היא הייתה מאורסת לפיזיקאי יהודי בשם אברהם (בראם) פאיס, אך אירוסיהם בוטלו בשנת 1943. למרות ביטול האירוסין שניהם נשארו חברים טובים וטינה אירגנה את הסתרתו של אברהם ב - 19 במארס 1943. טינה גם הצליחה להסתיר את הוריו בחווה, שם היא ביקרה אותם לעיתים קרובות.

פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים

בשנות מלחמת העולם השנייה הייתה טינה סטרובוס סטודנטית לרפואה באמסטרדם שבהולנד. ביחד עם אמה וסבתה היא סייעה במציאת מקלט ליותר ממאה פליטים יהודים - ארבעה או חמישה בכל פעם - במסגרת פעילותה במחתרת ההולנדית שהתנגדה לכיבוש הנאצי. כך היא הצילה למעלה מ - 100 יהודים, ביניהם היה האמן היהודי מרטין מוניקנדם . הפליטים השתכנו לתקופת מה בביתה, ששכן כעשר דקות הליכה מביתה של אנה פרנק. כמו כן, היא העבירה ליהודים שהסתתרו בחוות מחוץ לעיר תלושי מזון וידיעות, וכן העבירה לפעילי המחתרת ההולנדית מכשירי רדיו וכלי נשק. 
היא נתפסה על ידי הגסטפו ונחקרה תשע פעמים במהלך המלחמה, אך היא לא מסרה כל מידע ושוחררה מפאת חוסר ראיות.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה היגרה סטרובוס לארצות הברית והייתה רופאה ופסיכיאטרית ילדים.
תת-פעילות של בלוטת התריס

תת-פעילות "תת-מעבדתית"

המונח תת-פעילות "תת-מעבדתית" (sub-laboratory) ניתן לתיאור המצב בו בדיקות הדם תקינות, אך למרות זאת קיימים תסמינים אופייניים של תת-פעילות, אשר נפתרים בעזרת טיפול הורמונלי בבלוטה. סוג זה לא נחשב כתת-פעילות מסוג אחר, אלא פשוט מראה את חוסר האמינות שבבדיקות הסטנדרטיות לתת-פעילות, במיוחד בדיקת ה-TSH. נמצא שבחלק מן המקרים, הטיפול בהורמונים ממקור טבעי (תמצית של בלוטת תריס מבעלי חיים) היה טיפול אפקטיבי יותר מהטיפול בהורמונים סינתטיים (שלעיתים לא השפיעו כלל). הטיפול פתר תסמינים שמגוון רחב של טיפולים קונבנציונאליים ואלטרנטיביים לא הצליחו לטפל בהם, כגון דיכאון, היפוגליקמיה ראקטיבית, עייפות כרונית, אובדן פוריות, תסמונת שחלות פוליציסטיות, אלרגיות, נזלת, בעיות עור כגון פסוריאזיס וסרפדת, לחץ דם גבוה, אסתמה, כולסטרול גבוה ומחלות לב, אובדן חשק מיני ועוד . לציין שהמקור הנ"ל אינו מבוקר ואין במאמר זה השוואה עם אינבו (פלצבו) ולכן יש לקחת את תוצאותיו בעירבון מוגבל.

טיפול ברפואה הקונבנציונלית

הטיפול ברפואה הקונבנציונלית הוא באמצעות מתן הורמון תירוקסין (T₄) סינתטי (תחת השם המסחרי Eltroxin או Euthyrox לדוגמה). הורמון זה נועד להחליף את ההורמון הטבעי שמיוצר בשגרה על ידי הבלוטה. המינון הנפוץ למתן ההורמון הוא 1.6 מיקרוגרם לקילוגרם גוף ביום.

גישות ברפואה האלטרנטיבית

באופן כללי ניתן לומר כי כל אסכולה אלטרנטיבית (כגון רפואה סינית, נטורופתיה, איור ודה,  הומאופתיה) תתייחס לתת-פעילות של בלוטת התריס בדרך שונה, ע"פ התאוריות השונות שעומדות בבסיסן, אך בכולן ינסו להחזיר את הבלוטה למצב תקין, ללא שימוש בתירוקסין סינתטי (באמצעות שינויי תזונה, תוספי מזון, פורמולות, דיקור, טיפול נפשי וכו'). 
במקרה של פגיעה אנושה בבלוטה, כגון בשלב הסופי של מחלת השימוטו, אין ברירה אלא להשתמש בתירוקסין הסינתטי, כיוון שהבלוטה כבר ניזוקה ללא אפשרות שיקום.
פרמונטי די טרזיה (מחנה ריכוז)

תולדות המחנה

מחנה פרמונטי היה הגדול ב-15 מחנות המעצר שהקים בניטו מוסוליני בקיץ 1940. הקמתו החלה ב-4 ביוני 1940, ימים ספורים לפני הצטרפותה של איטליה למלחמה לצד גרמניה. המעצרים של פליטים חסרי נתינות ועצירים פוליטיים, מהם איטלקים מתנגדי המשטר הפשיסטי, החלו ב-15 ביוני. העצורים הראשונים הגיעו למחנה ב-20 ביוני. מיוני 1940 ועד לשחרורו בספטמבר 1943 היה מחנה פרמונטי נתון להשגחת המשטרה הלאומית ומתנדבי "החולצות השחורות". בתקופה זו נמנו בו 3,823 עצורים בני ארצות שונות, כמחציתם יהודים. היהודים הגיעו מגרמניה, פולין, יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה, לוב, יוון ואלבניה. בינואר ובמרץ 1941 הגיעו למחנה פרמונטי מאות מניצולי האונייה פנצ'ו שהועברו ממעצרם באי רודוס.
מחנה פרמונטי הוקם באזור ביצות מוכה מלריה. המזון היה במשורה והמים רעים. עם הידרדרות המצב הכלכלי באיטליה הורעו תנאי מחייתם של אסירי המחנה. נאסרה התגודדות מכל סוג, והאסירים היו אמורים להצדיע לדגל. עם זאת תנאי המאסר במחנה היו נסבלים. האסירים לא עונו ולא היו נתונים לסכנת גירוש או השמדה. הם הורשו לצאת מן המחנה המגודר לעבודה, לנהל קשר מכתבים (שעברו צנזורה) ואף לקבל כסף וחבילות מזון ממשפחותיהם. מלבד הצלב האדום תמכו באסירי פרמונטי ארגון הסיוע לפליטים דלאסם (DELASEM) בחסות הכנסייה הקתולית וכן קרן הסעד לילדים של ישראל קאלק. במחנה פעלה מרפאה, והכלואים נהנו מטיפול רפואי, שכן היו בהם רופאים לא מעטים.
המחנה, שהתפרש על פני 160 דונם, הכיל 92 ביתנים. הכלואים התארגנו בקבוצות, בהתאם למוצא לתרבות ולדת, וכל אחת מהן בחרה בנציג מטעמה. במחנה התקיימו גן ילדים ובית ספר, ספרייה, מקהלה, חוגי ספורט ותיאטרון. הוותיקן מינה את הנזיר הקפוצ'יני, האב Callisto Lopinot, לכומר המחנה, והוא דאג לכל הכלואים. במחנה היה בית כנסת ואף חוג לתלמוד תורה. ריקרדו (ראובן) פצ'יפיצ'י, רבהּ הראשי של גנואה, ביקר לא אחת את עצורי פרמונטי.

אחרי השחרור

ב-4 בספטמבר 1943, שישה שבועות אחרי הדחת מוסוליני, שוחררו הכלואים בפרמונטי. עשרה ימים לאחר מכן הגיע הצבא הבריטי למחנה, וחודש לאחר מכן באו למקום חיילים יהודים. רבים מהעצורים, רובם יהודים, נשארו במקומם באין להם לאן לפנות, והאתר שימש כמחנה עקורים עד לסגירתו ב-11 בדצמבר 1945.
צבי אנקורי, איש הבריגדה, מספר על מעשיו בפרמונטי:" ...כשעברנו לאיטליה ב-1943 הגענו למחנה הריכוז פראמונטי ששכן בדרום איטליה. בגיל 23 ניהלתי את החינוך במחנה, תחת המפקד האמריקאי של המחנה, קפטן קורן (Corn). חייתי באותם תנאים של יושבי המחנה. את בני הנוער העברתי מהמחנה לחווה ששכרנו ליד בַּארי".
לאחר סגירת מחנה העקורים ב-1945 פורקו ביתניו, ורוב שטחו נחרש למזרע. ב-2004 הוקם מוזיאון בשטח שבו שכנו בזמנם בנייני המנהלה ובתי המלאכה. המוזיאון מפעיל מרכז מבקרים ומקיים סמינרים וסיורים מודרכים לתלמידי בתי ספר בשיתוף עם משרד החינוך של מחוז קלבריה. ביום השואה נערכים במקום טקסי זיכרון.
בשנת 2017, נמסרה ליד ושם, במסגרת הפרויקט לאסוף את השברים, תוכנייה של מסיבת חנוכה שנערכה במחנה פרמונטי בדצמבר 1944.
ורן טרויר

חיים אישיים

טרויר נולד במישיגן וסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1987. ב־22 בפברואר 2004 התחתן עם הדוגמנית ג'נביב גלן אך הגיש בקשה לביטול הנישואים יום לאחר החתונה. ב־25 ביוני 2008 דלפה לאינטרנט קלטת לוהטת בכיכובו של טרויר וחברתו. טרויר סבל במהלך השנים מהתמכרויות שונות כמו התמכרות לקוקאין ואלכוהוליזם.
נפטר ב-21 באפריל 2018 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
דידייה דשאן

קריירת משחק

דשאן החל את הקריירה במועדון החובבים של אבירון באיון, כאשר עדיין למד בבית הספר. מגלי כשרונות מנאנט גילו אותו, והוא חתם במועדון באפריל 1983. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך דשאן ב-27 בספטמבר 1985. ב-1989 הוא עבר לעונה למרסיי, לאחריה שיחק עונה בבורדו וחזר למרסיי. בקדנציה השנייה שלו במועדון דשאן זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות צרפת (1991 ו-1992), בנוסף לזכייה בליגת האלופות ב-1993. דשאן היה לקפטן הצעיר ביותר שהוליך את קבוצתו לזכייה בליגת האלופות, וחברו לקבוצה פביאן בארטז לשוער הצעיר ביותר שזוכה בתואר.
ב-1994 הגיע דשאן ליובנטוס, איתה זכה בשלושה תוארי אליפות, פעם אחת בגביע האיטלקי, שתי זכיות בסופרקאפ האיטלקי, תואר ליגת האלופות וזכייה בגביע הביניבשתי.
לאחר עונותיו המוצלחות ביובנטוס, חתם דשאן בצ'לסי, במדיה זכה בגביע ה-FA. את הקריירה סיים דשאן בולנסיה, בשורותיה שיחק 8 משחקים בלבד, לפני שפרש בקיץ 2001, והוא בן 32 בלבד.

קריירה בינלאומית

את הזימון הראשון שלו לנבחרת קיבל דשאן על ידי מאמנה הלאומי של צרפת דאז מישל פלאטיני, ב-1989. תקופה זו הייתה גרועה עבור הנבחרת הצרפתית, שנכשלה במשימתה להעפיל למונדיאלים ב-1990 ו-1994. כשמאמן צרפת החדש, איימה ז'אקה, בנה את הסגל לקראת יורו 1996, הוא בחר תחילה את שחקנה של מנצ'סטר יונייטד, אריק קאנטונה, כקפטן. לאחר שקאנטונה קיבל עונש הרחקה למשך שנה בינואר 1995 החליט ז'אקה לבנות מחדש את הסגל, וניפה שחקנים ותיקים כמו קאנטונה, ז'אן-פייר פאפן ודויד ז'ינולה לטובת שחקנים צעירים ומוכשרים כמו זינדין זידאן. דשאן, אחד הוותיקים שזכו להישאר בסגל, נבחר להיות הקפטן של הקבוצה שכונתה כמה שנים לאחר מכן "דור הזהב" של הכדורגל הצרפתי. את היורו ב-1996 סיימה צרפת בחצי הגמר, לראשונה בטורניר גדול מאז מונדיאל 1986.
במונדיאל 1998 שנערך בביתה זכתה הנבחרת הצרפתית, כשדשאן הקפטן זוכה להניף את גביע העולם. דשאן היה גם קפטן הנבחרת הצרפתית שזכתה ביורו 2000, והייתה לנבחרת הראשונה מאז מערב גרמניה ב-1974 שמחזיקה בשני התארים בו זמנית. צרפת החזיקה במקום הראשון בדירוג הנבחרות של פיפ"א במהלך 2001 ו-2002.
לאחר יורו 2000 הודיע דשאן על פרישה מהנבחרת, וזכה למשחק פרידה בין נבחרת צרפת לנבחרת שאר העולם באוגוסט 2000. כשפרש החזיק דשאן בשיא ההופעות במדי הטריקולור, אך מאז כבר עברו אותו בכמות ההופעות מרסל דסאי, זינדין זידאן וליליאן תוראם. דשאן זכה להיכלל ברשימת 125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם, כפי שנבחרו על ידי פלה במרץ 2004.

קריירת אימון

לאחר שפרש ממשחק, פנה דשאן לאימון. תחנתו הראשונה של דשאן כמאמן ראשי הייתה קבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית, אותה הוא הוביל לזכייה בגביע הליגה הצרפתי ב-2002/2003 ולגמר ליגת האלופות, בו הפסידה לפורטו. ב-19 בספטמבר 2005 הוא התפטר לאחר חילוקי דעות עם נשיא המועדון ופתיחת עונה חלשה.
ב-10 ביולי 2006 מונה דשאן למאמן קבוצת יובנטוס האיטלקית. מאמנה הקודם של הקבוצה, פאביו קאפלו, התפטר לאחר פרשת הטיית המשחקים בסרייה א', שבעקבותיה הורדה הקבוצה לליגה השנייה. את העונה סיימה יובנטוס כאלופת הסרייה ב', ובסיום העונה התפטר דשאן, בעקבות מחלוקות ועימותים עם אוהדי הקבוצה.
ב-5 במאי 2009 התמנה דשאן למאמנה של אולימפיק מרסיי, ובעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה הצעיד אותה לאליפות ראשונה לאחר 18 שנים מיותמות.
ב-8 ביולי 2012 הודיעה התאחדות הכדורגל הצרפתית כי דשאן חתם לשנתיים לשמש כמאמן הנבחרת, וכי הוא יחליף את לורן בלאן שהתפטר. כמאמן נבחרת צרפת, סיים במקום השני עם נבחרתו ביורו 2016 וזכה במונדיאל 2018.
ב-24 בספטמבר 2018 דשאן זכה בפרס מאמן השנה בעולם על יכולתו במונדיאל 2018.
רעיון

הקשר הגילוי בפילוסופיה של המדע

מרבית הפילוסופיה של המדע דנה בהצדקת רעיונות בעזרת רעיונות אחרים או בניסוי, כאשר הפילוסופים, על פי רוב, מכריזים כי הם מזניחים את הקשר הגילוי. דהיינו, הם אינם דנים מהיווצרותם של רעיונות אלא רק בהצדקתם לאחר שאלו צצים. ההיסטוריונים של המדע מכירים דיווחים על הקשר הגילוי אך דיווחים אלה אינם בדיקים. שניים מהדיווחים המפורסמים הם הדיווח על גילוי חוק הציפה על ידי ארכימדס (בהמשך להבנה כיצד למדוד נפח כלשהו שאירעה כשהתרחץ באמבט ופרץ בצעקות "אאורקה" - מצאתי) ועל ניוטון שהבין את חוק הגרוויטציה (במטע תפוחים כשחשב לרגע שתפוח נופל מהעץ).

רעיונות מולדים ורעיונות מתגלים

התבוננות בטבע הרעיונות מגלה שקיימים כמה רעיונות (הנקראים רעיונות מולדים) שהינם כל כך כלליים ומופשטים, שלא היו יכולים להיווצר כייצוג של כל אובייקט שלנו, אילולא היו תמיד איזה שהם שביבי רעיונות, במובן מסוים, במוחנו כך שנוכל ללמוד אותם ולפתחם. אלה נבדלים מרעיונות מתגלים שהם תמונות או מושגים המלווים בשיפוט שהם גרמו או שנגרמו על ידי חפץ כלשהו מחוץ למוח.
השקפה אחרת הגורסת כי אנו רק מגלים רעיונות באותו אופן שבו אנו מגלים את העולם האמיתי, מחוויות אישיות. ההשקפה כי בני אדם רוכשים כמעט את כל או אפילו את כל התכונות ההתנהגותיות שלהם מלצבור חוויות חיים ידועה בתור טאבולה ראסה ("לוח חלק").

רעיונות כקניין

במקרים מסוימים, ניתן לתבוע מישהו שמשתמש ברעיון שלך. משום שקיימים לבעלי הרעיון זכויות יוצרים, אם כי המונח קניין רוחני משמש בטעות במקום המונח זכויות יוצרים. חוק זכויות היוצרים נועד להסדיר את הזכויות הללו אך אינו מגן על הרעיונות בפועל. החוק אינו מעניק את המעמד המשפטי של הנכס על רעיונות כשלעצמם. לעומת זאת, חוקים המתיימרים להסדיר אירועים הקשורים לשימוש, העתקה, ייצור, מכירה, וצורות אחרות של ניצול הביטוי הבסיסי של עבודה, יכולים לשאת רעיונות. חוק זכויות יוצרים משנה באופן מהותי את החוק על פטנט בעניין זה: באפשרות הפטנטים להעניק זכות על רעיונות. 
זכויות היוצרים נועדו להסדיר היבטים מסוימים של שימוש בביטויים של עבודה, ולא ברעיון. לפיכך, יש לזכויות יוצרים מערכת יחסים שלילית לרעיונות. 
עבודה פירושה מימוש מוחשי של הביטוי. זה יכול להיות עבודה מקורית או נגזרת של האמנות. רעיון כשלעצמו אינו מספיק לצורך בטענה זכויות היוצרים.
הסכמי סודיות הם כלי משפטי כדי לסייע לתאגידים ויחידים במתן אי רשות לרעיונות לברוח לכלל הציבור. ככלל, הסכמים אלו מנוסחים בחוזה משפטי.
יד עזר למוגבל

מבנה

מבחינה מכנית מבנה המכשיר פשוט וניתן לייצרו בקלות בבתי מלאכה רבים. המכשיר בנוי ממוט אלומיניום קל וחלול המכיל בתוכו שרוך וקפיץ, שבקצהו האחד של המוט מצויים ידית אחיזה עבור ידו של המשתמש והדק ובצידו השני מצוי צבת האוחז בחפצים שמשתמש המכשיר צריך לתמרן אותם. צבת המכשיר מצופה לרוב גומי או עשוי מחומר היכול למנוע מעיכה של החפצים הנאחזים, במקרה של הפעלת כוח מוגזם.

התאמה למשתמש

השימוש ביד העזר למוגבל עשוי להיראות טריוויאלי אולם מחקרים מצאו כי אנשים חסרי לקות צריכים לעבור אימון כדי להגיע לשימוש יעיל במכשיר, גם אם בחלק מהמקרים אימון זה עשוי להיות קצר. מעבר לזאת, ממצאיהם נתנו חיזוק חלש לסברה כי אנשים עם לקות תנועה בגפיים העליונות זקוקים לזמן אימון ארוך באופן משמעותי מזה של האוכלוסייה הכללית עד להגעה לשימוש יעיל במכשיר.
טוענים כי יש לעשות התאמה של מבנה המכשיר הן לחפצים שהוא אמור לעזור באחיזתם והן ליכולות של המשתמשים במכשיר. מחקרים הראו כי אנשים שונים המשתמשים במכשיר בהצלחה, אינם בהכרח מצליחים לאחוז בעזרתו באותם חפצים – חלקם מצליחים לאחוז דווקא בחפצים מסוימים ואחרים דווקא בחפצים אחרים. מחקרים הוכיחו כי הארכת המכשיר במהלך התאמה כזו אינה יוצרת אפקט מנוף משמעותי המכביד על המשתמש.
ז'אן השמיני, רוזן ונדום

ביוגרפיה

ז'אן נולד בשנת 1428 בוונדום, ללואי, רוזן ונדום ולאיזבל דה בובאו, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוואל ואן דה לאוואל. בשנת 1446 מת אביו וז'אן ירש את תאריו, ולאחר מכן הוא לחם יחד עם ידידו ז'אן דה דנואה בצבאו של שארל השביעי, מלך צרפת נגד האנגלים בנורמנדי ובגיין. ב-9 בנובמבר 1454 התחתן ז'אן עם איזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי, ובשנת 1458 הוא השתתף במשפט הבגידה של ז'אן השני, דוכס אלנסון. לאחר מותו של שארל השביעי חבר ז'אן לבנו לואי האחד עשר, מלך צרפת ונלחם למענו בקרב מונטלרי, אולם בשל חוסר האמון בו מצד המלך, הוא פרש לנחלותיו ושיפר מאוד את העיר ונדום. ב-6 בינואר 1477 מת ז'אן בוונדום, ובנו פרנסואה ירש את תאריו.
מיכל צבי היילפרין

רבי יחיאל מיכל צבי הירש היילפרין (~ה'תק"ן, 1790 - ליל י' בשבט ה'תרל"ז, 23 בינואר 1877) היה רב באוקראינה בתקופת האימפריה הרוסית. רבה של אודסה במשך למעלה מארבעים שנה.

ביוגרפיה

נולד לרבי חנניה יוסף הלפרין (השני) רבה של בערזאן. נישא לשרה טאבא מאוסטרהא ולהם בן אחד, ר' יעקב ליבש. לאחר פטירתה נישא בשנית ללאה בת הרב ראובן הרטנשטיין, רבן של זיטומיר ואודסה. ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 1834 נפטר אבי חמיו, חמיו עבר לכהן במקום אביו ברבנות העיר קונסטנטין ישן, ומינה אותו כממלא מקומו באודסה. בכ"ו בניסן ה'תקצ"ה, 25 באפריל 1835, נפטר חמיו. הוא כיהן ברבנות אודסה עוד שנים רבות, עד פטירתו בליל י' בשבט ה'תרל"ז, 23 בינואר 1877. הוא נפטר ונקבר באודסה.
אוון ג'וגיה

ביוגרפיה

אוון ג'וגיה נולד בוונקובר שבקנדה, לאב הודי, במקור מלונדון שבאנגליה, ולאם ממוצא בריטי וגרמני.
הוא למד במספר בתי ספר, וגם באופן עצמאי בבית למשך תקופה, אך לבסוף פרש מבית הספר בכיתה י' כדי לעבור לארצות הברית ולהתחיל את קריירת המשחק שלו.
תפקידו הראשון היה בסרט האינדי "A Girl Like Me: The Gwen Araujo Story" שם שיחק את דני ארג'יו, אחיו הקטן של הנער ההופך לטרנסג'נדר. ב-2007 שיחק בסדרה "חייזרים באמריקה" של רשת The CW. בהמשך שיחק במשחק תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה וסרטים, בהם "מורה להתעמלות: הסרט" ו"ספקטקיולר", שניהם של רשת ניקלודיאון.
את הפרסום הגדול שלו קיבל ג'וגיה בעקבות התפקיד של בק אוליבר בסדרה המצליחה של רשת ניקלודיאון "ויקטוריוס", לצידה של ויקטוריה ג'סטיס. הסדרה מופקת על ידי דן שניידר.
בשנת 2010 שיחק במותחן "טריפל דוג" לצד ג'אנל פאריש. בשנת 2011 יצא סרט אינדי נוסף בו שיחק ג'וגיה בתפקיד ראשי "Finding Hope Now". ב-2012 כיכב בסרט נוסף של ניקלודיאון בשם "Rags". באותו זמן הודיעה חברת ניקלודיאון על סיום הפקת הסדרה ויקטוריוס לאחר 4 עונות. בנובמבר 2012 החל אוון להצטלם לתפקיד הראשי בפיילוט של הסדרה "Twisted" (שנקראה בעבר "Socio") שעלתה למסכים בקיץ 2013.
בשנת 2016 שיחק במותחן "הטביעה", סרט אמריקאי-הונג קונגי בכיכובה של ג'וליה סטיילס. 
בשנת 2017 שיחק בדרמה הביוגרפית "אני מיכאל" לצד ג'יימס פרנקו, בקומדיית הנעורים "המנודים" לצד ויקטוריה ג'סטיס, בסרטה של ליאה תומפסון "השנה של גבר מדהים" ובסרט "חלום ליל קיץ". 
בשנת 2019 שיחק בסרט "זומבילנד: ירייה כפולה".

חיים אישיים

ג'וגיה הוא מייסד התנועה "Straight But Not Narrow" ("סטרייטים אך לא צרי אופקים"). זהו ארגון המקדם שוויון זכויות כלפי הקהילה הלהט"בית. בין היתר ג'וגיה וצוות הקמפיין מגייסים ידוענים שישתתפו בסרטונים התומכים בארגון. בין הידוענים שצילמו סרטונים כוכב גלי קורי מונטית', ג'וש האצ'רסון, ואוון עצמו.
ג'וש האצ'רסון ואוון ג'וגיה הם חברים טובים ביותר הידועים בשל קרבתם, וחוץ מהשתתפות בפרויקטים אישיים, שניהם גם נבחנו לסרט "משחקי הרעב" כמועמדים מובילים לתפקידים ראשיים. לבסוף האצ'רסון התקבל לתפקיד של פיטה מלארק, אך אוון לא התקבל לתפקיד של גייל הות'ורן אליו נבחן, מאחר שהיה הודי.
אוון יצא עם השחקנית זואי דויטש בשנים 2011–2016. השניים מופיעים יחד בקליפ של הלהקה "New Division".
יבגני וכטנגוב

חייו

וכטנגוב נולד בולדיקווקז שבאוסטיה להורים ארמנים. הוא למד זמן מה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מכן הצטרף לתיאטרון האמנותי המוסקבאי ב-1911 ובלט שם בכשרונותיו, כך שב-1920 הוביל כבר סטודיו למשחק משלו. ארבע שנים לאחר מותו נקרא הסטודיו על שמו "תיאטרון וכטנגוב".
וכטנגוב הושפע מאוד מהסגנון התיאטרלי של וסבולוד מיירהולד, במאי שהדגיש את הסימבוליות, והתנועתיות של שחקניו, והצליח למזג את הסגנון של מיירהולד עם הטכניקה הפסיכולוגית של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ' דנצ'נקו. הפקותיו כללו מוזיקה, שימוש במסיכות ובתלבושות מופשטות, מחול, תפאורות אוונגרדיות, כמו גם ניתוח פסיכולוגי של הטקסט, ושל מניעי הגיבורים. הפקתו הידועה ביותר הייתה של טורנדוט מאת קרלו גוצי, הפקה המועלית על ידי תיאטרון וכטנגוב משנת 1922 מאז מותו. 
בשנת 1918 הכיר סטניסלבסקי לוכטנגוב קולקטיב תיאטרון יהודי, שהונהג על ידי נחום צמח. וכטנגוב לקח את הקולקטיב תחת חסותו, וביים את הצגתו הראשונה של התיאטרון, שהיה לימים לתיאטרון "הבימה" - "נשף בראשית". לאחר מכן, והוא בשלבי מחלה סופנית, ביים את "הדיבוק", הצגה הנחשבת לאחד ההישגים האמנותיים הגדולים ביותר הן של וכטנגוב והן של הבימה. בשנת 1922 מת מסרטן. 
שמו של וכטנגוב מונצח בקריאת התיאטרון המוסקבאי על שמו, וכן ברחוב ביפו.