google/wiki40b huggingface dataset:
רות נבו

ביוגרפיה

רות נבו נולדה ב-1924 ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בת למשפחת ויינברן (Weinbren), לאב יליד ליטא שהיגר ליוהנסבורג בשנת 1902 והיה רופא מרדים ומייסד אגודת המרדימים בעיר, ולאם ילידת דרום אפריקה שמשפחתה הייתה ממוצא אוקראיני.
את התואר הראשון למדה ביוהנסבורג באוניברסיטת Witwatersrand, אוניברסיטה ליברלית פרו שיוויונית ומעורבת. בשנת 1947 עזבה לאנגליה במטרה לסיים את לימודי התואר השני, תחילה באוניברסיטת לונדון ולאחר מכן אוניברסיטת קיימברידג'.
השואה ומאורעות מלחמת העולם השנייה עוררו בה את יהדותה, ובשנת 1950 עלתה לישראל ואת עבודת המחקר שלה סיימה, תוך לימוד שפת המקום באולפן עברית בקיבוץ משמרות.
בשנת 1952 נישאה לנתן נבו, מורה לעברית באליאנס.

קריירה אקדמית

פרופ' נבו הייתה שנים רבות חוקרת ומרצה לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית, במהלכן יצאה ללימודי דוקטורט באנגליה ומהמחקר שעשתה בספריית המוזיאון הבריטי, נולד ספרה הראשון "שירים של ענייני דיומא", שנושאו היה התפתחות הסגנון הסאטירי אצל משוררים ליריים שבעתות מלחמה כתבו שירה פוליטית.
במהלך השנים התמקדה בחקר שירתו של שייקספיר ובשירת המאה ה-17 והמאה ה-20. כן השתייכה לאסכולת הביקורת החדשה. פרופ' נבו הייתה לחוקרת בעלת שם עולמי ביצירתו של שייקספיר, וספריה ופרסומיה בחקר הספרות האנגלית בכלל ויצירת שייקספיר בפרט, מאוזכרים ומצוטטים רבות במסגרת המחקר והספרות בתחום בארץ ובעולם.  
נבו, תרגמה את ספר השירה "שירים נבחרים" של חיים נחמן ביאליק, שיצא בשנת 1981. ואת "מסעות בנימין האחרון מטודלה" של יהודה עמיחי, שהיה ידידה וסטודנט שלה. במשך 15 שנה שמשה נבו עורכת בכתב העת Hebrew University studies in literature and the arts (HSLA) של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1986 נבחרה פרופ' נבו לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והייתה אחת משתי הנשים הראשונות (ובמשך שנים רבות גם היחידות) שהיו חברות בה.

העיסוק בציור

רות נבו מעידה על עצמה שהמשיכה שלה לעיסוק בציור החלה עוד בימי ילדותה ביוהנסבורג, וכי מאז לא עזבה אותה "הכמיהה לאחוז ביפי העולם ולרשום אותו". 
נבו שאפה ללמוד ציור עוד בצעירותה, והחלה לפעול כציירת חובבת, אך רק לאחר פרישתה המוקדמת מהקריירה האקדמית, עברה לעסוק בציור בעיסוק מלא. תחילה למדה אצל יצחק ימין ויוסף הירש ובהמשך ב-The Art Students League בניו יורק. יחד עם זאת, מקום מיוחד בהתפתחות התפיסה האומנותית שלה ייחסה נבו לידידתה, הציירת רות לוין, עליה כתבה נבו: "בהשראת עבודתה למדתי שהציור איננו תיעוד אלא פירוש של המציאות".  
נבו הציגה במשך השנים כמה וכמה תערוכות יחיד וחלק מעבודותיה נמצאות במשכני האקדמיה למדעים ובאוניברסיטה העברית.
ואדי חנין

היסטוריה

על פי אחת המסורות, ואדי חנין ("חנין" בעגה המקומית הוא שושנים) נקרא על פי מקום מוצאו של שבט קדעה התימני, שהתיישב באזור במאה השביעית במהלך הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל ]. 
בשנת 1872 רכשו ארבעה בקים ערבים שטח גדול לשימוש חקלאי, מהממשל העות'מאני.]
ראשיתו של הכפר בשנת 1926 כיוזמה פרטית של ערבי מחמולת אבו ג'בר מן הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל חרב. החמולה עסקה בגידול אבטיחים ולכן הוא הקים סוכת אבטיחים לצד הדרך הראשית יפו-עזה. העסק שגשג והפך תוך זמן קצר למבנה קבע שכלל חנות כלבו ובית קפה. עיסוקם של רבים מבני נס ציונה בפרדסנות הצריך כוח אדם עונתי רב ואפשר לערבים רבים מן הסביבה להשלים כך את הכנסותיהם. 
בנוסף, תנופת הפיתוח במושבות נס ציונה, ראשון לציון ורחובות הסמוכות, יצרה מקומות עבודה רבים נוספים לערביי הסביבה. מיקומה של נס ציונה על צומת דרכים (הדרך הראשית יפו-עזה והדרך מרמלה לנבי רובין), שימש גם הוא גורם להתיישבות הערבים במקום והם בנו את בתיהם בצמוד ליישוב העברי.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בוואדי חנין 280 תושבים ב-55 בתים.
חברת האוטובוסים הערבית שהפעילה קו מיפו לעזה הקימה תחנה בכפר ומשרד בצמוד אליה.
בשנת 1934 החל מוח'תאר הכפר, שוקרי אל-תאג'י, בבניית מסגד בכפר. בכפר לא היה בית ספר וילדי הכפר למדו בבית הספר בכפר הסמוך סרפנד אל חרב. במהלך שנות ה-40 הכפר הפך למקור האספקה המרכזי של תושבי האזור בגלל מיקומו האסטרטגי על הדרך הראשית מיפו דרומה.]
בסקר הכפרים ב-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר בכ-1,620 מוסלמים. שטח הכפר נאמד ב-5,401 דונם, מהם 3,211 דונם בבעלות יהודית. אוכלוסייתה של נס ציונה הסמוכה נאמדה ב-1,760 יהודים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות והתערערות המצב הביטחוני עזבו התושבים המבוססים והעשירים יותר (למעלה מ-1,000) את הכפר בחודש ינואר 1948 בתקווה שיוכלו לשוב מאוחר יותר. יחידות סדירות של ההגנה נכנסו לכפר ב-17 באפריל ופינו מזרחה את מעט התושבים שנמצאו בו.
רוב בתי הכפר ובעיקר המבנים שהיו סמוכים לדרך הראשית נהרסו וצריח המסגד נהרס, בעוד שגוף המסגד הוסב לשמש כבית כנסת על ידי תושבי נס ציונה הסמוכה, ונקרא כיום "גאולת ישראל". 
השם הערבי הונצח בשמו של רחוב "עמק השושנים" היוצא מרחוב ויצמן מערבה.
כ-10 בתים שרדו מן הכפר, ומשמשים כיום את המכון למחקר ביולוגי ואת המרכז הרפואי לבריאות הנפש באר יעקב - נס ציונה.
קורטו מלטזה

קורטו מלטזה הוא דמות בדיונית, מלח-הרפתקן, פרי עטו של סופר הקומיקס האיטלקי הוגו פראט. סדרות קורטו מלטזה תורגמו לשפות רבות. הספרים לא תורגמו לעברית.
קורטו מלטזה (קורטו ממלטה) הוא קפטן לקוני, שהרפתקאותיו מתרחשות בתחילת המאה ה-20 (עד שנות ה-20 שלה). מתואר כ"קשוח אך בעל לב זהב", אוהד ומגן החלשים. 
הוא נולד בוולטה בירת מלטה ב-10 ביולי 1887, בנו של מלח בריטי מקורנוול ושל מכשפה צועניה מגיברלטר. כנער, חרט את קו החיים שלו על אגרופו, כקביעה כי גורלו בידיו. למרות שהוא מציג עמדה נייטרלית, הוא מצדד אינסטינקטיבית בחלכאים ובמדוכאים. 
הדמות הוצגה לראשונה בסדרה "Una Ballata del Mare Salato" - "בלדת הים המלוח" שיצאה לאור ב-1967 ועסקה במבריחים ושודדי ים באיי האוקיינוס השקט בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ב-1970 פראט החל סדרת סיפורי קורטו מלטזה קצרים למגזין קומיקס צרפתי, "Pif gadget". ב-1974 הוא חזר לסיפורים באורך מלא, ושלח את קורטו לסיביר של 1918 בספר "Corte sconta detta arcana" - "קורטו מלטזה בסיביר".
ההרפתקה הראשונה כרונולוגית של קורטו, "La giovinezza" - "השנים המוקדמות", מתרחשת בזמן מלחמת רוסיה-יפן. בכמה סיפורים קצרים (שכונסו בספרים "Les Éthiopiques" - "האתיופיים", "Les Celtiques" - "הקלטיים" ) את מלחמת העולם הראשונה הוא חווה במספר אתרים, משתתף במלחמת האזרחים ברוסיה לאחר מהפכת אוקטובר וצץ בשלבים המוקדמים של איטליה הפאשיסטית. בסדרה אחרת, "Gli Scorpioni del Deserto" - "עקרבי המדבר" הוא מתואר כנעדר במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
דמותו של קורטו מגלמת את הספקנות של פראט באשר לאמיתות לאומיות, אידאולוגיות ודתיות. קורטו מתיידד עם אנשים מכל קצווי הקשת, כולל רספוטין, דמות של רוסי רצחני (שאינו זהה לרספוטין ההיסטורי, מלבד כמה קווי דמיון פיזי ומספר תכונות אופייניות), היורש הבריטי טריסטן בנטם, כוהנת הוודו "פה זהב", והאקדמאי הצ'כי ג'רמיה סטיינר. הוא פוגש ומכיר גם מספר דמויות היסטוריות כמו ג'ק לונדון, ארנסט המינגוויי, הרמן הסה, בוץ' קסידי, הגנרל הרוסי רומן אונגרן פון סטרנברג ואנוור פאשה הטורקי. מכריו מתייחסים אליו בכבוד רב, כך למשל שיחת טלפון מסטלין משחררת אותו ממאסר ואיום בהוצאה להורג בגבול טורקיה וארמניה.
הספר האהוב על קורטו הוא "אוטופיה" של תומאס מור, אך הוא מעולם לא סיים לקרוא אותו. הוא קורא גם ספרים של ג'ק לונדון, הרמן מלוויל, ג'וזף קונרד, רוברט לואיס סטיבנסון, לאופולדו לוגונס. 
סיפורי קורטו מלטזה נעים בין הרפתקאות המבוססות היסטורית לבין רצפי חלום אוקולטיים. הוא נוכח בירי בברון האדום, עוזר לאינדיאנים בני "חיברו" בדרום אמריקה ובורח מהפשיסטים בוונציה, אך גם עוזר למרלין ולאוברון להגן על בריטניה ומבקר ביבשת האבודה "מו".
ב-1976 הספר "בלדת הים המלוח" זכה בפרס ל"ספר הקומיקס הריאליסטי הזר הטוב ביותר" בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי ב-Angoulême (צרפת).
ב-2002 יצא לאקרנים סרט אנימציה דובר צרפתית המבוסס על הספר "קורטו מלטזה בסיביר".
יואל גמזו

יואל גמזו  (נולד ב-1987) הוא מנצח ישראלי.
גמזו נולד ברמת גן. בגיל ארבע החל לנגן בצ'לו, אך לאחר מספר שנות נגינה החליט להתמקד בניצוח. בגיל 15 עזב את ישראל ונסע ללמוד בניו יורק במלגה מיוחדת. 
מניו יורק המשיך גמזו למילאנו, פריז, לונדון וקבע את משכנו בברלין. בלונדון הקים את תזמורת מאהלר הבינלאומית, שנגניה מתכנסים שלוש פעמים בשנה ויוצאים למסעות קונצרטים ברחבי העולם. בשנים האחרונות ניצח גמזו על תזמורות שונות בעולם וזכה בפרס בתחרות על שם מאהלר בגרמניה.
בראשית שנת 2010 ניצח גמזו על הקאמרטה הישראלית ירושלים ועל התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הופעתו הראשונה בישראל. בשנת 2011 השלים אף הוא את הסימפוניה העשירית של מאהלר, לציון 100 שנים למות המלחין (קיימים כבר שישה נוסחי-השלמה קודמים).
ב-2012 התמנה לכהונת "מנצח בית ראשי" בבית האופרה של קאסל. 
גמזו הוא נכדו של מבקר התיאטרון חיים גמזו.
משה מצליח

משה (מושון) מצליח היה מנהל הערוץ הראשון בשנים 2013-2007.
בעל תואר בוגר במינהל עסקים ומינהל ציבורי. למד תיאטרון באוניברסיטה העברית.
בשנים 1966–1968 היה מנהל הצגה ומנהל ייצור (מפיק) בתיאטרון החאן הירושלמי.
בשנת 1968 הצטרף מצליח לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית כמעצב תפאורה ואחראי על ביצוע תפאורות. 
בשנים 1973–1996 כיהן מצליח כמנהל מחלקת אמנות בערוץ הראשון שמנתה כ-60 עובדים, בשלל תחומים: גרפיקאים, מעצבי תפאורות, מאפרות, מלבישים, ארטס ומבצעי תפאורות.
משנת 1996 ועד שנת 2007 כיהן כמנהל חטיבת המבצעים וההפקה של הערוץ הראשון והופקד על 350 עובדים במחלקות השונות.
בשנים 2007–2013 ניהל את הערוץ הראשון. בתוקף תפקידו היה חבר בצוות המשותף עם משרד האוצר לתוכנית הרפורמה ברשות השידור. באפריל 2013 פרש לגמלאות.
זכה יחד עם בנו אבנר מצליח בפרס הראשון לכתיבת התסריט הקצר הטוב ביותר לשנת 2017 מטעם עיתון הארץ, קרן גשר ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
הר אלן (אדמת ויקטוריה)

גילוי ההר

ההר מופה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה  מוולינגטון שבניו זילנד. 
המשלחת חקרה את האזור בין השנים 1960–1959. 
ההר נקרא על שם א.ד. אלן (A. D. Allen), אחד הגאולוגים של משלחת החקר.

לקריאה נוספת

• B.R. WILLIAMSON, K.J. KREUTZ, P.A. MAYEWSKI, N.A.N. BERTLER, S. SNEED, M. HANDLEY, D. INTRONE, A coastal transect of McMurdo Dry Valleys (Antarctica) snow and firn: marine and terrestrial influences on glaciochemistry, Journal of Glaciology, Vol. 53, No. 183, 2007, P 686
נווה עופר

היסטוריה

נווה עופר הוקמה על חורבות השכונה הערבית אבו כביר, שהייתה שייכת לעיר יפו, והוקמה בשנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי תושבי הכפר המצרי תל אל־כביר. התושבים הערבים התפרנסו מפרדסנות, תעשייה קלה ומסחר.
במלחמת העצמאות נהרסו ופוצצו מרבית בתי השכונה, שהיוותה איום על העיר תל אביב, ותושביה הערביים גורשו ממנה או נטשוה. לאחר מלחמת העצמאות השכונה ההרוסה הייתה נטושה.
בסוף שנות ה-60 השכונה אוכלסה בעולים מצפון אפריקה ובולגריה והיא נקראה בשם "תל כביר". בשנות ה-70 נבנו שיכונים חדשים במסגרת פרויקט שיקום שכונות, והיא אוכלסה במשפרי דיור משכונות כמו שבזי בדרום תל אביב ועולים מחבר המדינות, בעיקר יוצאי בוכרה וגאורגיה. השיקום לא היה רק פיסי, ובמסגרת השיקום החברתי והתדמיתי בשנים 1977-1983, הוחלף שמה מ"תל כביר" ל"נוה עופר" (כיום נכתב שם השכונה כ"נווה עופר"). בטקס שנערך בפינת הרחובות גרינבוים ובן-צבי בתאריך 26 באפריל 1983, נקראה השכונה על שמו של אברהם עופר, שר השיכון בין יוני 1974 לינואר 1977. שכונה אחות בשם זהה הוקמה בבאר שבע כשנה לאחר מכן.

השכונה כיום

בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה השכונה פרויקט שיקום שני והתחדשות עירונית, שבמסגרתה זוגות צעירים עברו לשכונה. למרות ניסיונות השיקום, שכללו הרחבה ושיפוץ בנייני המגורים כמו גם הקמת שיכונים חדשים, גודל יחידת הדיור הממוצעת בשכונה נמוך מ-60 מ"ר ורווחת הדיור עומדת על כ-20 מ"ר לנפש - ערך זה נמוך בכ-40% מהממוצע העירוני.

גבולות

גבולותיה של נווה עופר הם: בצפון דרך בן צבי, בדרום נתיבי איילון ומשרד הרישוי, במערב רחוב היינריך היינה המתחבר בצפונו לרחוב שלבים ביפו ובדרומו למחלף וולפסון שעל נתיבי איילון ובמזרח רחוב תל גיבורים עד לדרך פנחס לבון.
פנס קסם

פנס קסם (בלטינית: Laterna magica) הוא מכשיר אופטי המשמש להקרנת תמונות על מסך. פנס הקסם היה המקור למספר פיתוחים בתחום הקולנוע והאנימציה.

עקרון פעולה

עקרון פעולתו של פנס קסם זהה לעקרון הפעולה של מקרן שקופיות. המכשיר מורכב ממקור אור ומכלול של עדשות. אם מציבים תמונה שקופה למחצה בין מקור האור לעדשות ניתן להקרין את התמונה על מסך שמוצב במרחק מה מהמכשיר. העדשות משמשות לצורך מיקוד התמונה על המסך.

היסטוריה

פנס קסם נטול עדשות הומצא בתחילת המאה ה-15 על ידי ג'ובאני דה פונטנה, רופא איטלקי. לא ברור אם דה פונטנה בנה בפועל פנס קסם או שהוא הסתפק ברישום ההמצאה בספרו Liber Instrumentorum.
יש המייחסים את המצאת פנס הקסם לאתנסיוס קירכר, כומר גרמני, שתיאר בשנת 1671 באופן מפורט מקרן המבוסס על מנורת שמן. התמונות, שצוירו על זכוכית, הוקרנו על מסך, אשר הוצב במרחק של מטרים ספורים מהמכשיר. השאלה אם קירכר השתמש בהמצאה שלו בעדשות טרם הוכרעה.
מבין המפתחים הראשיים של פנס קסם בעל עדשות ראוי להזכיר את כריסטיאן הויגינס ההולנדי ואת תומאס רסמוסון ולגנשטיין הדני. האחרון היה גם זה שטבע את השם פנס קסם, ועסק בצורה נמרצת בהפצת המכשיר ברחבי אירופה.

פיתוחים שמקורם בפנס קסם

במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 רווח השימוש בפנסי קסם לצורך מופעים לקהל הרחב. מופעים אלו, שהיו אבות הקולנוע המודרני, נעשו על ידי בעלי מקצוע, אשר נדדו מעיר לעיר. הגרסאות הראשונות של מקרני הקולנוע, כמו למשל הזואטרופ, הזואופרקסיסקופ (zoopraxiscope) והפרקסינוסקופ היו מבוססים על פנס קסם. פרקסינוסקופ הבנוי מפנס קסם הומצא על ידי אמיל ריינו בשנת 1878, ושימש אותו כעבור 14 שנה לצורך מופע הקרוי תיאטרון חזותי. הזואופרקסיסקופ הומצא בשנת 1879 על ידי אדוארד מייברידג' במסגרת ניסוייו לרשום בעזרת מערך של מצלמות את תנועת הרגליים של סוס דוהר. המכשיר שימש אותו בהרצאות שנשא על ממצאיו.
דניס שפובלוב

ביוגרפיה

שפובלוב נולד בתל אביב, ישראל. הוריו עלו מרוסיה. אביו ויקטור נוצרי ואימו טסה יהודייה. משפחתו היגרה עמו לקנדה לפני יום הולדתו הראשון. לו אח גדול. את דרכו בעולם הטניס החל בגיל 5, בבית ספר לטניס בטורונטו שפתחה אימו. כיום אמו ממשיכה לאמן אותו בנוסף למרטין לורנדאו ועודד "דדי" יעקב.

2015

באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בספטמבר 2015 זכה שפובלוב ביחד עם פליקס אוגר-אליסיאם מקנדה בתואר לזוגות נערים ב-2 מערכות (7–5, 7–6) לאחר שניצחו צמד מארצות הברית.

2016

באליפות וימבלדון שנערכה ביולי 2016 זכה שפובלוב בתואר לנוער ליחידים, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אלכס דה מנואר מאוסטרליה ב-3 מערכות (4–6, 6–1, 6–3). נוסף לכך, הוא הגיע למשחק הגמר בטורניר לזוגות נערים ביחד עם פליקס אוגר-אליסיאם מקנדה והפסידו לצמד קנת רייזמה מאסטוניה וסטפנוס ציציפס מיוון.

2017

ב-5 בפברואר 2017 שיחק שפובלוב נגד קייל אדמונד, במשחק החמישי והמכריע בהתמודדותה של נבחרת קנדה בשמינית גמר גביע דייוויס מול בריטניה. במהלך המשחק, כאשר הבריטי הוביל 3-6, 4-6 ו-1-2, שפובלוב ביצע טעות לא מחויבת והביע את תסכולו בחבטת כדור שפגע בעינו השמאלית של השופט הראשי. שפובלוב הפסיד טכנית ונקנס על ידי ארגון הטניס העולמי ב-7000 דולר. בטורניר קווינס בלונדון  על מגרשי דשא שנערך ביוני אותה שנה הוא ניצח בסיבוב הראשון את קייל אדמונד ב-3 מערכות (6-7, 6-4, 4-6) ובסיבוב השני הפסיד לתומאש ברדיך מצ'כיה (14 בעולם) ב-3 מערכות צמודות (7-6, 6-7, 7-5). 
ביולי 2017 הגיע שפובלוב  לסיבוב הראשון באליפות וימבלדון והודח על ידי ירז'י ינוביץ' מפולין ב-4 מערכות (6-4, 3-6, 6-3, 7-6). 
באוגוסט 2017 הוא קיבל כרטיס חופשי לגביע רוג'רס במונטריאול והגיע לשלב חצי הגמר בו הפסיד לאלכסנדר זברב מגרמניה (8 בעולם) ב-2 מערכות (6-4, 7-5). בכך הפך שפובלוב לשחקן הטניס הצעיר ביותר בהיסטוריה שהעפיל לרבע גמר ולחצי גמר סבב המאסטרס העולמי 1000 של ה-ATP. בדרך למשחק חצי הגמר הוא ניצח בסיבוב השני את חואן מרטין דל פוטרו מארגנטינה (31 בעולם) ב-2 מערכות (3-6, 6-7), בסיבוב השלישי הוא ניצח את רפאל נדאל (2 בעולם) ב-3 מערכות (6-3, 4-6, 6-7) ומנע ממנו להתברג במקום הראשון, וברבע הגמר הוא ניצח את אדריאן מנארינו מצרפת (42 בעולם) ב-3 מערכות (6-2, 3-6, 4-6).
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הגיע שפובלוב לשלב שמינית הגמר שבו הפסיד לפבלו קרנו בוסטה מספרד (19 בעולם, 12 בטורניר) ב-3 מערכות (7-6, 7-6, 7-6). בדרך לשמינית הגמר הוא ניצח שני משחקים בשלב המוקדמות, הוא ניצח בסיבוב הראשון את דניל מדבדב מרוסיה (54 בעולם) ב-3 מערכות (5-7, 1-6, 2-6), בסיבוב השני את ז'ו-וילפריד צונגה מצרפת (12 בעולם, 8 בטורניר) ב-3 מערכות (4-6, 4-6, 6-7) ובסיבוב השלישי את קייל אדמונד מבריטניה ב-3 מערכות (6-3, 3-6, 3-6, 0-1).

2018

באליפות אוסטרליה שנערכה בינואר 2018 הגיע שפובלוב לסיבוב השני שבו הפסיד לז'ו-וילפריד צונגה מצרפת (15 בעולם) ב-5 מערכות (3-6, 6-3, 1-6, 7-6, 7-5).
באליפות צרפת שנערכה ביוני אותה שנה הוא הגיע לסיבוב השני שבו הפסיד למקסימיליאן מרטרר מגרמניה ב-4 מערכות (5-7, 7-6(7-4), 7-5, 6-4). בסיום הטורניר הוא הגיע לדרוג השיא שלו, 23 בעולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בתחילת ספטמבר הפסיד שפובלוב בסיבוב השלישי לקווין אנדרסון מדרום אפריקה (5 בעולם) ב-5 מערכות (4-6, 6-3, 6-4, 4-6, 6-4).
ד"ר סוס (סדרת טלוויזיה)

פורמט

העונה הראשונה והעונה השנייה באו בפורמט שונה, הפתיח והסיום של העונות והשירים שלהן נשמעות שונות זו מזו במהלך שתי העונות, בגרסה הישראלית שיר הפתיחה לא השתנה גם בעונה השנייה.

עונה ראשונה

בכל פרק ישנו סיפור אחד חדש המבוסס על דמות של ד"ר סוס כגון: ירטל הצב והורטון הפיל. האלמנט הוא שאת הסיפורים עצמם מספר חתול תעלול שמנחה את התוכנית (ולעיתים אף מככב בסיפורים).

עונה שנייה

בעונה השנייה החתול שוב מנחה ואליו מצטרפים החתולים הקטנים, וטרנס הציפור. בכל פרק ישנם שלושה סיפורים שונים המלמדים על נושא מסוים, והחתול משתמש בסיפורוסקופ שלו כדי למצוא את מקומות הסיפורים כמו: "סוסוויל", "הג'ונגל של נול", "הממלכה של דיד" ו"הר קרמפיט".
מיירון בוליטר

מיירון בוליטר (באנגלית: Myron Bolitar) היא הדמות המרכזית בסדרת ספרי מתח מאת הסופר האמריקני-יהודי הרלן קובן. הסדרה כוללת אחד עשר ספרים וסיפור קצר. כמעט כולם תורגמו לעברית והופצו בישראל בתרגומו של ירון פריד בהוצאת ידיעות ספרים יחד עם שאר ספריו של הרלן קובן.
הסיפור הקצר "The Rise and Fall of Super D" והספר האחד עשר ״Home" טרם תורגמו לעברית.
בין ספרי הסדרה אין קשר עלילתי, אך הדמויות זהות באופן כמעט מלא. בחלק מספרי הסדרה, מיירון בוליטר מספר את הסיפור בגוף ראשון. מיירון היה כדורסלן מבטיח אך עקב פציעה פרש מהמקצוע. הוא מקים את "מ"ב ייצוג ספורטאים ואמנים", סוכנות שבתחילה מייצגת ספורטאים, אך בהמשך גם אמנים. בסוכנות עובדת גם אספרנזה, מתאבקת לשעבר המכונה "פוקהונטס", וחברתו הטובה של מיירון. חברו הטוב של מיירון, וין, הוא בן למשפחה עשירה, מפונק, ובעל כישורים פיזיים חריגים, המוכר בביטוי בו הוא משתמש כשהוא עונה לטלפון - "דבר ברור". על אף שנראה כי מיירון הוא הביריון מבין השניים, מיירון הוא זה שנאלץ לרסן את ווין, לעיתים קרובות בלי הצלחה. ווין מתואר כבחור קר ונוקשה מאוד המתייחס לנשים בתור חפצי מין. ווין מתואר כאחד הטובים בעולם בקונג פו ובאמנויות לחימה שונות. מלבד זאת יש לו תמיד שני אקדחים וסכין ויש לו קשרים כמעט בכל מקום. הוא הצד הפרוע והחזק של הצוות אך למרות זאת הוא עוזר פעמים רבות למיירון גם בחלק החשיבתי. מיירון מאופיין כדמות סרקסטית ביותר, אך עם זאת רומנטית כלפי בנות זוגו, היודעת להעביר ביקורת גם על עצמה, בעל יכולת פיזית גבוהה ושליטה מעולה בנשק. הוא בחור גבוה (1.93 מטרים), שלדבריו מביט על הארבעים מהצד הפחות יפה.
עוד מהדמויות המופיעות בכמה מספרי הסדרה: אלי ויילדר- אחת מבנות זוגו של מיירון, אלמנה שבעלה נרצח באירועי ה-11 בספטמבר; זורה, סוכן מוסד לשעבר הידוע בכך שהוא לובש בגדי אישה; סינדי הגדולה, הייתה שותפה של אספרנזה בקרבותיה בעבר וכיום משמשת כמזכירה במ"ב ייצוג ספורטאים ואמנים; תרז קולינס, המופיעה בעיקר בספר "דם חם", לה ולמיירון היה רומן לפני כמעט עשור, והיא פונה אל מיירון על מנת שיעזור לה למצוא את בעלה לשעבר. דמויות נוספות: אמילי דאונינג ( חברתו לשעבר של מיירון, לפני שנישאה בליל כלולותיה היא ומיירון קיימו יחסי מין ונולד להם ילד. עם זאת מיירון מתוודע לכך רק שלוש עשרה שנים מאוחר יותר ועוזר להצילו ממוות) ג'סיקה קאלוור, אל ואלן (הוריו של מיירון) ועוד.
בעקבות הסדרה החל קובן בכתיבת ספין אוף, סדרת "מיקי בוליטר", אחיינו של מיירון, שממשיך את העלילה ומיירון עצמו משתתף בה לעיתים רחוקות. הספר האחרון על מיירון, "אבק שריפה", מהווה פיילוט לסדרה החדשה. עד כה יצאו שלושה ספרים בסדרה: "מחסה", "מרחק של שניות" ו"סודות באפילה".
לימוני אירופי

תיאור

בצדו העליון הזכר הוא בצבע צהוב גופרתי והנקבה בצבע לבן עם גוון ירקרק, אבל לשניהם נקודה כתומה במרכז כל כנף. הם אף פעם לא נחים בעוד כנפיהם נשארות פתוחות וקשה להבדיל בין נקבות לזכרים לפי חלקם התחתון, למרות שנקבות בהירות יותר. צורת כנפיהן ייחודית בקרב פרפרים הנפוצים בבריטניה (למרות שישנם מינים דומים וקרובים מאוד בדרום ומזרח אירופה) ונועדו לשמש כהסוואה בזמן שהם נחים ובתקופת תרדמת החורף.

אזור מחיה

הלימוני האירופי חי באירופה, צפון אפריקה, אמריקה הדרומית, ואסיה (כאשר גבול תפוצתה המזרחי הוא מונגוליה). הוא נפוץ מאוד באורך כל חלקה הדרומי של הממלכה המאוחדת ומעלה בקצב הדרגתי את הטווח שלה בצפון אנגליה, אך מוגבל עקב הצורך שלו בצמח ממנו ניזונים הזחלים, וסביר להניח שכבר קרוב להגיע לאזור תפוצתה המקסימלי, אלא אם כן גם הצמחים הללו ירחיבו את אזור תפוצתם. באירלנד, יש לו אזור תפוצה מקומי יותר.
בישראל נפוץ הפרפר בצפון הארץ, בעיקר בחרמון ובגליל העליון.

מחזור חייו

לימוני אירופי הוא אחד מהפרפרים בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר, המגיעה עד כשלושה עשר חודשים, למרות שרוב זמנו הוא מבלה בתרדמת החורף. לרוב פרפר זה נראה לראשונה בתחילת האביב, לפעמים הוא מתעורר אף בתחילת ינואר בימים שמשיים במיוחד. 
הביצים מוטלות ביחידה אחת כל פעם על עלי צמח האשחר הקתרטי (Rhamnus cathartica) או על האשחר המצוי (Rhamnus frangula), שני הצמחים היחידים מהם ניזונים הזחלים, הנקבות ינדדו מרחקים רבים במטרה למצוא שיחים אלו. הזחלים בוקעים לאחר כעשרה ימים וכחודש לאחר מכן תהליך יצירת הגולם מתחיל. הזחלים והגלמים שניהם בצבע ירוק ומוסווים היטב כך שיהיה קשה לאתר אותם בטבע. עם יציאתה מהגולם, מבלה הלימוני האירופי את הקיץ ביניקת צוף כדי להכין את עצמו לתרדמת החורף הארוכה שמתחילה לרוב בתחילת אוגוסט. הם מחפשים צמחייה נמוכה ירוקת עד, עקב היותה דחוסה, צמיחת קיסוס ישנה. הלימוני האירופי מתחבא בדרך כלל עד תחילת האביב, למרות שגם יום חמים בינואר יכול להעיר זכר להוט. הפרפר מקים רק דור אחד בשנה.
הנרי פורד

ביוגרפיה

פורד נולד בפרבר של דטרויט שבמישיגן, בנם הבכור של ויליאם ומרי פורד. אביו הוא ממוצא אירי, ואמו נולדה במישיגן אך הוריה היגרו מבלגיה.
בנעוריו התעניין בשעונים והפך למתקן שעונים. מאחר שלא הצטיין בלימודיו, החליט בגיל 16 לעזוב את בית הוריו והחל לעבוד בדטרויט כשוליית מכונאי, תוך שהוא ממשיך לעזור להוריו בחוותם ולתקן מנועי קיטור וציוד מכני. בשנת 1888 נישא לקלרה בראיינט, ולפרנסתו פתח מנסרת עצים.
ב-1891 החל לעבוד כמהנדס בחברת אדיסון  לתאורה, החלטה שעודדה אותו לפנות אל התעשייה. קידומו למהנדס בכיר בשנת 1893 איפשר לו להקדיש זמן וכסף לנושא מנוע הבעירה הפנימית, בו התעניין, עד שב-1896 בנה את הרכב הממונע הראשון שלו, פורד קוואדריסייקל.
פורד השתתף במירוצי מכוניות מ-1901 ועד 1913. בשנת 1902 בנה את פורד 999. הוא נכנס להיכל התהילה של הספורט המנועי של אמריקה ב-1996 ונבחר ב-1999 כאיש העסקים של המאה ה-20 על ידי המגזין "פורצ'ן".
יחד עם שותפים הקים את חברת קדילאק לייצור מכוניות, אולם עזב אותה בגלל סכסוך עם שותפיו. הקים ב-1903 את חברת פורד למכוניות, בשנת 1904 בנה פורד את פורד מודל B. פורד שיכלל את הייצור ההמוני של המכוניות בשיטת הסרט הנע, ושילם לפועליו שכר גבוה מהמקובל באותה עת. פורד האמין כי המכונית היא מוצר צריכה בסיסי, והביא למהפכה של ממש בכך שהגשים חלומו של כל אדם: "רכב לכל פועל". "מודל טי", המכונית שייצרה חברת פורד (החל מ-1908), נחשבת לאחת המכוניות הנמכרות בכל הזמנים (15.5 מיליון מכוניות). זכורה גם אמרתו המשעשעת של פורד "תוכל להזמין פורד טי בכל צבע שתחפוץ, ובלבד שיהיה זה שחור".
פורד ניהל רומן עם מזכירתו שהייתה צעירה ממנו בכ-30 שנה. כאשר הרתה לו אילץ אותה להינשא לאחד משומרי ראשו, ומעולם לא הכיר בבנו.
פורד לקה בהתקף לב ב-1938. הוא נפטר ב-1947, בגיל 83 מדימום תוך-גולגולתי.

יחסו ליהודים ולשחורים ואישיותו

הנרי פורד היה גזען בכלל ואנטישמי בפרט. הוא התבטא פעמים רבות מאוד נגד האוכלוסייה האפרו-אמריקאית ונגד היהודים, כאשר טען שהם מפיצי הקומוניזם באמריקה הצפונית. הוא הפיץ למעלה ממיליון עותקים של "הפרוטוקולים של זקני ציון", בשבע עשרה שפות, סבר והכריז שיש קנוניה יהודית עולמית. בעת מלחמת העולם הראשונה קנה אונייה ושמה אוסקר II ושינה את שמה ל"אוניית השלום של פורד". במהלך השנים 1920–1922 הוציא לאור ארבעה כרכים של ספר אנטישמי בשם "היהודי הבינלאומי" (The International Jew). ספר זה נמכר ברחבי העולם עד היום והופץ גם ברחבי העולם הערבי. פעילותו של פורד זכתה להערכתו של היטלר, שאף ציין את שמו בספרו "מיין קמפף". ב-1938 קיבל פורד מהיטלר את מדליית "צלב הנשר הגרמני הגדול", שהיה העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק למי שאינו אזרח גרמני, כאות הוקרה לפעילותו לטובת הנאציזם בגרמניה. היטלר גם תלה את דיוקנו על קיר משרדו במינכן.
פעילותו האנטישמית של פורד עוררה התנגדות רבה כלפיו באמריקה. בשנת 1921 פורסמה עצומה שכללה את הנשיא המכהן וודרו וילסון ואישים רבים נוספים בעלי השפעה, שהגדירו את האנטישמיות תופעה לא-אמריקנית ויצאו נגדה. בשנת 1927, לאחר שחשש מתביעות משפטיות שהוגשו נגדו, פרסם פורד התנצלות על פעילותו נגד היהודים, חזר בו מההאשמות נגדם וביקש את סליחתם. פורד אף סירב לפגישה עם פרדיננד פורשה, שהצטרף אל המפלגה הנאצית ואל שורות האס אס. בזמן מלחמת העולם השנייה החליט פורד לתמוך במאמץ המלחמה האמריקני נגד הנאצים באירופה.
יער שרווד

יער שרווד (באנגלית: Sherwood Forest) הוא יער במחוז נוטינגהאמשייר שבאזור מזרח המידלנדס באנגליה המזוהה עם האגדה אודות רובין הוד. 
האזור מיוער מתקופת הקרח, אך היער התכווץ עם השנים, ושטחו כיום הוא 4,230 דונם בלבד. רוב היער מנוהל בידי ועדת היערנות הבריטית, שהסדירה בו שבילים לטיול. חלק קטן ממנו הוכרז כפארק מחוזי, והוא באחריותה של מועצת המחוז. ב-2002 הוכרז היער כשמורת טבע, ושטחה הורחב ב-2007. במרכז היער ממוקם מרכז לאמנויות ואומנויות, שבו נערכים גם אירועים שונים.
מדי שנה מבקרים ביער כחצי מיליון תיירים. בקיץ נערך בו "פסטיבל רובין הוד", באווירת ימי הביניים, הכולל תחרות הפלה ברומח, הופעות של ליצנים ובולעי אש, דוכני אלכימיה, מוזיקת רקע אופיינית ועוד. "האלון הגדול" ("The Major Oak"), שבו, לפי האגדה, הסתתר רובין הוד, מושך אף הוא מבקרים רבים. גילו של העץ מוערך ב-800 עד אלף שנה.
יצהר

אוכלוסייה

התושבים במקום משתייכים ברובם למגזר החרדי לאומי, ולחלקם קשר עם חסידות חב"ד וברסלב. כל מבני הציבור במקום, כמו גם עבודות העפר, החקלאות וסלילת הכבישים הפנימיים, נבנים ומתבצעים מתוך עיקרון אך ורק בעבודה עברית. תושבי המקום מעבדים מאות דונמים ממערב ומצפון ליישוב, ומגדלים בהם זיתים, גפנים ותבואה.
בעקבות פינויו של קבר יוסף בשכם עם תחילתה של האינתיפאדה השנייה עברה ישיבת עוד יוסף חי ששכנה בו ליצהר. בראשות הישיבה עומד הרב יצחק שפירא, ונשיא מוסדות הישיבה הוא הרב יצחק גינזבורג. באלול תשע"ד הוקמה ביישוב ישיבת "רועה ישראל", בראשות רב היישוב, הרב דוד דודקביץ'.
בשנת 2009 קיבל היישוב פרס מאת מועצה אזורית שומרון על הגידול במספר התושבים.