google/wiki40b huggingface dataset:
חואן הראשון, מלך אראגון

ביוגרפיה

חואן נולד ב-27 בדצמבר 1350 בפרפיניו (כיום בדרום צרפת, אז חלק מרוסיו ומאראגון), כבנו הבכור של פדרו הרביעי מאראגון ושל אשתו השלישית, אלאנורה מסיציליה, שהייתה בתו של פייטרו השני, מלך סיציליה.
בשנת 1387 מת אביו פדרו הרביעי, מלך אראגון, וחואן עלה לשלטון. חואן הראשון היה מלך חלש, הזכור בעיקר בשל חיבתו לשירה, ואשר איבד חלק ניכר מהשטחים שהצליח אביו לכבוש לממלכתו.
מבחינת יחסי חוץ, חואן הראשון פנה עורף למדיניות הפרו-אנגלית של אביו וכרת ברית עם צרפת. במסגרת הקרע המערבי בכנסייה הקתולית, הוא המשיך בתמיכתה של אראגון באפיפיור אביניון קלמנס השביעי (שנחשב לאנטי-אפיפיור). חואן כרת גם בריתות עם ממלכת קסטיליה ואישרר אמנה המסדירה את הגבולות בין ממלכתו לבין ממלכת נווארה ב-1388.
ב-1389-1390 הסתבך בלחימה נגד הרוזן מארמניאק, שניסה לכבוש את ממלכת מיורקה. המתקפה עברה מאמפורדה לחירונה; הפולשים הובסו רק ב-1390, על ידי כוחות אשר הונהגו על ידי האינפנטה מרטין, אחיו הקטן של המלך ויורשו.
במקביל, החל מ-1388 החל חואן לאבד את שטחיו בדוכסות אתונה ובדוכסות נאופטרס, וב-1390 אבדו כל שטחי הממלכה באזור זה. ב-1391 התמרדה סיציליה והמליכה על עצמה את לואיג'י מדוראצו. חואן הראשון מת בתאונת ציד, לאחר שנפל מסוסו - באופן דומה לבן-דודו חואן הראשון, מלך קסטיליה, ואחיו מרטין הראשון, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.

יחסו ליהודים

לגבי יחסו של חואן הראשון ליהודים, קיימות עדויות סותרות לגבי המלך. מחד, הוא היה מלך אראגון באחת התקופות הקשות ליהודי הממלכה - כשפרצו גזירות קנ"א בכל חצי האי האיברי. מאידך, חואן ניסה להגן על היהודים בממלכתו באופן חלקי, ואף נזף במלך קסטיליה על הפרעות; הצלחתו הייתה מצומצמת: ההמון המוסת באראגון רדף את היהודים בכל רחבי הממלכה, מלבד עירו של המלך, סרגוסה.
טונו קליוסטה

חייו

קליוסטה נולד בטאלין, בן להיינו (1925-1989), מנצח מקהלה וליה קליוסטה, כתבת רדיו. טונו שר בילדותו במקהלה של אביו וסיים את בית הספר התיכון למוזיקה של טאלין ב-1971. בשנת 1976 קיבל תואר ראשון מן הקונסרבטוריון של טאלין, שם למד אצל יורי וריסטה ורומן מאסטוב, והמשיך לתואר שני בקונסרבטוריון של לנינגרד, שם למד עד 1978.
קליוסטה תפס בשנת 1974 את מקום אביו בראש המקהלה הקאמרית אלרהיים, הרכב שביצע יצירות כוראליות מתקופת הרנסאנס ועד מוזיקה עכשווית. הוא היה פרופסור לניצוח מקהלה בקונסרבטוריון של טאלין בשנים 1978 - 1980 וזכה בפרס הניצוח המצוין בתחרות המקהלות הבינלאומית על שם בלה ברטוק לשנת 1980. בתמיכה כספית של ממשלת אסטוניה הפל קליוסטה את מקהלת אלרהיים להרכב מקצועי מלא וב-1981 שינה את שמו למקהלה הקאמרית הפילהרמונית של אסטוניה. כמו כן ניצח קליוסטה על האופרה הלאומית של אסטוניה בין 1978 ל-1995.
אחרי שאסטוניה זכתה בעצמאות בשנת 1991, הוסרו רבים מן המחסומים בפני הופעות והקלטות בינלאומיות וקליוסטה עשה לו שם בהקלטות לחברת ECM ליצירות של מלחינים אסטוניים כמו וליו טורמיס, ארקי-סוון טיור, ריינו אלר וארוו פרט. בשנת 1993 הקים את התזמורת הקאמרית של טאלין; כן היה מנצח ראשי של מקהלת רדיו שוודיה בשנים 1994 - 2000 ושל המקהלה הקאמרית של הולנד בשנים 1998 - 2000.
מלבד יצירות של מלחינים אסטוניים, קליוסטה מקליט גם יצירות של בטהובן, פנדרצקי, שניטקה, רחמנינוב, מוצרט, טאנייב, ויוואלדי ועוד.
פאבל צ'רנקוב

הישגים מדעים

בשנת 1934 צ'רנקוב החל בחקר קרינה בנוזלים שבהמשך נקראה על שמו קרינת צ'רנקוב. קרינה זו הייתה 
ידועה גם לפניו אך חשבו שמקורה בלומינסציה. הוא ניתח את התופעה וגילה שאין לה שום קשר עם תופעת לומינסציה. על הישג זה, בשנת 1946 צ'רנקוב קיבל פרס סטלין ובשנת 1958 הוענק לו ולשני שותפיו למחקר, איגור תם ואיליה פרנק, פרס נובל לפיזיקה.
צ'רנקוב השתתף בבניית מאיץ חלקיקים בברית המועצות שפעל במכון לפיזיקה במוסקבה ועל עבודה זו בשנת 1952 הוענק לו פרס סטלין.
בשנת 1977 הוא קיבל פרס ברית המועצות בפעם השלישית - הפעם עבור מחקרים בתחום פיזיקה גרעינית.
על הישגיו המדעים הוענק לו פעמיים עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום של העמל ובשנת 1984 תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
ארנולד אלטרינו

ארנולד אלטרינו (Arnold Aletrino‏, 1 באפריל 1858 - 16 בינואר 1916; נקרא במקורות שונים גם אהרון או סם אלטרינו) היה סופר וקרימינולוג הולנדי, הזכור כיום בעיקר בזכות כתביו בנושא ההומוסקסואליות. הוא היה חבר בקבוצת הטחטיחרס (כלומר, "בני שנות השמונים"), חבורה ספרותית של סופרים ומשוררים צעירים שביקשו לחולל מהפכה בספרות ההולנדית של המאה התשע-עשרה, שאותה ראו כחנוטה ומוסרנית.

חייו

ארנולד אלטרינו נולד באמסטרדם לסלומון אלטרינו וסלימה פיניידה, בני הקהילה היהודית-ספרדית בעיר. בהיותו סטודנט לרפואה באמסטרדם התיידד עם פרדריק ון אדן, שעתיד היה להיעשות אחד הפסיכיאטרים המפורסמים בימיו, ומהבולטים בחבורת הטחטיחרס. הוא הצטרף לקבוצה והיה אחד הכותבים הקבועים בכתב העת שהוציאו, דֶה נִיוֶוה חִידְס (De Nieuwe Gids, "המדריך החדש"), שאותו ערך בשנים 1910–1912. הוא סיים את לימודיו ב-1886 ועבד כרופא משפחה וכן רופא של מכבי האש באמסטרדם, וכך בא לראשונה במגע עם השכבות החלשות ביותר באוכלוסייה. ב-1891 נשא לאישה את רחל מנדס דה קוסטה, שהתאבדה כעבור שש שנים. שנה מאוחר יותר נשא לאישה את אמיליה יוליה ("יוּפִּי") ון סטוקום. לא נולדו לו ילדים. בסוף ימיו חלה במחלה קשה שבעקבותיה התמכר למורפין. הוא עבר עם אשתו להתגורר בעיירה שרנה (Chernex) שליד ז'נבה בשווייץ, שם נפטר ב-1916, בגיל 57.

עבודתו

ב-1899 קיבל אלטרינו משרה כמרצה באוניברסיטה בנושאי "אנתרופולוגיה קרימינלית" - התחום שהתפתח לקרימינולוגיה המודרנית. הוא ערך מחקרים ועבודת שדה ובזכותם הגיע לכמה מסקנות מרחיקות לכת, שהיו פורצות דרך לזמנן. הוא היה מראשוני הלוחמים לזכויות ההומוסקסואלים, ויצא להגנתם בקונגרס קרימינולוגי שהתקיים ב-1902. על כך ספג ביקורת רבה, כמי ש"מגן על אי-מוסריות". בין המבקרים היה גם ראש ממשלת הולנד באותה עת. ב-1903 נסע לברלין, וביקר שם בחברתו של מגנוס הירשפלד כמה מקומות מפגש של הומוסקסואלים, ביקורים שאותם תיאר בספרו "הרמפרודיטיות ואוראניזם" (1908). ב-1912 היה בין מייסדי הסניף ההולנדי של הוועדה המדעית-הומניטרית של הירשפלד. אף על פי שהיה מתלמידיו של צ'זרה לומברוזו, שפיתח תאוריות אטוויסטיות של הפשיעה וסבר כי היא עוברת בירושה כ"ניוון" גנטי, הוא התנגד (במאמר שפרסם ב-1897) להשקפתו של לומברוזו על ההומוסקסואליות: אלטרינו טען כי הומוסקסואליות אינה קשורה בפשיעה ובמחלות נפש ויכולה להופיע גם בבני אדם בריאים ונורמטיביים מכל בחינה אחרת. בכתביו המאוחרים הוא קרא ללגליזציה של ההומוסקסואליות והוקיע את רדיפת ההומוסקסואלים בידי הרשויות, וכן התקרב לתאוריה של הירשפלד שראתה בהומוסקסואלים חלק מהמין השלישי. 
אלטרינו היה ידידו הקרוב של המשורר והסופר הצעיר יעקב ישראל דה האן, אבל נבהל ונעלב כאשר הלה הקדיש לו את ספרו הראשון, "צינורות", שעסק בהומוסקסואליות - אלטרינו ראה בכך ניסיון לנצל את המוניטין שלו לקידום רומן ביכורים. שתי הדמויות הראשיות ברומן נקראו יוֹפּ וסאם (שמות החיבה של דה האן ושל אלטרינו, בהתאמה), והרומן תיאר מערכת יחסים מינית וסדיסטית ביניהם, וכן מפגשים מיניים של שניהם עם גברים צעירים. אלטרינו ואשתו של דה האן, יוהנה דה האן - ון מארספן, ראו חובה לעצמם לרכוש מן החנויות את המהדורה כולה (שנחשבת עד היום קשה מאוד להשגה). דה האן עיבד בתוך חודשים ספורים את הרומן ופרסם גרסה חדשה ושונה למדי, ללא ההקדשה ובשינוי שמות הגיבורים ופרטים מזהים אחרים. את ספרו הבא בנושא ההומוסקסואליות בחר אלטרינו לפרסם בשם בדוי. 
אלטרינו פרסם בימי חייו כמה ספרים ומאמרים רבים בנושאי התמחותו המקצועית, אבל כתב גם ספרות יפה, בדרך כלל בנושאים קדורניים ומהורהרים, בהשפעת הנטורליזם הצרפתי והיכרותו עם השכבות החלשות בחברה ההולנדית.
אליעזר שמשון רוזנטל

על דרך הרוב

שמשון אטינגר מתייחס במאמרו "דין ויושר" למאמר של "על דרך הרוב" של הרב, הפרופ' רוזנטל. רוזנטל עומד על המשותף והשונה בין אריסטו לבין הרמב"ם. הנושא הוא בעיית היושר אשר נדונה במסגרת סוגיה בתחום היחסים שבין המשפט לבין המוסר. יש לה השלכות הלכתיות ומוסריות – היא מבטאת את אחת השאלות המרכזיות בהתנהלות המשפטית אל מול המוסר: בעיית היושר שהיא בעיה של המוסר עם הדין הכללי מול היחיד היוצא מן הכלל. הכלל משפטי, מעצם טיבו, אחד ממאפייניו הוא כלליותו. הכלל המשפטי חל על כולם – הוא חל על כל תחום, וחל על הכלל – על הציבור, הרוב, על הסטנדרט ועל המכנה המשותף. טיבו, הכלל המשפטי לא לוקח בחשבון את החריג שלא ברוב.

מהדורה מדעית של הירושלמי למסכת נזיקין

לקראת סוף ימיו שקד רוזנטל על ההדרת כתב היד אסקוריאל של הירושלמי והבאתו לדפוס במהדורה מדעית. לשם כך הוא נסע בקיץ תשלח לספריית האסקוריאל בספרד וראה את כתב היד המקורי. רוזנטל לא הספיק לסיים את עבודתו לפני שמת, ופרופסור שאול ליברמן המשיך לההדיר את כתב היד. גם ליברמן נפטר במהלך כתיבת הספר, והוא יצא לאור לבסוף בשנת תשמ"ד.

קובץ לזכרו

הוצאת ספרים מאגנס - האוניברסיטה העברית פירסמה לזכרו קובץ מחקרים בתלמוד ובתחומים גובלים, כרך שני, בעריכת משה בר אשר ובנו דוד רוזנטל, בשנת תשנ"ג.

משפחתו

בנו, דוד רוזנטל, הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. תחום עיסוקו הוא חקר התלמוד הבבלי, נוסחו ועריכתו, והוא עוסק בהכנת מהדורה ביקורתית של סדר נזיקין. בן אחר, אברהם רוזנטל, גם הוא חוקר תלמוד. נכדו, ד"ר יואב רוזנטל, משמש אף הוא כמרצה בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית.
כלתו, ימימה רוזנטל בתו של חוקר הפולקלור היהודי לאו לוי, היא ראש תחום תיעוד וחשיפה בגנזך המדינה שבמשרד ראש הממשלה.
גוויזדץ

תולדות היישוב

המסמכים הראשונים המתעדים את קורות העיירה הם מהמאה ה-14, אם כי לפיהם העיירה התקיימה עוד במאה ה-13. ככל הנראה הוקמה העיירה ביוזמתו של נסיך מקומי. מתחילת המאה ה-15 מוזכרים אצילים מקומיים בתור בעלי העיירה. מהמאה ה-16 השתייכה העיירה לאזור שהיה בשליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1715 ייסד נסיך מקומי את המנזר הברנרדיני המקומי ובנה למענו בניין עץ. רוב תושבי העיירה בתקופה זו היו יהודים, ומשפחת האצולה המקומית תמכה במנזר, בכנסייה ובבית הכנסת המקומיים.
לאחר סיפוח גליציה לאימפריה האוסטרית בשנת 1785 הפכה גוויזדץ לעיירת מסחר ומלאכה חשובה. אוכלוסייה יהודית גדלה והולכת עסקה בה במסחר. סמל העיירה, שאומץ באותה תקופה, ייצג את מושב המלך, עדות לחשיבותה של העיירה: מעין כיסא או מושב, ועליו צלב.
בשנת 1801 נפתח בעיירה בית ספר פרטי דו לשוני, פולני-אוקראיני. בשנת 1911 נפתחה בעיירה ספרייה ציבורית ובה חדר קריאה וכעבור שנה נפתח בה בית ספר בפולנית.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את העיירה, שנכללה באזור שהוקצה לה לפי הסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
במהלך הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה נשרפו בעיירה יותר מ-300 בתים ונרצחו יותר מ-3,600 תושבים, רובם יהודים.

יהודי גוויזדץ

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635. בשנת 1640 הוקם במקום בית כנסת מפואר מעץ, ומהמאה ה-18 פרשה הקהילה המקומית את חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה.
מסוף המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה ישבה בעיירה חצר אדמו"רים לבית שפירא. בשנת 1908 הוקם בעיירה סניף של תנועת המזרחי, וכן בית ספר עברי מרשת שפה ברורה.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, ופעלו בה תנועות הנוער בית"ר ובני עקיבא והשומר הצעיר. בראש קן השומר הצעיר עמד מאיר נוה (אלטנהאוס) עד לעלייתו לארץ בשנת 1936. רבים מחניכי קן השומר הצעיר הצליחו לעלות לישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. חלקם יסדו את קיבוץ גת, וקיבוצים אחרים של השומר הצעיר.
בתקופה זו נמנו בעיירה 1,234 יהודים, רוב תושביה. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה ממספר תקריות אנטישמיות.

בשואה

במהלך תקופת השלטון הסובייטי בעיירה פורקו המוסדות היהודיים בה, והולאמו בה העסקים הפרטיים. ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, כבש צבא הונגריה את העיירה, ועל יהודיה הוטלה חובת ביצוע עבודות כפייה.
בנובמבר 1941 הועברה העיירה לשליטת גרמניה הנאצית, וכעבור תקופה קצרה צוו יהודי המקום לעבור לגטו שהוקם ליד תחנת הרכבת בעיירה, וזאת תוך מספר שעות.
ב-12 אפריל 1942 בוצעה בגטו אקציה בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים, אשר במהלכה הוצתו בתי הגטו, ונרצחו ונשרפו חיים כמחצית מיושביו. יתר יהודי הגטו הועברו כעבור מספר ימים לגטו קולומיאה. חלק מהמגורשים שהצליחו להימלט ולשוב לגווידזץ ולסביבתה רוכזו בידי הגרמנים, והושבו לגטו קולומיאה, ממנו שולחו בספטמבר 1942 למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מיהודי העיירה שרדו את השואה בודדים, מהם במקומות מסתור ומהם שהספיקו להימלט לשטחי ברית המועצות.
הולמס פלייס

היסטוריה

הרשת הוקמה  בינואר 1980, על ידי קבוצת משקיעים, בשכונת צ'לסי שבלונדון. מקור השם הוא ברחוב בו שכן המועדון הראשון, רחוב הולמס. המועדון משך אליו חברים רבים, אולם הפסיד כספים. ב-1982 הוזמן אלן פישר, איש עסקים יהודי יליד דרום אפריקה, לסייע להנהלת החברה במשרה חלקית, יחד עם לורנס אלקטן, הם השקיעו כספים בפיתוח המועדון, לאחר שנתיים המועדון החל להרוויח. הסניף הראשון משך סלבריטאים מקומיים בהם הנסיכה דיאנה ויו גרנט ויצר את הבסיס להקמת שאר סניפי הרשת. משנת 1988 החלו ופישר אלקטן לנהל אותו במשרה מלאה. בשנות ה-90 הרחיבו את הרשת לרחבי בריטניה ובהמשך לאירופה. ב-1997 הונפקה הרשת בבבורסה לניירות ערך בלונדון לפי שווי שוק של 36.5 מיליון ליש"ט. בסוף 1998 הפעילה 31 מועדונים. בשנת 1999 הרוח הנקי שלה הגיעה ל-61 מיליון ליש"ט והיא הפעילה 56 מועדונים. בשנת 2003, קרנות ההשקעות הפרטיות  ברידג'פוינט ופרמירה, רכשו את הולמס פלייס תמורת 210 מיליון ליש"ט. ב-2006 "וירג'ין אקטיב", רשת מכוני כושר בבעלות המיליארדר הבריטי ריצ'רד ברנסון, מוזגה עם הזרוע הבריטית של רשת "הולמס פלייס". לאחר המיזוג הפסיקה את השימוש במותג הולמס פלייס בבריטניה. בשנת 2008 רכש אלן פישר בחזרה, תמורת 30 מיליון דולר, את הפעילות הבינלאומית של הרשת בגרמניה, אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית, ספרד, ופורטוגל בחזרה מידי הקרנות. באותה עת כבר החזיק פישר בזיכיונות הרשת בישראל, פולין, יוון, הונגריה וצ'כיה.

הולמס פלייס בישראל

הרשת בישראל הוקמה בשנת 1998 על ידי יונתן פישר, בנו של הבעלים אלן פישר. את סניף הראשון שלה פתחה בקניון עזריאלי בתל אביב. כמו כן רכשה עם כניסתה לישראל את רשת מועדוני "שייפ". לאחר עשר שנות פעילות, הרשת סיימה את שנת 2007 עם הכנסות של כ-205 מיליון שקל, עם כ-70 אלף מנויים ו-1,600 עובדים בישראל. בשנת 2012 רכש איש העסקים ריצ'י האנטר 30% מהבעלות של הרשת בישראל.  בנובמבר 2017 הונפקה הרשת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2017 מיזגה לתוכה הרשת את מועדוני גו אקטיב, ואף הודיעה על רכישת מועדון הכושר גרייט שייפ בקניון שבעת הכוכבים בהרצליה בעלות של כ-7 מיליון שקל.
בינואר 2018 השלימה הולמס פלייס את רכישת מועדון זאוס רמת גן הממוקם במגדל משה אביב.
מנכ"לית הרשת בישראל היא קרן שתוי.
צעצוע של סיפור בקיצור: פעמיים באז בבקשה

תקציר העלילה

במסעדת מזון מהיר נמצאת גרסה מוקטנת של באז שנות-אור, אשר מחליפה את מוקמו בתוך תיקה של בוני. כשחבריו של באז האמיתי מגלים את זה הם עושים הכל בשביל להציל אותו, בזמן שבאז תקוע במפגש רעים עם צעצועי ארוחות ילדים שננטשו במסעדה.

הפקה

בובת "איש הקונדור" מתייחסת לדמות בעלת אותו שם מסרט הלייב אקשן של דיסני "איש הקונדור" . בראיון אמר במאי הסרט, אנגוס מקליין, שהוא מקווה שקבוצה קטנה של מעריצי דיסני תשים לב לדמות, ואולי זה יעורר קצת בז חדש לגבי הסרט.

בקולנוע

הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-23 בנובמבר 2011, לפני הקרנת הסרט "החבובות". בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-8 בדצמבר 2011, גם לפני הקרנת הסרט "החבובות".

בהקרנה ביתית

החל מיולי 2012, הסרט זמין להורדה דיגיטלית בפריים וידאו וב-iTunes. הסרט הופץ ב-13 בנובמבר 2013 ב-DVD וב-Blu-ray כחלק מאוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 2. הסרט שוחרר גם כבונוס במהדורת ה-Blu-ray של הסרט "צעצוע של סיפור: ההסתבכות" ב-19 באוגוסט 2014.
הנוסע השמיני 4: התחייה

תקציר העלילה

בסרט המשך זה, אשר מתרחש כ-200 שנים לאחר התאבדותה של אלן ריפלי, על סיפון חללית מחקר בו צוות של מדענים מצליח לשבט בהצלחה את ריפלי מן ה-DNA שלה ולהסיר מגופה את החייזר. מטרתם של המדענים והממונים עליהם היא להשיב את גזע החייזרים לחיים על מנת לאלף אותם כך שיוכלו לשמש בתעשייה צבאית ולשימושים אחרים.
השיבוט של ריפלי מכיל חלק מן התכונות של הייצור כגון דם חומצי וכוחות פיזיים חזקים פי כמה משל בן אדם רגיל. 
ריפלי נאלצת גם להתמודד עם חייזרים משובטים ואינטליגנטים יותר מאלה שהכירה בעבר. בנוסף, מתגלה פן רגשי לכאורה בין ריפלי לבין יצור דמוי אדם שהנקבה החייזרית שהוצאה מריפלי המליטה (ולא הטילה), וזה לאחר שקיבלה מריפלי את מערכת הרבייה האנושית.
החייזרים מצליחים לחמוק מהמעבדה והורגים את כל אנשי הצוות של החללית. משום שהחללית נמצאת בדרכה לעבר כדור הארץ, ריפלי חייבת לעשות כל שביכולתה על למנוע ממהחיזרים להגיע לכדור הארץ ולהשמיד את המין האנושי.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות ולציון 55% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 66 ביקורות.
אח"י דקר

שירות בצי הבריטי

אח"י (ראשי תיבות של אוניית חיל הים) דקר הייתה במקורה צוללת מסדרת הצוללות מדגם T. הסדרה מנתה 55 צוללות שייחודן היה בחימוש כבד שנשאו: 10 צינורות (משגרים) טורפדו. הצוללות הראשונות בסדרה זו הושקו בדצמבר 1938, וכולן השתתפו במלחמת העולם השנייה. 15 מהן אבדו במלחמה.
אה"מ טוטם (Totem; כנהוג בצי הבריטי, כלי השיט בסדרה נקראים כולם בשם המתחיל באות המסמלת את הסדרה) הייתה בין הצוללות האחרונות בסדרה זו, והוטמעו בה שיפורים רבים שנלמדו במהלך המלחמה. הצוללת הושקה ב-28 בספטמבר 1943, ונכנסה לשירות ב-9 בינואר 1945. מספר הצי שניתן לה בצי המלכותי הבריטי היה P-352. אה"מ "טוטם" יצאה לפעולה ראשונה ב-8 באפריל 1945, סיור מול חופי נורווגיה. הצוללת שבה ממשימה זו ב-19 באפריל. המלחמה באירופה הייתה לקראת סיום, ולכן נשלחה הצוללת למזרח הרחוק. היא יצא למסעה ב-6 במאי, וב-26 ביולי הגיעה לפרמנטל שבמערב אוסטרליה (ליד פרת'). ב-13 באוגוסט יצאה לסיור המבצעי השני שלה, לכיוון יאווה. ימים ספורים לאחר מכן הסתיימה המלחמה מול יפן, והצוללת נשלחה חזרה לאוסטרליה ולאחר מכן שבה לבריטניה.
בתום מלחמת העולם השנייה הושבתו מרבית הצוללות מהסדרה. אלה שהושארו בשירות ובהן הטוטם יועדו למשימה של מעקב ולחימה בצוללות סובייטיות. כדי לעשותה יעילה יותר למשימה זאת עברה אה"מ טוטם בשנות ה-50 שיפוצים נרחבים, במספנות צ'טהם (בריטניה). השיפוצים כללו הארכת גוף הלחץ, הסרת תותח הסיפון, הסרת צינורות טורפדו חיצוניים, הוספת מצברים ושני מנועים חדשים, ועיצוב מחדש של ביתן הגשר.
טיטו אוקלו

טיטו לוטווה אוקלו (אנגלית: Tito Lutwa Okello; ‏1914 - 3 ביוני 1996) היה מפקד בצבאות טנזניה ואוגנדה אשר שילבו כוחות והפילו את משטרו של אידי אמין ב-1979. בנוסף, כיהן בשנים 1980-1985 כראש צבא אוגנדה. ב-1985 הוא ארגן בעזרת מחליפו בתפקיד ראש הצבא, בזיליו אולרה אוקלו, את ההפיכה שהפילה את מילטון אובוטה מן השלטון והפכה אותו למנהיג אוגנדה. נשאר בתפקיד זה כשישה חודשים עד אשר צבא ההתנגדות העממי, בהנהגת יוורי מוסבני, הדיח אותו מן השלטון. 
בנו של אוקלו, הנרי אורים אוקלו, מכהן כשר החינוך והספורט בממשלה הנוכחית (2006). אחיו, אריסנורי אופירה, נחטף מביתו על ידי קבוצת מורדים בשם צבא ההתנגדות של האל. חטיפה זו נחשבת תמוהה משום ש"צבא ההתנגדות" חוטף בדרך כלל מי שצפוי להפוך לחייל בעתיד ואילו אופירה נחטף כאשר היה בשנות ה-70 לחייו.
צבי גילת (קצין)

קורות חייו

גילת נולד בעיר בוברויסק ברוסיה לחיים ופרומה הורביץ, עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1923. גדל והתחנך בפתח-תקווה בבתי הספר פיק"א ואחד-העם. התגייס להגנה בגיל 16, ולאחר מכן נשלח על ידה לסייע בהגנת העובדים בבניית גדר הצפון (הגבול בין ארץ ישראל ללבנון, בקירוב), ופיקד על כתת-נוטרים ב-1938. התגייס למנגנון ההדרכה של ההגנה, פיתח את התוכניות לקורסי המכ"ים והמ"מים. היה מדריך ראשי ומפקד במספר גדול של קורסים בג'וערה, סייע בהכנת התשתית להפיכת ההגנה מארגון מחתרת לצבא.
ב-1939 לחם במסגרת פלוגות הלילה של אורד וינגייט ולאחר מכן הטמיע את נושא לוחמת הקומנדו והלחימה בלילה בארגון ההגנה. ב-1943 פיקד על קורס קצינים לא רשמי של מפקדים יהודים בצבא הבריטי בחולדה מטעם ההגנה על מנת להעניק להם הכשרה שהבריטים לא רצו לתת.
בשנים 1946‏-1947 למד הנדסה בטכניון ותוך כדי כך היה חלק מיחידה של ההגנה לטיפול בפורעים ערבים והענשתם. עם פרוץ מלחמת העצמאות נאלץ להפסיק את לימודיו, ומונה יחד עם חיים לסקוב למפקד בה"ד 1 וקורס הקצינים הראשון במלחמת העצמאות. כדי להימנע ממצב של שני מפקדים, תפקד גילת כסגנו של לסקוב. לטענת לסקוב, איש הצבא הבריטי, גילת נשלח לפקח עליו.
לאחר הקורס נלקח גילת עם סגל ההדרכה לקרבות לטרון. הוא השתתף בהקמת חטיבה 7 ומונה למפקד גדוד 72 של החטיבה. זמן קצר מאוד לאחר הקמתו נשלח הגדוד חסר הניסיון להשתתף בהתקפה הכושלת הראשונה על מתחם לטרון (מבצע בן נון א'), וספג אבידות כבדות. בימים שלאחר המתקפה הכושלת כבש הגדוד את הכפרים בית ג'יז ובית סוסין ברכס הגבעות שמדרום ללטרון, ובכך אפשר סלילת דרך העוקפת את מתחם הלגיון הירדני (דרך בורמה). גילת נשלח מטעם צה"ל לצ'כוסלובקיה לצורך רכישת נשק ולאימון מתנדבים יהודים מברית המועצות וצ'כוסלובקיה, שחלקם לחמו בנאצים במלחמת העולם השנייה, לקראת גיוס לצה"ל.
בהמשך שירותו בצה"ל פיקד גילת על חטיבה 8, שהוקמה מחדש כחטיבת המילואים הראשונה של צה"ל, ותרם להכנת התשתית של מערך המילואים. הוא מונה למפקד פיקוד הדרום שהוקם מחדש ופיקד עליו בתקופת הלחימה בפדאיון ופעולות התגמול, כולל הקמת סיירת שקד. פיקד על העיר תל אביב וארגונה לאפשרות תקיפה אווירית מצרית במבצע קדש. ב-1958 מונה למזכיר ראשון ונספח צבאי בשגרירות ישראל באקרה שבגאנה. סייע להידוק הקשרים עם ישראל והקמת התשתית הביטחונית של מדינה זו.
ב-1962 פרש מצה"ל ועבר לעבוד בסולל בונה כמנהל בחטיבת המפעלים של החברה.
נפטר באוקטובר 1992. נקבר בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
המשרד לתכנון ניסויי

המשרד לתכנון ניסויי - ה־OKB (או־קה־בה, ראשי תיבות ברוסית של Опытное конструкторское бюро, "אופיטנויה קונסטרוקטורסקויה ביורו", "המשרד לתכנון ניסויי") הוא כינוי סובייטי למכונים סגורים לתכנון ועיצוב אבות טיפוס של יישומי טכנולוגיה צבאית מתקדמת בברית המועצות, בעיקר בתחום התעופה והחלל. מכונים אלו היו קטנים יחסית ויצרו אבות טיפוס בלבד, לא מטוסים סדרתיים - אלו יוצרו במפעלים שהוקצו לכך על ידי המדינה.
כל משרד OKB זוהה על ידי מספר ולעיתים באופן רשמי־למחצה בשמו של המתכנן הראשי. למשל OKB-51 בראשותו של פאבל סוחוי, נודע לבסוף כסוחוי. OKB מוצלחים במיוחד שימרו את שם המתכנן הראשי גם לאחר פטירתו.
מידל טמפל

מקור השם

במקום התגוררו האבירים הטמפלרים ומכאן מקור שם האכסניה, ששכנה במרכז השטח.

היסטוריה

האכסניה נבנתה לשמש בית ספר למשפטים ולשכת עורכי דין, בה למדו ליטיגטורים את המקצוע. עם הפרדת משפט הכנסייה מהמשפט המקובל במאה ה-13 הוקמו אכסניות המשפט כבתי ספר ללימוד משפטים.
מידל טמפל הוקם באזור המערבי של "המקדש" ("The Temple") - אזור מפקדת מסדר הטמפלרים בלונדון עד פירוק המסדר בשנת 1312. כנסיית טמפל, כנסיית המסדר, עודנה עומדת באזור מידל טמפל במעמד "מוזרות מלכותית". 
במרכז בית הספר עומד אולם מידל טמפל (Middle Temple Hall) שבו סעדו הסטודנטים ולמדו משפט מעורכי הדין החברים באכסניית המשפט. גם בימינו חובה על הסטודנטים לנכוח במספר ארוחות ערב באולם זה. באולם נערכה בכורת הצגתו של ויליאם שייקספיר, הלילה ה-12.
בשנת 1852 הפסיקו אכסניות המשפט לשמש כבתי ספר למשפטים וכיום משמשים מרבית בנייני האכסניה כמשרדי עורכי דין. האכסניה מעניקה כיום השכלה משלימה לעורכי דין באמצעות קורסי העשרה. כמו כן דואגים החברים באכסניה למתן הזדמנות למעוטי יכולת לקבל השכלה משפטית באמצעות מלגות בשווי כולל של למעלה ממיליון ליש"ט (הסכום נכון לשנת 2005).
בשנים האחרונות משמשים מבני מידל טמפל כרקע לצילומי סרטים, בשל אופיים המיוחד לימי הביניים.
צ'ודניב

היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה במסמכים משנת 1416.
ב-1660, בין התאריכים 27 בספטמבר ל-4 בנובמבר, התנהל במקום קרב צ'ודנוב, אשר היה חלק ממלחמת רוסיה-פולין (1654–1667), והסתיים בניצחון פולני.

יהודי העיר

בין השנים 1906 - 1908 כיהן  בעיר רבי אברהם יהושע השיל טברסקי (צ'ודנוב) כאדמו"ר מלויעב, ולאחר מכן עבר לגור במוזיר.

מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי העיר

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,000 יהודים, כמחצית מתושביה. ב-7 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הוורמאכט, ויהודיה רוכזו בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב, מחובת ביצוע עבודות כפייה וממעשי התעללות ורצח.
ב-9 בספטמבר 1941 הובלו במשאיות כ-900 מיהודי הגטו שבעיר לבורות ירי בפארק המקומי, שם נרצחו. ב-16 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים והשוטרים האוקראינים בבורות סמוכים למעלה מ-1,700 יהודים נוספים מהגטו, תוך קבורת חלק מהילדים בחיים. ב-21 באוקטובר 1941 חוסל סופית גטו צ'ודניב.
ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב

ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב (ברוסית: Владимир Дмитриевич Набоков; ‏ 21 ביולי 1870 - 28 במרץ 1922) היה מדינאי, קרימינולוג ועיתונאי ליברל-דמוקרט רוסי. אביו של הסופר הנודע ולדימיר נבוקוב, ולכן נקרא גם ולדימיר נבוקוב האב.

משפחתו וראשית ימיו

נבוקוב נולד בצארסקויה סלו למשפחה אריסטוקרטית. אביו, דימיטרי (1827–1904) היה שר המשפטים בממשלת הצאר אלכסנדר השני. אמו, מריה פון קורף  (1842–1926) הייתה ברונית גרמנית-בלטית מקורלנד.
נבוקוב למד משפטים וקרימינולוגיה באוניברסיטת סנט פטרבורג ולימד בבית הספר למשפטים בעיר. ב-1897 נשא לאשה את אלנה איוונובנה (1876-1939) ולזוג נולדו חמישה ילדים: ולדימיר, סרגיי (1900–1945), קיריל (1911–1964), אלנה (1906–2000) ואולגה (1903–1978).

חיים פוליטיים ברוסיה

בין השנים 1904-1917 ערך את העיתון "נאום" (Речь). ב-1906 נבחר לדומה (בית הנבחרים) מטעם המפלגה הדמוקרטית החוקתית (ה"קדטים").
לאחר מהפכת פברואר 1917 כיהן כשר בממשלת המעבר הרוסית.
עקב מהפכת אוקטובר נמלטה משפחת נבוקוב מסנט פטרסבורג, תחילה לחצי האי קרים, בו הקימו הרוסים הלבנים רפובליקה קצרת ימים, בה כיהן כשר משפטים ולאחר מכן, ב-1919 עבר ללונדון.

חייו ומותו בברלין

בעוד ולדימיר נבוקוב הצעיר נשאר באנגליה לצורכי לימודים בקיימברידג', עברו ב-1920 נבוקוב האב ומשפחתו לברלין, מרכזם של רוב הגולים הרוסים באותה תקופה. 
נבוקוב השתלב עד מהרה בחברת המהגרים ובצמרת ההנהגה של מפלגת הקדטים בברלין. הוא ערך והוציא לאור את העיתון Rul ("הגה") שהצטיין בגישה דמוקרטית, ליברלית ופרו-מערבית וסלד באופן גלוי מכל קיצוניות ימנית או שמאלית. 
מפלגת הקדטים הרוסית בברלין התפלגה לפלג שביקש לחזור לרוסיה ולשאת ולתת עם הבולשביקים, בראשות פאבל מיליוקוב ולפלג שביקש לבסס חברה רוסית-מערבית חלופית בברלין, בראשותו של נבוקוב. ב-28 במרץ 1922 כינסו מיליוקוב ונבוקוב דיון פומבי באולם הפילהרמונית של ברלין. לאולם הצליחו להיכנס שני צעירים רוסים מלוכנים-ימנים קיצוניים, שביקשו לרצוח את מיליוקוב. השניים, שבלסקי וטבוריצקי, היו ממקורביו של פיודור וינברג ושל חוגים קדם-נאציים. עם תחילת האספה קמו ממקומם והחלו לצעוד לכיוון הבמה, תוך שירת שירים לאומניים. כאשר שלף שבלסקי אקדח וכיוון אותו אל מיליוקוב, זינק נבוקוב על מנת לסכל את הרצח, אולם המתנקשים ירו בנבוקוב מספר כדורים עד שהתמוטט ומת.
נבוקוב הבן שהה אותה עת בברלין, במסגרת ביקור משפחתי והאירוע מוזכר בספרו האוטוביוגרפי "דבר, זיכרון".