google/wiki40b huggingface dataset:
StG 44

תיאור

MP43 MP44 ו-StG44 היו כינוים שונים עבור אותו רובה עם שינויים קטנים בייצור, תחמושת הרובה היא 7.92x33 מ"מ שהיא בעצם גרסה מקוצרת של ה-Mauser‏ 7.92x57 מ"מ.

רקע

בתחילת מלחמת העולם השנייה, החי"ר הגרמני היה מצויד בדומה לשאר הצבאות. הבדל אחד בין הורמאכט לצבאות אחרים הוא הדגש שהושם על תת המקלע כנשק חי"ר עיקרי, בניגוד לצבאות אחרים בהם החיילים שצוידו בתת-מקלע היו בעיקר בתפקידי סיוע.
הסיבה לדגש על תתי המקלע היא שתת-המקלע קטן יותר ונוח יותר לנשיאה והדבר הורגש בייחוד ביחידות שריון וחרמ"ש. עם זאת, לתת-המקלע היה טווח ודיוק נמוך.
תתי המקלע ששימשו את הורמאכט (כגון MP40) היו בעלי תפוסה גבוהה בידיים ולכן המפקדים הגרמנים חשבו שיש לקצרם. היו מספר ניסיונות לייצר תת-מקלע קל משקל ובעל טווח ודיוק גדולים יותר אבל הרתע מקליעי ה-7.92X57 מ"מ עשו את השליטה בכלי הנשק האוטומטיים לקשה.
הפתרון הגרמני לבעיה היה יצירת כדור החלש בעוצמתו מכדור של רובה אך עם זאת חזק מכדור אקדח. ניסויים בקליע מסוג זה החלו עוד בשנות ה-30 אך מפקדי הצבא עיכבו את ייצורו עד לשנת 1941. בסוף הניסויים קוצר אורך התרמיל שהיה חלק מהתחמושת הסטנדרטית הגרמנית מחמישים ושבעה מ"מ לשלושים ושלושה והקליע קוצר בעוד שקוטרו לא שונה, וכך היה בעל פחות טווח ביחס לתחמושת סטנדרטית אך בעל פחות אנרגיה וכך בעל פחות רתע.

ניסויים בכלי נשק שונים

עתה הצבא הגרמני פנה לשני יצרני נשק: ולתר והנל על מנת לייצר רובה שיעשה בו שימוש בקליע החדש. הרובה של הנל, ה-Mkb 42, נבחר לדגם המתאים לייצור. בנובמבר 1942 נשלחו ה-Mkb 42 לחזית. בסוף 1942 ותחילת 1943 יוצרו כ-11,000 רובים מסוג זה. המשתמשים בנשק העריכו אותו אך עם הסתייגות מסוימת. בהמשך נבחר נשק אחר לייצור שהיה דומה לגרסת ולתר.

שימוש

באפריל 1944 אדולף היטלר החליט לשנות את שם הרובה ל-MP44. בפגישה עם מפקדי צבא בחזית המזרחית שאל היטלר את המפקדים מה הם רוצים. אחד מהמפקדים קרא "עוד מהרובים החדשים!". לאחר שהיטלר בחן את ה-MP44 בעצמו הוא החליט לקרוא לו "רובה סער" (Sturmgewehr). כאשר הוא רואה את ההישג התעמולתי האפשרי מהנשק הוא החליט לקרוא לו לבסוף StG44, כלומר "רובה סער, מודל 1944".
עד סוף המלחמה יוצרו כ-425,000 רובי StG44. הוא הוכח כבעל ערך רב בעיקר בחזית המזרחית שם השתמשו בו לראשונה. טווח הירי שלו היה גדול מה-MP40 אך שימושי יותר מה-Kar98k בטווח קרוב. הוא היה התשובה הגרמנית לפפ"ש הרוסי שהיה זול לייצור אך יעיל ביותר בקרבות בטווח קרוב. ה-StG44 היה בעל אותו קצב אש של הפפ"ש אבל עם טווח רחוק יותר. ה-StG44 היווה את הבסיס למשפחת רובי הסער שביניהם נמנה רובה הסער המיוצר ביותר בעולם בימינו, ה-AK-47.

לאחר המלחמה

בגרמניה המזרחית נעשה ב-StG44 שימוש עד החלפתו בAK-47 (קלשניקוב) הרוסי. בפולקספוליצי (המשטרה במזרח גרמניה) נעשה שימוש ברובה עד שנת 1962 בערך, אז הוחלף בפפ"ש. ה-Stg44 נמכר גם למשטרים ידידותיים לברית המועצות באפריקה ובמזרח התיכון ואף מספר מועט של דגמים הגיעו אל ארגון החזבאללה בלבנון.
שוויירז'ה

תולדות היישוב

שוויירז'ה נזכר לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-15 כיישוב בבעלות אצולה. בשנת 1822 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אך אלו ניטלו ממנו בהמשך בעקבות מרד ינואר.

יהודי שוויירז'ה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1550, ומאמצע המאה ה-18 התקיימה בו קהילה מאורגנת, אליה השתייכו יהודים נוספים מכפרי הסביבה. בשנת 1897 נמנו בכפר 653 יהודים, ובין מלחמות העולם התגוררו בו כ-300 יהודים, כ-80% מתושביו.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בשוד רכוש יהודיו ובחטיפתם לעבודות כפייה. עם הבאת והגעת יהודים נוספים ליישוב, נמנו בו בסוף שנת 1939 כ-800 יהודים. בהמשך רוכזו יהודים אלו בגטו שהוקם בכפר, בו מונה יודנרט, בראשות משה פרלשטיין, אשר נצטווה להסדיר את התייצבות היהודים לעבודות הכפייה.
בסתיו 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבכפר למחנה ההשמדה סוביבור.
אולוס קלאודיוס כאראקס

אולוס קלאודיוס כאראקס (בלטינית: Aulus Claudius Charax) היה סנאטור והיסטוריון רומאי במאה ה-2 לספירה, שהחזיק במספר תפקידים בשירות הקיסר. הוא שירת כקונסול בנונדיניום (תקופת שירות קצרה משנה אחת) אפריל–יוני 147 לספירה, לצד עמיתו הקונסול קווינטוס פופיקיוס קורנוטוס . כאראקס כתב חיבור היסטורי בארבעים ספרים בשם "הלניקה" (Hellenika), שמתוכו שרדו רק קטעים.

חייו

מסלול המשרות של כאראקס ידוע בחלקו מתוך כתובת יוונית שהוצבה בפרגמון. כתובות במקומות אחרים באסיה הקטנה ויוון מספקות פרטים אחרים על חייו.
ייתכן ובמהלך מסעותיו בפרובינקיות המזרחיות, הקיסר אדריאנוס פגש את כאראקס. יש שפע של עדויות שכאראקס היה אמיד מאד; נכסיו כללו מפעל גדול לאריחים. בהיותו די עשיר ואדם תרבותי, הוא ככל הנראה קסם לקיסר ההלנופיל (אוהב התרבות ההלניסטית) שהחליט להקל על בחירתו לקוואיסטור; משרה זו הכניסה אותו לסנאט. הכתובת מפרגמון מאשרת שכאראקס כיהן במשרתו בפרובינקיה של סיציליה, ואז מוסיפה את ההערה המתמיהה שהוא נבחר למלא מקום פנוי ‏ – inter aedilicios, או כאיידיל – מה שהיה הגיוני יותר אם כאראקס דילג על משרת הקוואיסטור. ייתכן, אם כן, שהאדם שכתב את הכתובת התבלבל לגבי בחירתו זו של כאראקס.
לאחר מכן התקדם כאראקס למשרת פראיטור, ולאחריה הוא קודם בקצב מהיר. הוא מונה לקוראטור של  ויה לטינה , וכיהן במשרה זו בין השנים 138–141 לערך. מיד לאחר מכן מונה ללגאטוס או מפקד הלגיון השני אוגוסטה, שהיה מוצב בפרובינקיה בריטניה, ובמשרה זו כיהן בין השנים 141–144 לערך. במרוצת השנים הללו היה הלגיון עסוק במלחמות של המושל קווינטוס לוליוס אורביקוס בסקוטלנד, ובבנייתה של חומת אנטונינוס. לאחר מכן היה כאראקס מושל פרובינקיה קיליקיה , וכיהן במשרה זו עד סביבות זמן כהונתו כקונסול.
בשלב זה המידע בכתובת של פרגמון מסתיים, והדבר מצביע על כך שהיא נכתבה זמן קצר לאחר תקופת הקונסולות של כאראקס. כאן נוספים פרטי מידע מתוך הכתובות האחרות. כאראקס בנה על חשבונו את אולם הכניסה (propylon) לאסקלפיאיון (Asklépiéion) בפרגמון. כתובת אחרת מספרטה מעידה שהוא היה פאטרונומוס (Patronomos, "שומר החוק") בסביבות אמצע המאה ה-2; זו הייתה משרה שלעיתים החזיקו בה נכרים מכובדים.

אזכור היהודים בחיבורו

סטפנוס מביזנטיון מצטט בערך "עברים" במילונו הגאוגרפי את כאראקס, שאומר ש"כך נקראים יהודים על שם אברמון (אברהם)". אולם לא ניתן לדעת באיזה הקשר התייחס כאן כאראקס ליהודים. ההסבר לפיו מקור השם "עברים" הוא בשם "אברהם", נמצא כבר בקטעים מתוך חיבורו של הסופר היהודי-הלניסטי ארתפנוס (המאה ה-2 לפנה"ס), אולם הצורה הכמו-יוונית "אברמון" אינה ידועה משום מקום אחר.
מלחמה למען האלונים

תקציר העלילה

גיבורת הסיפור היא אדי מק'קאנדרי, מוזיקאית וזמרת, החוזרת הביתה בתום הופעה כושלת עם הלהקה של אהובה לשעבר, ומוצאת את עצמה מותקפת על ידי זר אימתני וכלב גדול הגורמים לה לאובדן הכרה. 
כשהיא מתעוררת, היא מגלה שהזר האימתני הוא שומר הראש החדש שלה, לאחר שנבחרה בעל כורחה להיות בת התמותה הנדרשת, כדי ששתי חצרות ממלכת הפיות תוכלנה להילחם אלה באלה, ורק נוכחותה בקרבות תאפשר מיתה של חיילי שני הצדדים, שאם לא כן – מלחמתם תימשך לנצח. 
אדי מוצאת את עצמה נסחפת למאבק לא לה, שבמקביל אליו עליה לשקם את חייה, להקים להקה חדשה, לתקן חברויות ולפתח קשרים, וזאת כשפוקה חצוף, מציק וקנאי – צמוד אליה בכל שעות היממה ומשמש לה הן כמגן והן כטפיל מציק ועוקצני, שלא תמיד שש לשתף פעולה עם צרכיה, או להשיב לשאלותיה. 
הסיפור משלב אלמנטים מודרניים עכשוויים, דוגמת להקות רוק, גיטריסטים פרועים, אופנועים ושירים של פיטר גבריאל, דייוויד בואי ורבים אחרים, ואלמנטים פנטסטיים דוגמת פיות, מלכה טובה ומלכה רעה.
טריטוריית מישיגן

טריטוריית מישיגן הייתה טריטוריה מאוחדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה בין ה-30 ביוני 1805 ל-26 בינואר 1837. הטריטוריה התבטלה כשמעמדה שודרג למדינה וקמה מדינת מישיגן.
ב-3 ביולי 1856 הוקמה טריטוריית ויסקונסין שהוקמה מתוך שטחי טריטוריית מישיגן (יחד עם עוד שטחים נוספים), מה שהכשיר את הקרקע להפיכת הטריטוריה למדינה.
שטחי הטריטוריה נכבשו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית מידי אנגליה, אולם השטחים היו בלתי מיושבים ברובם. במהלך תקופת הטריטוריה יושבו השטחים בקצב מזורז, ובעוד שבשנת 1810 התגוררו בה רק כ-5,000 אירופים, בשנת 1840 מנתה האוכלוסייה האירופית 212,267 מתיישבים.
פרמייר ליג המילואים

היסטוריה

הליגה במתכונתה הנוכחית נפתחה בשנת 1999, והחליפה את הליגה המרכזית בצפון ואת ליגת איחוד הכדורגל בדרום בתור הדרגה הגבוהה לקבוצות מילואים בכדורגל, והליגות הקודמות המשיכו בתור דרגות נמוכות יותר של קבוצות. 
עד עונת 2004/2005 לליגה היו שתי אלופות: אלופת מחוז דרום ואלופת מחוז צפון. החל מעונה זו, נערך בין אלופות המחוזות משחק גמר כדי לקבוע אלופה יחידה. במשחק הגמר הראשון ששוחק, אלופת המחוז הצפוני מנצ'סטר יונייטד מילואים ניצחה את אלופת המחוז הדרומי צ'רלטון את'לטיק מילואים בתוצאה 4-2. 
הליגה פורקה בסוף עונת 2011/2012 לאחר שקבוצת המילואים של טוטנהאם הוטספר החליטה שלא לקחת חלק בעונת 2011/2012. בעקבותיה, קבוצות רבות מהליגה החליטו שלא להשתתף בה בעונה הבאה. בגלל המחסור בקבוצות, הליגה פורקה. הליגה הוחלפה בליגת הפיתוח המקצועית, שהיא ליגת המילואים של קבוצות הפרמייר ליג עד גיל 21.

פורמט

הליגה חולקה לשני מחוזות: צפון ודרום. החל מעונת 2004/2005 הונהג משחק פלייאוף בין אלופות המחוזות, כאשר המנצחת זכתה באליפות הליגה. 
קבוצות הליגה לא ירדו מפרמייר ליג המילואים לליגה השנייה בהתאם למיקומן בליגה בסיום העונה, אלא לפי מיקומן של קבוצות הבוגרים המתאימות של המועדונים שלהם. אם הקבוצה הבוגרת ירדה ליגה מהפרמייר ליג, קבוצת המילואים ירדה ליגה מפרמייר ליג המילואים. בהתאמה, עלו ליגה קבוצות המילואים של המועדונים שעלו ליגה מהצ'מפיונשיפ אל הפרמייר ליג.
אבן נסורה

אבן נסורה או אבן מנוסרת היא אבן שעברה ניסור ומשמשת לחיפוי מבנים. מחיר האבן הנסורה זול מאבנים מעובדות אחרות.

האבן

בתהליך סיתות האבן לבנייה בתקופה המודרנית, לאחר החציבה, נוהגים לנסר את גוש האבן ללוחות דקים שאותם ניתן לעבד עיבוד נוסף. הלוחות האלו נקראים אבן נסורה וניתן לחפות בהם מבנים גם במצבם הזה. האבן הנסורה בדרך כלל מגיעה בצורת אריחים מלבניים.

שימוש באבן בירושלים

ירושלים התאפיינה לאורך השנים בבנייה באבן. תושבי ירושלים יכלו לעמוד בכך משום שבעיר ובסביבותיה היו מחצבות אבנים רבות, בניגוד לאזורים אחרים בהם האבן לא הייתה מצויה ולכן מחירה היה גבוה הרבה יותר. בתחילת המאה העשרים השתכללו טכנולוגיות הבנייה ולקראת שנות ה-30 של המאה כבר נבנו רוב בתי ירושלים מבטון מזוין מצופה באבן. מושל ירושלים בתקופת המנדט הבריטי, רונלד סטורס, תיקן תקנה שכל מבנה בעיר ייבנה או יחופה באבן ירושלמית.  
ככל שעברו השנים הקשתה התקנה של הבנייה באבן על הבונים. בראשית שנות ה-60 התירה הוועדה לתכנון ובנייה חיפוי מבנים באבן נסורה, משום שמחירה נמוך באופן משמעותי וכך ניתן היה לענות על צורכי ירושלים המתפתחת ולבנות בעיר מבנים רבים בזמן מועט.
סיבה אחרת להעדפת האבן הנסורה על פני האבן הירושלמית נוצרה בשל הבנייה לגובה. ברחבי העולם נהוג לבנות מבנים רבי קומות וגורדי שחקים מחומרים מודרניים כמו זכוכית ופלדה המעניקים למסתכל על הבניינים הענקיים תחושת קלילות. בירושלים היו חייבים המתכננים לבנות באבן אולם הם ניסו בכל דרך לשוות למגדלים שלהם צורה מודרנית וקלה. האבן הנסורה התאימה לרעיון הזה מכיוון שחיפוי האבן שהיא יוצרת לא נותן את תחושת הכובד האופיינית לבתים מאבן ירושלמית. 
בשל איכותה הירודה של האבן הנסורה, אסרה ועדת התכנון בשנות ה-80 את המשך השימוש בה והמבנים בירושלים חזרו לשימוש באבן הירושלמית על צורותיה. עם זאת, נותרו בירושלים אלפי מבנים משנות ה-60 וה-70 בחיפוי אבן נסורה, ובהם מוסדות ציבור, בנייני משרדים ומסחר, בתי מלון ובתי מגורים.
סוף העונה

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי עילי בוטנר ואלי מורנו, הולחן על ידי בוטנר ועובד על ידי בוטנר, עברי לידר, גלעד שמואלי, יונתן פריג', עמיר רוסיאנו ואייל שחר.
שלום מזרחי

ביוגרפיה

נולד בחלב (ארם צובה) שבסוריה לאביו הרב משה עזרא מזרחי, אב בית הדין בעיר, ולאמו רינה, בתו של הרב שלום הדאיה ראש ישיבת המקובלים בית אל בירושלים. נקרא שלום על-שם סבו הרב הדאיה ויצחק על-שם סב אמו, רבי יצחק לבטון, דיין בחלב (נכדו של הרב חיים מרדכי לבטון). בהיותו בן שנה וחצי עלתה אמו לארץ ישראל ללא אביו על מנת לטפל במחלת השחפת שבה חלתה, ולקחה אותו עמה, אך היא נפטרה כעבור זמן קצר. גדל בירושלים  בשכונת אהל משה, אצל סבו הרב שלום הדאיה וסבתו שרה. בן דודתו - מזל הדאיה, הוא הרב שאול קצין רבה של קהילת החלאבים "שערי ציון" בברוקלין. את ראשית חינוכו ולימודו התורני קיבל מסבו ובכותאב של יוצאי חלב שעל יד בית הכנסת עדס בשכונת נחלאות. בהיותו בן עשר, החל ללמוד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה אצל הרבנים עזרא עטייה, יעקב עדס ואליהו לופס. הרב עטייה העריך את גדלותו התורנית, וכינהו "המעיין". מצעירותו רקם  קשרים עם גדולי ירושלים, בהם הרבנים  פנחס אפשטיין, צבי פסח פרנק, דוד יונגרייז ואריה לוין. בשנת ה'תרצ"ט (1939) נשא את מטילדה בת הרב עזרא עבאדי שעיו שהיה דיין וראש ישיבה בחלב. לזוג נולדו שמונה בנים ושתי בנות. בהיותו בן 24, בשנת ה'תש"ו (1946), נפטר סבו, והוא נסע לפגוש את אביו בחלב לראשונה מאז שנפרד ממנו בהיותו תינוק. בחלב ישב שלושה חודשים ולמד עם אביו, ובסיומם שב ארצה. מאביו ירש מגילת אסתר עתיקה שמקורה בוונציה ועברה מאב לבן במשך הדורות, מה שמרמז על מוצא המשפחה. 
לאחר נישואיו החל לשמש כר"מ וכראש כולל בישיבת פורת יוסף ובישיבת שערי ציון שייסד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. מספר שנים מאוחר יותר התמנה לדיין בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת ה'תשט"ו (1956) החל לכהן כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב, ועבר להתגורר בעיר. העביר שיעורים בעיר, בין השאר בשוק הכרמל ובשכונת התקווה. בשנת 1970, הצטרף לרב עובדיה יוסף, אז רבה של תל אביב, לאישור גיורה של הלן זיידמן על ידי הרב שלמה גורן. באותה שנה נבחר, לצד הרב יוסף קאפח, לחבר בית הדין הרבני הגדול, אולם בשל סבך משפטי נערכו בחירות חוזרות, בהן גבר עליו הרב מרדכי אליהו. הרב מזרחי עתר על כך לבג"ץ, אך עתירתו נדחתה. בשנת ה'תשל"ג (1973) החל לכהן בבית הדין הגדול. באותה שנה נמנה עם עשרת הדיינים שהתירו את הממזרות של האחים לנגר במסגרת פסק דין האח והאחות. מספר שנים מאוחר יותר שב להתגורר בירושלים.
נפטר בשבת, כ"ו בטבת ה'תשנ"ה (29 בדצמבר 1994).
אדריכלות ישראלית

הסגנון הברוטליסטי

בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, נחשפה הארץ לסגנון "הברוטליזם החדש" - זרם אשר הופץ על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה והאדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר. זרם זה נקלט היטב באנגליה ובברזיל. הזרם יובא לארץ על ידי אדריכלים אשר למדו באותן שנים באנגליה ונמנים עם דור "הבטון החשוף" (המונח "ברוטליזם" נגזר מן הביטוי הצרפתי brut beton שמשמעו בטון חשוף) וכן על ידי אדריכלים שסיירו בברזיל ובצרפת. הסגנון התאים במהותו לבנייה המתועשת אשר הייתה נהוגה אז, ובנייני ציבור רבים, שהיה צורך בהקמתם, עוצבו בהשראתו.

אדריכלות ישראלית כיום

השנים האחרונות מאופיינות בניסיון לקבוע  סדר עדיפויות לאומי, חברתי וסביבתי חדש בפיתוח האורבני. תוכניות ארציות לטווח ארוך החלו מיושמות, תוך חשיבה על הדורות הבאים. לקחי העבר נלמדים, מתוך מטרה להתאים את הבנייה לצרכים עתידיים. תפיסת הרחוב המודרניסטית כציר תנועה מתחלפת, אט אט, בתפיסתו כעורק חיים, וערכי עירוניות מתחדשת מחלחלים לשיח ולתכנון. דוגמה טובה לכך היא כיכר דיזנגוף, שהוחלט להרוס בה את ההפרדה המפלסית שנבנתה בשנות השבעים ולהחזיר אותה למצבה הישן.

מוזיאונים וארכיונים

בקומת המרתף של מגדל שלום מאיר פועל ארכיון אדריכלות ישראל שהוא כיום האוסף התיעודי המקיף ביותר בתחום. בשנת 2014 נפתח הארכיון הישראלי לאדריכלות בבניין החדש של מוזיאון תל אביב לאמנות. במהלך שנת 2012 המוזיאון הישראלי הראשון לאדריכלות באדיבותו של במאי הקולנוע עמוס גיתאי שתרם את בית אביו בחיפה ששימש בתור סטודיו לאדריכלות. בשנת 2010 נפתח בבית ביאליק בתל אביב "מוזיאון הבאוהאוס" בעיצובו של האדריכל הישראלי רון ארד. בנוסף, גם הארכיון הציוני המרכזי בירושלים שומר על כמה וכמה ארכיונים אדריכליים, כגון אלה של ריכרד קאופמן, ליאופולד קרקואר ויוסף קלארווין.
ג'ודית קפלן

ג'ודית (יהודית) קפלן אייזנשטיין (באנגלית: Judith Kaplan Eisenstein; ‏ 10 בספטמבר 1909 - 14 בפברואר 1996), הייתה מוזיקאית אמריקאית והיסטוריונית ומתעדת של מוזיקה יהודית. בתו של הרב מרדכי קפלן, מייסד זרם היהדות הרקונסטרוקטיבית ואשתו של הרב עירא אייזנשטיין. נודעה כבת הראשונה שעלתה לתורה במסגרת טקס בת מצווה.

ביוגרפיה

נולדה בניו יורק, בתו הבכורה של הרב מרדכי קפלן. בהיותה בת 12, לאחר שהביעה רצון לעלות לתורה ולאחר שאביה בחן את הנושא וגילה שאיננו מנוגד להלכה, התיר לה בית הכנסת הקונסרבטיבי בניו יורק לעלות לתורה בשינוי בשבת ה-18 במרץ 1922. היא קראה את הברכות בניגון, אך את פרשת השבוע קראה בעברית ובאנגלית מתוך ספר תורה מודפס למרגלות בימת בית הכנסת. קפלן-אייזנשטיין שיחזרה את המעמד בהיותה בת 82, תוך עלייה לתורה כמקובל בקהילות היהדות המתקדמת.
למדה באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר ג'וליארד למוזיקה. ב-1932 השלימה תואר מוסמך אוניברסיטה בחינוך מוזיקלי. באמצעות אביה הכירה את תלמידו וממשיך דרכו, עירא אייזנשטיין, והשניים נישאו ב-1934. בין השנים 1929 ל-1954 לימדה חינוך מוזיקלי והיסטוריה של מוזיקה יהודית בסמינר למורים שליד בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ויצרה את תוכנית הלימודים במוזיקה יהודית. כן ערכה את האנתולוגיה הראשונה של שירי ילדים יהודיים וחקרה אותם (מהדורה ראשונה: Gateway to Jewish Song, ‏1937; מהדורה שנייה ומורחבת: Songs of Childhood; ‏1955). כאשר זיהתה מחסור בחומרים מוזיקליים לילדיה, חיברה יחד עם בעלה מספר ספרי ילדים (שירי מועד לחגי ישראל בעברית ובאנגלית ואגדות מחורזות משולבות בשירים מקוריים). 
בנוסף, פעלה כמלחינה וחיברה מספר קנטטות ומחזה מוזיקלי ("עקדת יצחק"). 
בשנת 1959, בגיל חמישים, החלה לימודים לקראת תואר דוקטור בהיברו יוניון קולג', אותם סיימה ב-1966. עבודה הדוקטורט שלה עסקה בשירת יהדות ספרד והשוואתה עם שירת הטרובדורים והמדריגלים. ב-1972 ראה אור מחקרה הנרחב: Heritage of Music: The Music of the Jewish People.
בין השנים 1966-1979 לימדה בהיברו יוניון קולג' ולאחר מכן (בשנים 1978-1981) לימדה בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בפילדלפיה.
אנשים עלובים

תקציר העלילה

וָרֶנקה דוברוסלובה ומָקָאר דֶבוּשְׁקִין הם קרובי משפחה שחיים באותו רחוב דירות נורא. לדֶבוּשְׁקִין, למשל, יש רק חלק של מטבח והוא מתגורר עם עוד כמה שוכרים אחרים, דוגמת משפחת גורשקוב, שבנם גונח מייסורים של רעב כמעט כל הסיפור ובסופו של דבר מת. דֶבוּשְׁקִין ודוברוסלובה מחליפים מכתבים המעידים על תנאי המחיה הנוראים שלהם.
הקורא לומד בהדרגה את ההיסטוריה שלהם. דוברוסלובה עברה לסנט פטרסבורג (אותה היא שונאת), כאשר אביה איבד את עבודתו. וחיה עם אביה שנעשה אלים מאוד ואמה שנכנסה לדיכאון. לאחר מות אביה, היא ואמה עוברים לגור עם אנה פיודורובנה, בעלת בית שהייתה אכזרית אבל לפחות מעמידה פנים שהיא מרגישה אהדה למצבם. דוברוסלובה לומדת אצל סטודנט עני בשם פורובסקי, אשר גם אביו השיכור מדי פעם מבקר. בסופו של דבר היא מתאהבת בפוקרובסקי ונאבקת כדי לחסוך כסף כדי לרכוש את כל העבודות של פושקין בשוק בתור מתנה ליום הולדתו. לאחר שמשיגה את הספרים נותנת דוברוסלובה לאביו לתת לו את הספרים בשמו בידיעה שכשהוא יקבל את הספרים הוא יהיה מאושר. פוקרובסקי נופל מיד לאחר מכן, משאלתו האחרונה היא לראות את השמש ואת העולם שבחוץ. דוברוסלובה פותחת את התריסים וחושפת עננים אפורים וגשם מלוכלך. בתגובה פוקרובסקי רק מנענע את ראשו ומת. גם אמה של דוברוסלובה מתה זמן קצר לאחר מכן. וכך נשארת דוברוסלובה כמעט לבד בעולם.
דֶבוּשְׁקִין עובד בתור פקיד, בגדיו שחוקים ומלוכלכים ותנאי מחייתו הם אולי גרועים יותר מזו של דוברוסלובה. הוא מדמה עצמו לחולדה בחברה. הוא ודוברוסלובה מתחילים בחילופי מכתבים (וביקורים מדי פעם), ובסופו של דבר הם גם מתחילים להחליף ספרים. דֶבוּשְׁקִין נעלב כאשר היא שולחת לו עותק של הספר "האדרת", כי הוא מוצא את הדמות הראשית דומה לו מאוד.
דוברוסלובה שוקלת לעבור לחלק אחר של העיר בה היא יכולה לעבוד בתור אומנת. בדיוק כאשר נגמר לה הכסף לדֶבוּשְׁקִין יש מזל: הבוס שלו מרחם עליו ונותן לו 100 רובל לקנות בגדים חדשים. דֶבוּשְׁקִין משלם את חובותיו ושולח קצת לדוברוסלובה. היא שולחת לו את 25 הרובל בחזרה כי היא לא צריכה את זה. 
העתיד נראה מזהיר עבור שניהם, הוא מדמיין שעכשיו הוא יוכל סוף סוף לחסוך כסף ולעבור לגור איתה ביחד.
דוברוסלובה מודיעה לו כי אדם עשיר, מר בייקוב, שהיו לו עסקאות רבות עם אנה פיודורובנה (בעלת הבית), הציע לה נישואין. היא מחליטה לעזוב את דֶבוּשְׁקִין והמכתבים האחרונים מעידים על כך שהתרגלה לאט לאט לכסף החדש שלה. לדוגמה, היא מבקשת מדֶבוּשְׁקִין להביא לה פשתן ומתחילה לחשוק במותרות שונות, אבל בסוף משאירה אותו לבדו. 
בתכתובת האחרונה בסיפור, ב-29 בספטמבר, דֶבוּשְׁקִין מתחנן לדוברוסלובה לכתוב לו. דוברוסלובה אומרת ש"הכל נגמר" ושלא ישכח אותה. המכתב האחרון הוא מדבושקין שאומר שהוא אוהב אותה ושהוא ימות כשהיא תעזוב אותו.

נושאים וסגנון

אנשים עלובים, בוחן את העוני ואת מערכת היחסים בין העניים והעשירים. במידה רבה מושפע מיצירותיו של ניקולאי גוגול, "האדרת", ואלכסנדר פושקין, "התחנה" הכתובים גם הם בסגנון זה של רומן מכתבים.
בלינסקי ואחרים ראו את "האדרת" כהשראה לרומן. מבקרים מאוחרים יותר ציינו כי סגנון הכתיבה על הסבל הסנטימנטלי-הומניטרי הכיל הרבה פרודיה וסאטירה על ספרי גוגול; עם זאת, ישנם כמה מתנגדים.]
ינוח (עיר מקראית בגליל)

יָנוֹחַ הייתה עיר בגליל בתקופת ממלכת ישראל. 
ינוח נזכרת פעם אחת בתנ"ך. בספר מלכים מסופר כי בתקופת פקח בן רמליהו מלך ישראל, כבש אותה תגלת פלאסר השלישי מלך אשור:
"בִּימֵי פֶּקַח מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל בָּא תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיִּקַּח אֶת עִיּוֹן וְאֶת אָבֵל בֵּית מַעֲכָה וְאֶת יָנוֹחַ וְאֶת קֶדֶשׁ וְאֶת חָצוֹר וְאֶת הַגִּלְעָד וְאֶת הַגָּלִילָה כֹּל אֶרֶץ נַפְתָּלִי וַיַּגְלֵם אַשּׁוּרָה:"
הארכאולוג לואי-איג ונסאן, הציע לזהות את ינוח עם "תל אַ-נַעְמֶה" שבעמק החולה. ונסאן שיער שהשם ינוח הוא הצורה העברית של השם הכנעני ינועם שהופיעה בכתובות מצריות מתקופת הברונזה המאוחרת. אחרים דחו זיהוי זה בטענה שאין דמיון בשם בין ינוח ל"נעמה". 
היו שהציעו לזהות את ינוח בכפר "ינוח" בלבנון, 10 קילומטר מזרחית לצור. במאה ה-20 הוצע על ידי קליין, לזהותה בין תרשיחא ליאנוח-ג'ת, באתר שבו נערכו חפירות ארכאולוגיות ונמצאו ממצאים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל. יוחנן אהרוני תמך בזיהוי זה וטען שהיא תואמת את הרשימות האנאליסטיות של תגלת פלאסר השלישי שנמצאו בכלח הכוללת, לשיטתו, שמות ערים מאזור עכו. 
החוקר יעקב קפלן הציע לזהות את ינוח בתל הנמצא בין תל אבל בית מעכה לתל קדש, שזוהו בהתאם עם "תל אבל" ו"תל קדיס" שבגליל העליון, בהתאם לסדר הערים בפסוק. קפלן זיהה את ינוח עם תל הנמצא ב"גבעת שוקת" שליד כפר גלעדי, אשר לא הרחק ממנו קיים אתר הלניסטי רומי בשם ח'רבת ניחא, הנזכר כבר במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. על פי הצעתו של קפלן, השם של ינוח נדד מגבעת שוקת אל "ח'רבת ניחא", מרחק של כקילומטר וחצי.
ז'ורז' שרפק

השכלה ופעילות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ז'ורז' שרפק נולד בפולין למשפחה יהודית. עבר עם משפחתו לצרפת בגיל 7. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית ונתפס ב-1943. ב-1944 הועבר למחנה הריכוז דכאו, שם נשאר עד לשיחרורו ב-1945.
בשנת 1949 למד אצל פרדריק ז'וליו-קירי בקולז' דה פראנס, שם קיבל תואר דוקטור ב־1954. ב-1959 הצטרף לצוות פיתוח גלאי החלקיקים CERN, אשר החליף את תא הבועות. על פיתוח זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1992.
מל מרטין

ביוגרפיה

מרטין הופיעה בתוכניות טלוויזיה בריטיות רבות בהן "משפחת פאליסר", "Love for Lydia", "ברז'רק", "כסו את פניה", "לאבג'וי", "המפקח מורס", "על שוטים ואנשים", "קדפאל", "When the Boat Comes In", "רציחות במידסומר" וב-"A Touch of Frost". בקולנוע השתתפה בסרטים "Quincy's Quest" (מ-1979), "הטרדה מינית" (1987), "צייד לבן, לב שחור" (1990) וב"גן החצות של טום" (1999).
מרטין כיכבה בתפקיד פיונה סמסון, סוכנת כפולה ואשתו של ברנרד סמסון (בגילומו של איאן הולם) בעיבוד הטלוויזיוני של הטרילוגיה מאת לן דייטון שכללה את "משחקון ברלין", "מערכת מקסיקו" ו"משחק לונדון". שם הסדרה היה "Game, Set, and Match". בסרט הביוגרפי "Darlings of the Gods" היא גילמה את דמותה של השחקנית ויוויאן לי לצדו של אנתוני היגינס ששיחק בתפקיד לורנס אוליבייה.
יחד עם בעלה השחקן ג'ון דאטין הופיעה מרטין פעמים אחדות על המסך. בפברואר 1995 שיחקו בפרק "Branded" בסדרה הרפואית "חדר מיון" בו היא גילמה את גברת ג'קסון ודאטין שיחק בתפקיד טרנסווסטיט שהיה בעלה לשעבר. לוסי דייוויס הצעירה שיחקה בתפקיד בתה. בפרק "Troubled Waters" בסדרה "Heartbeat", הופיעה מרטין בתפקיד אורח לצדו של בעלה ששיחק בתפקיד קבוע בסדרה כסמל ג'ורג' מילר, אבל השניים לא נראו יחד על המסך.

חיים אישיים

בין השנים 1980 ו-1982 הייתה מרטין נשואה לפול רידלי. היא נשואה לשחקן ג'ון דאטין אותו הכירה כשצילמו יחד סרט טלוויזיה, עיבוד לספר "Talking to Strange Men" מאת רות רנדל.
שארל בלוך

ביוגרפיה

בלוך נולד ב-1921 בברלין בירת גרמניה. אביו, אלכסנדר בלוך, נולד בקניגסברג ועבר לברלין בנעוריו, היה אינטלקטואל סוציאליסט, ממקימי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית ברפובליקת ויימאר. אחיו של אביו, יוסף בלוך, היה אף הוא פעיל סוציאליסטי בגרמניה והשפיע רבות על שארל.
כשהיה בן 13, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישב בחיפה. ב-1954 סיים דוקטורט בסורבון; נושא עבודת הדוקטור היה הקשרים בין בריטניה לצרפת. בשנת 1955 שב לישראל ונקרא על ידי ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, להקים את החוג ללימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב עם הקמתה. הוא היה הפרופסור הראשון להיסטוריה מודרנית באוניברסיטה, ובשנת 1973 הועלה בדרגה לפרופסור מן המנין. לימד היסטוריה אירופית מתקופת הרפורמציה ועד למלחמת העולם השנייה. בין נושאי הקורסים שלימד היו הרפובליקה הצרפתית השלישית, נפוליאון ודיפלומטיה אירופית בין מלחמות העולם. הוא קידם גישה פרנקופילית בלימודי ההיסטוריה והתנגד לגישה האנגלופילית שרווחה אז באוניברסיטה העברית. הוא דיבר את השפה הערבית על בוריה, וקידם את לימודי היסטוריה של האסלאם והערבים באוניברסיטה. הוא הביע את דעתו בסוגיות פוליטיות בישראל, צרפת וגרמניה המערבית. הוא האמין בשלום בין הערבים והיהודים במזרח התיכון, והאמין שאם הגרמנים והצרפתים הצליחו ליישב את סכסוכיהם עתיקי השנים, כך יוכלו גם הישראלים והפלסטינים. כמו כן היה נלהב לגבי ההתקדמות בדיאלוג בין שתי המעצמות במלחמה הקרה.
בלוך היה חבר גם בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת ננטר שבפריז, וחילק את זמנו בין פריז לבין תל אביב. היה נשוי לז'קלין. נפטר בשנת 1987.