google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדר פצ'רסקי

ביוגרפיה

אלכסנדר ארונוביץ' פצ'רסקי נולד בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה למשפחה יהודית מתבוללת. אביו היה עורך דין ואמו עקרת בית. בשנת 1915 עברה המשפחה לעיר רוסטוב שברוסיה. אלכסנדר סיים את לימודיו בבית ספר לאומנויות שבעיר, עבד כמנהל חשבונות של מועדון תרבות, התחתן ונולדה לו בת. 
עם פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות (מבצע ברברוסה), בשנת 1941, גויס פצ'רסקי לצבא האדום. תחילה שרת כמפקד כיתה (בדרגת סמל), ובספטמבר 1941 קודם לדרגת סגן. באוקטובר 1941, בקרב באזור ויאזמה, נפצע פצ'רסקי ונלקח בשבי. הוא הצליח להסתיר את יהדותו במחנה השבויים, וכך שרד. במאי 1942 ניסה לברוח ממחנה השבויים, אך נתפס יום לאחר הבריחה. בעקבות ניסיון הבריחה נשלח ל"מחנה עונשין" בעיר מינסק. שם, בעת בדיקה רפואית, התגלתה יהדותו. הוא הועבר לחלק היהודי של המחנה, ובספטמבר 1943, יחד עם עוד כ-600 יהודים שהיו כלואים במחנה זה, הועבר למחנה ההשמדה סוביבור. מתוך 600 המועברים הללו, רק כ-80 איש, ופצ'רסקי ביניהם, הושארו לעבוד במחנה, לאחר סלקציה, והשאר נרצחו באותו יום בתאי הגזים.
תוך זמן קצר נוצר קשר בין פצ'רסקי לבין המחתרת שהתגבשה במחנה, בראשותו של ליאון פלדהנדלר. פצ'רסקי, שנודע במחנה בשם סאשה, הפך למנהיג הצבאי של המרד המתוכנן.
הוא חשב על ניסיון בריחה של כלל האסירים. לשם כך תכנן להרוג את אנשי האס אס בחשאי, ולאחר מכן לבצע פריצה המונית של כל האסירים אל מחוץ למחנה. תאריך הבריחה נדחה פעמים אחדות, בשל סיבות שונות. לבסוף, נקבע היום המיועד לניסיון הבריחה, בשל העדרותו של מפקד המחנה.
בשעה 4 אחר הצהריים של יום ה-14 באוקטובר 1943, התמרדו האסירים המועסקים במחנה. לאחר שהצליחו לחסל 11 מאנשי האס אס במקום, פרצו האסירים היהודים בריצה לכיוון גדרות המחנה, ופרצו את השער הראשי ואת הגדרות בניסיון להגיע ליער הסמוך.
לאחר הבריחה מהמחנה, פצ'רסקי ו-9 אסירים נוספים (כולם שבויי מלחמה) הצליחו להגיע לאזור ברסט, ושם הצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטים. במשך כמעט שנה לחם פצ'רסקי בשורות הפרטיזנים. ב-1944, לאחר כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, גויס פצ'רסקי שוב לשורות הצבא. בסוף אותה שנה, נפצע קשה בקרב בפולין, ושוחרר מהצבא האדום.
לאחר שחזר לעיר מגוריו, נשא לאשה את האחות שטיפלה בו כאשר שכב פצוע בבית החולים (מאשתו הראשונה התגרש עוד לפני המלחמה). הוא עבד במשך זמן מה כמורה למוזיקה. בשנת 1945 הצליח להוציא לאור ספר זכרונות על המחנה סוביבור ועל המרד. הוא ניהל תכתובת ענפה עם שאר ניצולי המחנה שחיו במדינות המערב. מכתבים אלו גרמו לפיטוריו מעבודתו, בשנת 1948, בשל "קשרים עם מדינות אימפריאליסטיות". הוא לא נאסר, כנראה בגלל החשש לעורר גל מחאה במערב, אך נמנע ממנו לעסוק במקצועו. במשך 5 שנים (עד למות סטלין ב-1953) עבד בעבודות מזדמנות. בשנת 1953 חזר לעבוד במקצועו, כמורה לאומנות.
בשנת 1963 היה פצ'רסקי עד תביעה ראשי במשפטם של 10 שומרים אוקראינים ממחנה סוביבור. 9 מהם נידונו למוות ואחד ל-15 שנות מאסר.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוזמן מספר פעמים על ידי ארגון ניצולי סוביבור לפגישות עם ניצולים אחרים בארצות הברית, אך שלטונות ברית המועצות סירבו לאשר לו לצאת לפגישות אלו. בשנת 1987 הוא קיבל אישור יציאה, אך למרות שהוזמן על ידי תומאס בלאט להקרנת בכורה של הסרט "הבריחה מסוביבור", היה חולה מכדי שיוכל להגיע.
אלכסנדר פצ'רסקי נפטר בשנת 1990 בעיר רוסטוב על הדון.
ב-2018 יצא הסרט סוביבור, בו דמותו של פצ'רסקי מגולמת על ידי קונסטנטין חבנסקי, שהוא גם הבמאי של הסרט. הסרט, שמבוסס באופן חלקי על אירועים היסטוריים, מתאר מספר ימים אחרונים של מחנה ההשמדה  המסתיימים במרד ובריחה המונית של אסירים.
מולי סוויני

מולי סוויני (באנגלית: Molly Sweeney) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי האירי בריאן פריל. המחזה מבוסס על מאמרו של אוליבר סאקס "לראות ולא לראות" המספר על אדם אותו כינה סאקס בשם וירג'יל, שהיה עיוור עד גיל 51, אז עבר ניתוח שהשיב לו את ראייתו, אולם היה לו קשה להסתגל לעולם החדש, הוא ראה צבעים והבחין בתנועה, אולם לא הייתה לו כל תחושת מרחב ולא הצליח לראות מכלול ולפענח את מה שראה. כתוצאה מכך איבד את ביטחונו וכעבור מספר חודשים שקע בדיכאון ושב לעיוורונו.

העלילה

מולי סוויני התעוורה בגיל עשרה חדשים, אך אביה לימד אותה לדמיין את מה שאינה יכולה לראות ולהיות עצמאית, היא למדה לשחות ועבדה כפיזיותרפיסטית. פרנק, בעלה, הוא אדם אופטימי, חדור שליחות ואוטודידקט שחקר את נושא הראייה ומנסה למצוא מזור לנכותה. במהלך מחקרו, מגיע פרנק לדוקטור רייס, רופא עיניים, עם הסבר מפורט על מצבה של מולי ועל השערתו כי ניתוח עשוי להשיב לה את ראייתה. ד"ר רייס הוא מנתח עיניים בעל שם שירד מגדולתו ולאחר שאשתו ברחה ממנו עם עמיתו המצליח הוא גם סובל משברון לב; ובניתוחה של מולי הוא רואה הזדמנות לזכות בתהילה.
מולי, בניגוד לשני הגברים שבתמונה, לא חשה כל חוסר בחייה המצריך ניתוח להשבת הראייה, אולם בשל הלחץ מבחוץ ורצונה לרצות את הסובבים אותה, היא עוברת את הניתוח. בתחילה מסתמן כי הניתוח הצליח ומולי רואה חלקית. אולם בהמשך היא מגיעה לניתוק חושי, מאבדת את העולם המוכר בו חייתה עד עכשיו ושבה להיות עיוורת (מבחירה?), ותוך כדי כך מאבדת את שמחת חייה ומתאשפזת בבית החולים בו שהתה אימה מרבית ימי חייה. ד"ר רייס נוכח לדעת שנכשל ועובר לפרויקט הבא שלו. ואילו פרנק עוזב לאתיופיה למציאת תחומי מחקר חדשים.
ההצגה מעמידה זה מול זה את סוגיית העיוורון הפיזי לעומת העיוורון המטפורי והעיוורון התודעתי.
ההצגה מתנהלת בצורה מונולוגים של שלוש הדמויות, שאינן משוחחות זו עם זו, אלא מציגות כל אחת בנפרד את גרסאותיהן למאורעות בפני הקהל.

ההיסטוריה של ההפקה

המחזה מולי סוויני עלה לראשונה על הבמה ב-9 באוגוסט 1994, בתיאטרון גייט (Gate Theater), דבלין. פריל ביים אותו, קתרין בירן גילמה את מולי, מרק למברט את פרנק סוויני וט.פ. מק'קנה את ד"ר רייס.
הצגת הבכורה בארצות הברית הייתה ב-1996 בהפקת אוף ברודוויי בתיאטרון ראונדאבאוט (Roundabout Theatre Company). קתרין בירן כיכבה בשנית כמולי, אלפרד מולינה גילם את בעלה פרנק וג'ייסון רוברדס גילם את ד"ר רייס. ההצגה זכתה בפרס לוסיל לורטל עבור המחזה המצטיין בשנת 1996.

בישראל

המחזה עלה לראשונה בישראל בתיאטרון הספרייה, בתרגומו של עידו ריקלין ובבימויה של אתי רזניק, ב-28 בספטמבר 2001.
ב-21 במאי 2011 עלה המחזה בתיאטרון החאן בבימויה של ג'יטה מונטה. אורית גל מגלמת את מולי סוויני, יואב היימן מגלם את בעלה פרנק סוויני ואבי פניני מגלם את ד"ר רייס; ההצגה מלווה בנגינת כינור של נמרוד נול או מיכאל גריילסאמר. המתרגמת היא מרים יחיל-וקס, מעצבת התנועה היא רננה רז, מלחין המוזיקה הוא יבגני לויטאס, מעצבת התפאורה והתלבושות היא פולינה אדמוב ומעצב התאורה הוא רוני כהן. ההצגה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2012 בקטגוריית הצגת המחזה המתורגם הטוב של השנה.
תחבורה בקנדה

התחבורה בקנדה מפותחת, וכוללת כבישים רבים, נמלי תעופה וים, ורשת רכבות מפותחת.
בשל חוסר האיזון הדמוגרפי בין פוריבנציות וטריטוריות, כמו אונטריו המאוכלסת לעומת יוקון הריקה מאוד, ישנם אזורים מפותחים מאוד בתחום התחבורה, וישנם אזורים מפותחים הרבה פחות.

כבישים

רשת הכבישים בקנדה מפותחת מאוד, וכוללת 1,042,300 ק"מ (647,700 מייל) של דרכים, מתוכם 415,600 ק"מ של דרכים סלולות. בקנדה 17,000 ק"מ של כבישים מהירים, אשר מציבה את המדינה במקום השלישי בעולם באורך הכבישים המהירים שבמדינה, שנייה רק לארצות הברית ולסין.
בשנת 2009, 89.9% מהנסיעות ברכבים קנדים היו נסיעות בתוך הפרובינציות, 4.9% נסיעות בין פרובינציות, 2.8% נסיעות בין קנדה לארצות הברית, ו- 3.4% נסיעות מחוץ לקנדה.
הכביש המהיר טרנס קנדה (Trans Canada Hwy), הוא כביש המחבר את כל פרובינציות קנדה, ואורכו 7,821 ק"מ (4,860 מייל), בנייתו הושלמה בשנת 1962, והוא נבנה בעלות של 1.4 מיליארד דולר.
קנדה מחוברת בעזרת כבישים וכבישים מהירים ל 49 מדינות בארצות הברית, כל המדינות למעט הוואי.

רכבות

הרכבת בקנדה ירוקה מאוד, תוך שהיא מעבירה 84 מיליון נוסעים בשנה ו- 70% מהסחורות בתוך קנדה, היא מפיקה רק אחוז אחד מהזיהום בקנדה.

משא

בקנדה ישנם 45,000 ק"מ של מסילות ברזל המיודעות למשא. הרכבת היא כלי מועדף בקנדה לשינוע סחורות, וכ- 70% מהסחורות בתוך קנדה עוברות ברכבת, שכן זהו כלי זול, יעיל ובטוח לעומת משאיות. למעשה, הרכבת מעבירה טון אחד למשך קילומטר בעלות שלושה סנט בלבד.
הרכבת היא עמוד השדרה של הכלכלה הקנדית, ובעזרת רשת רכבות הפועלת מחוף לחוף, הרכבת מעבירה סחורות בשווי 280 מיליארד דולר מדי שנה.
הרכבת מעבירה 900,000 טון של סחורה מדי יום, 365 ימים בשנה.

נוסעים

בשנת 2018 עלו על הרכבת 84 מיליון נוסעים, והנתון רק במגמת עלייה. רק בקולומביה הבריטית, אונטריו וקוויבק עלו 79 מיליון נוסעים על הרכבת, 3% יותר מבשנת2017.

תיירים ברכבת

בשנת 2018 עלו על הרכבת 360,000 תיירים, והם מהווים חלק משמעותי מהנוסעים ברכבת בקנדה. גידול כמות הנוסעים האמריקאים ברכבת משמעותי, וישנה עלייה של 28% במספר האמריקאים ברכבת לעומת שנת2008.
שמיעה יחסית

רקע ומאפיינים

הגדרות אלו נוטות להתייחס לכלל הנגנים והזמרים שמתבססים על יכולת זו כדי להתמצא בסולם ובגובה היחסי של הצלילים המרכיבים אותו (ובפרט נגני כלי קשת, כלי מיתר חסרי סריגים, כלי נשיפה מעץ וממתכת), והן מהוות מיומנות מקצועית חיונית ביותר לנגינה או לשירה בקבוצה. דוגמה לכך אפשר למצוא בהבדל בין גובה הקונצרט של אנסמבל ג'אז לזה של תזמורת סימפונית או קאמרית. (בתזמורת בארוק המבצעת בכלים אותנטיים, למשל, עשוי כוונון הגובה להיות נמוך יותר). שינויים אלו עלולים לצרום את אוזנו של בעל שמיעה אבסולוטית (שרגילה למשל לזהות את התו לה (A) כ־440 הרץ), אך אוזן עם שמיעה רלטיווית תתמקד בסולם הנתון ובמרווחיו ופחות בגובהו המוחלט.

בין שמיעה יחסית לשמיעה אבסולוטית (מוחלטת)

שמיעה אבסולוטית היא היכולת לזהות צליל בשמו על פי תדר בלבד, כלומר משמיעת הצליל לבדו ללא השוואתו לצלילים אחרים. תכונה זו מועילה למשל למכווני פסנתרים, או לכיוון גיטרה לטון מסוים. טעות נפוצה היא לסווג אנשים שיכולת השמיעה היחסית שלהם מפותחת, המסוגלים לנגן משמיעה יצירות או שירים מבלי להתבסס על תווים כתובים, כבעלי שמיעה אבסולוטית, שכן שמיעה אבסולוטית משמעה יכולת לזהות גובהו של צליל בודד ולא הפרשים בין תווים. בניגוד לשמיעה הרלטיווית על צורותיה השונות הנפוצה יותר בקרב האוכלוסייה, השמיעה האבסולוטית קיימת אצל מעטים ושכיחותה נאמדת באחוזים בודדים.

פיתוח שמיעה יחסית

בניגוד לשמיעה אבסולוטית הנחשבת לכישרון מולד או לכל היותר נרכש עד גיל 6, שמיעה יחסית יכולה להתפתח עם השנים באמצעות אימון האוזן. מורים רבים מלמדים את תלמידיהם שמיעה זו, על ידי תרגול לזהות את המרווח הנתון כזהה למרווח משיר אחר המוכר לתלמיד (לצורך העניין מרווח טרצה קטנה של שני תווים). בדרך זו האוזן לומדת "לזהות" את גודל המרווח, ועם תרגול נוסף של האוזן במרווחים שונים, מתקבלת עם הזמן תחושת שליטה וחופש פעולה בעת הנגינה. מוזיקאים רבים מהתרבות ההודית, ציינו שפיתחו שמיעה זו על ידי טכניקת שירה מסורתית, זמזום בקבוצה הקרוי דרון (drone). בשיטה זו אין סימוכין על טקסט כתוב, וכל אדם מוסיף צליל במרווח מסוים, לקבלת הרמוניות וגוונים שונים של אקורדים. מורים רבים בתרבות המערבית נעזרים בטכניקת הסולפג' לפיתוח יכולת זו.
התאחדות הכדורסל הרוסית

היסטוריה

הכדורסל הרוסי יצא לדרך בתחילת המאה ה-20, עם הגעתו של העשיר האמריקני ג'יימס סטוקס, ששניים מבניו נהרגו בקווקז. הוא הקים לזכרם אגודת ספורט לנוער בסנקט פטרבורג, שנקראה בשם מאיאק. אגודת הספורט מאיאק התחילה לשחק כדורסל ב-1902. בשנת 1906 אגודת הספורט מאיאק ארגנה לראשונה קבוצת כדורסל והייתה זו קבוצת הכדורסל התקנית הראשונה באימפריה הרוסית. ב-1909 כבר התקיימו ששה מועדוני כדורסל ברוסיה שהתמודדו יחדיו בגביע אגודת "מאיאק" שהיה טורניר הכדורסל הראשון ברוסיה. קבוצת "לילוביך" תחת הנהגת סטפן ואסילייב מאגודת "מאיאק" היא שזכתה בגביע מאיאק. ב-1910 מאיאק הפכה לאגודת "בוגאטיר" - אגודת הספורט הגדולה ביותר ברוסיה שעסקה בזמנו גם בחקר המדע. בשנים 1913–1916 הכדורסל ברוסיה התחיל להתמקצע ולהפוך למקצועני יותר ואולם האליפות המקצוענית הראשונה נערכה לאחר פרוץ המהפכה.
וכך, אליפות ברית המועצות בכדורסל יצאה לדרך ב-1934 והייתה למעשה האליפות המקצוענית הראשונה בכדורסל בשטחי האימפריה הרוסית לשעבר. ב-1991 ירשה את האליפות הסובייטית "אליפות חבר העמים" וב-1992 הוקמה ליגת העל הרוסית בכדורסל אשר פורקה בשנת 2010 לאחר שבמאי אותה שנה פרצה שערוריית שחיתות רצינית בדרגים הגבוהים של ההתאחדות שכונתה בשם "בסקטגייט", כשבמסגרתה התגלו אי-סדרים בשיפוט המשחקים. כתוצאה מגילוי הפרשה מועדונים גדולים דרשו לפרק את הליגה העליונה. ב-15 ביוני 2010, תשע ממשתתפות ליגת העל הרוסית התאספו והחליטו לפרק את הליגה ולהקים ליגה אחרת במקומה: ליגת הכדורסל המקצוענית של רוסיה, שכעבור זמן פורקה אף היא ואת מקומה כליגה בכירה תפסה ליגת VTB.
עקב כישלון נבחרת רוסיה בכדורסל נשים, ביורובאסקט 2013, הגיש יו"ר ההתאחדות את התפטרותו ובמקומו מונתה יוליה אניקייבה לממלאת מקום והיא הובילה מהלך לפיטורי בכירים רבים שמונו על ידי היו"ר הקודם, קרסננקוב.
ביולי 2015, פיב"א החליטה להשעות את האיגוד הרוסי מכל פעילות בעקבות אי סדרים וחשד לשחיתות ובעקבות כך ירדה למעשה נבחרת הקדטים הרוסית לדרג השני ביבשת מבלי בכלל להשתתף באליפות אירופה. בסופו של דבר פיב"א התרצתה אחרי שמשלחת רוסית הגיעה לשיחות עם הארגון העולמי והשיבה את הנבחרות לפעילות.
באוגוסט 2015 נערכו בחירות פנימיות לבחירת יו"ר חדש לאיגוד ואנדריי קירילנקו נבחר ליו"ר הפדרציה הרוסית בכדורסל והוביל מהלך מיתוג מחדש של ההתאחדות לרבות עיצוב סמל חדש ותמיכה בקבוצות הנוער וקידום טורנירי כדורסל רחוב. בקיץ 2017 קירילנקו הצהיר כי ההתאחדות הצליחה לצאת מהגרעון התקציבי שהייתה נתונה בו מאז 2015.
טנזינג נורגיי

ביוגרפיה

טנזינג נורגיי נולד וגדל בסולו חומבו בנפאל, בסמוך לאוורסט. בתור נער הוא ברח כמה פעמים לבירה קטמנדו אך לבסוף עבר להודו שם הצטרף לקהילת שׁרְפָה בדרג'ילינג.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף כסבל שרפה במספר משלחות בריטיות שניסו לכבוש את פסגת האוורסט מצפון. במשך השנים הוא השתתף בעוד משלחות לטיפוס הרים ברחבי תת-היבשת ההודית. ב-1952 השתתף במשלחת שווייצרית בראשות ריימונד למברט, שניסתה להגיע אל פסגת האוורסט מדרום. הם קבעו שיא גובה חדש, אך היו חסרים להם 200 מטר להגעה לפסגה.
בתהילתו זכה כשהצטרף ב-1953 למשלחת הבריטית לכיבוש האוורסט בראשות ג'ון האנט. טנזינג, שהיה ראש צוות השרפה במשלחת, והניו זילנדי אדמונד הילרי היו הזוג השני שניסה להגיע מהמחנה של המשלחת לפסגה, אחרי שהזוג הראשון כשל במשימה. ב-29 במאי בשעה 11:30 הגיעו השניים לפסגה, הנקודה הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ. הם שהו בה כ-15 דקות. הם הניפו ארבעה דגלים: דגל הממלכה המאוחדת, דגל האו"ם, דגל נפאל ודגל הודו. טנזינג הבודהיסטי הטמין בשלג מספר מנחות שהכין.
עם פרסום ההישג זכה טנזינג בתהילה עולמית, ובהודו ובנפאל אף להערצה דתית, על ידי אנשים שהאמינו שהוא חייב להיות גלגול של שיווה. אולם אל התהילה נלוו גם מחלוקות. שתי המדינות הצעירות בהן הוא היה אזרח ושאת דגלן הניף על הפסגה, נאבקו בשאלה למי הוא שייך. הוא התחמק מהמחלוקת כשאמר: "נולדתי ברחמה של נפאל, וגדלתי על ברכיה של הודו". הוא קופח גם במידת מה בחלקו בתהילה. בעוד שהילרי ואף ראש המשלחת האנט זכו בתואר אצולה ממלכת הממלכה המאוחדת, טנזינג זכה רק במדליה.
כל עוד היה טנזינג בין החיים סירבו הילרי וטנזינג לספר מי היה הראשון שהגיע לפסגה, והם דבקו בהצהרה שהם הגיעו לשם כצוות. לאחר מותו של טנזינג, פרסם הילרי באוטוביוגרפיה שלו כי הוא היה זה שהגיע ראשון, ואילו טנזינג היה מספר צעדים אחריו. פרסום זה גרם למתח מסוים בינו לבין משפחתו של טנזינג. אולם גם טנזינג עצמו סיפר באופן פרטי דברים דומים.
אחרי ההישג הוסיף טנזינג לטפס על הרים. הוא מונה למנהל אימוני השטח של "המכון לטיפוס הרים בהימלאיה" בדרג'ילינג, שהוקם ביוזמת ראש ממשלת הודו נהרו בעקבות ההישג. ב-1978 פתח חברה משלו לטיולים אתגריים בהימלאיה, אותה מנהל היום בנו מאשתו השלישית, ג'מלינג טנזינג נורגיי, שטיפס בעצמו על ההר בעקבות אביו ב-1996.
נורגיי היה נשוי 3 פעמים ואבא ל-4 ילדים שאחד מהם מת בינקותו. טנזינג נורגיי נפטר ב-9 במאי 1986 בדרג'ילינג, הודו. 22 שנה אחר מותו נפטר גם הילרי ב-11 בינואר 2008.
נמל התעופה טנזינג–הילרי בלוקלה, ליד האוורסט, נקרא על שמו ועל שם הילרי.
משה אביגדור חייקין

ביוגרפיה

נולד בשקלוב לרב ישראל שרגא חייקין שהיה מנאמני האדמו"רים מחב"ד הרבנים שמואל ושלום דובער שניאורסון (מהר"ש ורש"ב). הוא נקרא על שם שניים מסביו: ר' משה'לה, מחסידיו הראשונים של הרב דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי" מחב"ד), ורבי אביגדור מפינסק, רב מתנגד ידוע ושנוא נפשם של החסידים. בילדותו התמנה אביו כשו"ב בסנקט פטרבורג, המשפחה התגוררה באכסניה שאותה ניהל האב ובה התארחו כמעט כל הרבנים שנקלעו לבירת האימפריה הרוסית ונאלצו לשהות בה תקופה. סביבה זו סיפקה לילד כר גידול תורני, הוא נחשב מתמיד ובבחרותו נסמך להוראה מרבנים רבים שביקרו באכסניה ובחנו אותו על לימודיו. מהם: רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, רבי אברהם שמואל דיסקין מוולקוביסק ורבי יקותיאל זלמן לנדא מפטרבורג.
במקביל למד בעצמו שפות זרות רבות ושלט באנגלית, בגרמנית, ביוונית, בלטינית, בצרפתית וברוסית. הוא נישא לטאנה רבקה בתו של הרב שלמה זלמן פינסקר מחרסון.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 היגר מערבה לצרפת. לאחר פטירת הרב יהושע השיל לוין רבה של התאחדות הקהילות של יוצאי רוסיה ופולין שיסד רבי ישראל מסלנט בפריז, התמנה הרב חייקין ב-1884 למלא את מקומו. הוא התיידד עם הרב הראשי לפריז צדוק כהן שבהמשך התמנה כרבה הראשי של צרפת כולה. הוא עמד בקשרים גם עם משכילים מפורסמים כיאפ"ז ושניאור זק"ש שגרו בפריז. ואולם לפי דוב היימן, לא הגיע לרמתו של הרב יהודה לובצקי שגר בפריז עוד בימי רבי ישראל מסלנט והיה יריבו של הרב הקודם, לוין. בעת שבתו בפריז הדפיס את ספרו הצרפתי "Apologie Des Juifs" ‏(1887).
ב-1888 עזב את צרפת ונסע לקבל את משרת הרבנות של רוסטוב על הדון ברוסיה, אך לאחר תקופה קצרה נאלץ לנטוש, העיר שכנה מחוץ לתחום המושב והניסיונות להסגיר את מעמדו ולהעניק לו רישיון ישיבה בעיר עלו בתוהו. הוא עזב את המדינה והיגר לאנגליה, שם התקבל כרבה של קהילת יוצאי רוסיה ופולין בשפילד, שבה ניהל גם את ה"תלמוד תורה" המקומי. קשריו עם הרב הראשי נפתלי אדלר סייעו לו בהשגת תקציבים למוסד, אך באופן כללי חי בדוחק בקהילה זו שהייתה קטנה, ולפי היימן לא הלמה את גדלותו בתורה. במשך תקופת כהונתו בשפילד, ניסו אנשי חב"ד ברוסיה לסדר עבורו את משרת רבנות סנקט פטרבורג. הצעה זו לא יצאה לפועל הן בשל היסוסיו של הברון הוראצי גינצבורג באשר לנכונות והיתכנות המהלך והן בשל קשריו של הרב חייקין עם הרב אדלר, שנתנו לו תקווה לרבנות מכובדת יותר בהמשך באנגליה, אם לא יעזוב את המדינה.
בשנת ה'תרס"ב, 1902, נבחר לכהן כרבה של "אגודת בתי הכנסת של אחינו בני ישראל מרוסיה ופולין" שהוקמה בידי סמואל מונטגיו וידועה בשמה המקוצר "Federation of Synagogues" (הפדרציה של בתי הכנסת). בהמשך החל לכהן במקביל גם כדיין בבית הדין הרבני של ק"ק כנסת ישראל.
הרב חייקין עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ו, 1926, ונפטר בתל אביב בכ"ט בסיוון ה'תרפ"ח, 17 ביוני 1928. הוא נקבר בבית הקברות הישן בתל אביב.
טל כחילה

קריירה

כחילה החל את דרכו במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים. ב-11 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול מועדון ספורט אשדוד במסגרת גביע הטוטו. ב-17 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בית"ר ירושלים במשחק מול הפועל חיפה. בעונת 2013/2014 ערך 15 הופעות בליגת העל וחתם לשנתיים נוספות במועדון. ב-2014/2015 התקשה כחילה למצוא את מקומו בהרכב בית"ר ירושלים וישב על ספסל הקבוצה במרבית משחקי הקבוצה. ב-19 בינואר 2015 כבש כחילה את שערו הראשון בקריירה, בתיקו 1–1 מול הפועל תל אביב.
את עונת 2015/2016 פתח כחילה עם ארבע הופעות עם בית"ר במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. עם פתיחת העונה בליגת העל פחת מעמדו של כחילה בהרכב תחת המאמן סלובודאן דראפיץ' עקב שיתופם של חסוס רואדה, ניסו קפילוטו ודניאל אסקלינג על חשבונו. ב-6 בינואר 2016, אחרי שהוצא מסגל הקבוצה לתקופה של ארבעה חודשים כי סירב להצעה להארכת חוזה, האריך כחילה את חוזהו במועדון בשלוש וחצי שנים.
ב-2 בפברואר 2017 הושאל כחילה לבני יהודה תל אביב, עמה זכה בגביע המדינה לאחר שכבש שני שערים במהלך משחקי הגביע ושיחק 120 דקות במשחק הגמר מול מכבי תל אביב, ובתום העונה חזר לסגל בית"ר ירושלים.
ב- 2 ביולי 2019 חתם כחילה על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת באטרומיטוס מליגת העל היוונית.

נבחרת ישראל

לזכותו של כחילה 15 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל. ב-18 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הצעירה, בהפסד 3–4 לפורטוגל הצעירה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה, ובסך הכל לזכותו שתי הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-14 במרץ 2018 זומן כחילה לראשונה לנבחרת ישראל, לקראת משחק ידידות נגד נבחרת רומניה.
שיבוש תרבות

שיבוש תרבות הוא מונח המתאר פעילות אקטיביסטית המבקשת לשבש את מנגנוני הייצור התרבותיים המערביים, הגלובליים והתאגידיים. פעילות זו נעשית, בדרך כלל, על ידי ניצול מנגנוני הייצור התרבותיים, בעיקר על ידי גופי המדיה השונים. למשל, על ידי פרסומות המציירות את חברות הטבק בצורה שלילית. מטרת משבשי התרבות היא לחשוף את מנגנוני הייצור, וליצור הנגדה בין תדמית התאגידים ובין המציאות כפי שהיא באמת. משבשי התרבות יוצאים נגד התרבות הפופולרית ההגמונית, אשר לטענתם מאלצת את האינדיבידואל להיות כנוע לתכתיבי החברה ובכך גוזלת ממנו את חירותו ואת היכולת שלו לבטא את עצמיותו.
שיבוש תרבות היא פעילות אקטיביסטית במסגרת התנועות האנטי-גלובליות, ובמסגרת הביקורת הפוסט-מודרנית על תרבות הצריכה. אחד הספרים המכוננים של התופעה נכתב על ידי קאלה לאסן, ונקרא שיבוש תרבות.
שיבוש תרבות מבוסס על התפיסה כי פרסום הוא לא יותר מאשר תעמולה של בעלי אינטרסים מבוססים, ולעומת זאת לא קיימים ערוצים לביטוי אלטרנטיבי במדינות מתועשות. תומכי השיטה רואים בשיבוש תרבות פעילות מחתרתית נגד ההגמוניה על התרבות הפופולרית, המבוססת על "תקשורת גרילה".
טמירה ירדני

טְמירה ירדני (נולדה ב-17 בינואר 1948) היא מפיקה ישראלית. עומדת בראש חברת "טדי הפקות". עד למותו, עמד לצידה גם בעלה, דודו ירדני, בראש חברה זו.

קורות חיים

טמירה ירדני (לבית קלימן), היא בוגרת בתיה"ס "בלפור" ותיכון עירוני ה' בתל אביב.
בשנת 1968 לאחר שחרורה מצה"ל, הקימה, יחד עם עודד זמיר, יוצא להקת הנח"ל, את צמד "הפנינים הכחולות", עמו הוציאה שני תקליטונים.
בשנת 1973 הקימו, היא ובעלה, את חברת "טדי יזמות והפקות בע"מ" (ראשי התיבות של שמותיהם), שהחלה לעסוק בהפקת הצגות ילדים, ביניהם 'המפוזר מכפר אז"ר', 'דודי שמחה', 'הילד הזה הוא אני' ועוד. בסוף שנות ה-70, הקליטה תקליט ילדים לשיריה של לאה גולדברג באולפן של גרי אקשטיין, הקשר האמנותי, הוביל למופע רוק אשר הפיקה ירדני לאקשטיין. בעקבות הצלחת המופע החלה ירדני לייצג אמנים נוספים, בהם יהודית רביץ, קורין אלאל, יהודה פוליקר, סי היימן, רבקה זוהר, והלהקות 'בנזין', 'פורטרט', 'היהודים', 'תיסלם' חיים צינוביץ' ויגאל בשן וכן יצירת מופעים משותפים לאסתר עופרים, יהודית רביץ, גידי גוב, שלום חנוך ועוד. ירדני הייתה גם חלוצה בהבאת אמנים מחו"ל. בין האמנים שהביאה לארץ היו המוזיקאי הארגנטינאי אסטור פיאצולה, המוזיקאי אריאל רמירז שביצע בישראל לראשונה את ה'מיסה קריאולה', הקומיקאי הליצן ג'נגו אדוארדס, ז'ילברטו ז'יל, קיטאנו וולואזו, וכן ניהלה סיבובי הופעות בארץ ובעולם למרסדס סוסה, עימה שמרה על קשר חם.

הקומדי סטור

בתחילת שנות ה-90 הפיקו השניים מרתון סטנד-אפ, ערבי ה"קומדי סטור" בבית ציוני אמריקה שהיה בית לערבי סטנד-אפ מקוריים והפקות קומיות כ'מנגבים בשרוול'. כשהוקם ערוץ 2 הפכו המופעים לתוכנית טלוויזיה שזכתה להצלחה מסחררת. עם המשתתפים נמנה צביקה הדר, (שלו גם ניסתה להפיק תוכנית אירוח, "שישי שואו", שנכשלה). הדר נחשב מקורב אישית לירדני ומלווה אותה מאז ברבים מהפרויקטים של החברה.
בשנת 2001 הקימה ירדני בשיתוף עם חיים סלוצקי ויהודה טלית את חברת סינרגיה, אשר הפעילה את "ערוץ Y" ב-יס. 
במשך השנים הפיקה ירדני עשרות תוכניות טלוויזיה שזכו, כמעט כולן, להצלחה גדולה. בהן ניתן למנות את התוכניות "שמש", "לא נפסיק לשיר", "כוכב נולד", "הפיג'מות", "השיר שלנו" (שבה לאחת מהדמויות קוראים "ירדנה טמיר" כמחווה אליה), "השמיניה", "דני הוליווד", "הנפילים", "נולד לרקוד" ועוד. התוכנית המצליחה ביותר שעליה היא חתומה ומזוהה איתה היא "כוכב נולד". ירדני משמשת עד היום כמפיקה הראשית של התוכניות וכן מנהלת אמנותית ומפיקה את הקריירות של האמנים שצמחו תחת ידיה. עקב מיקומם המרכזי של התוכניות בהפקתה והשיח הציבורי סביבם, נחשבת ירדני לאחת המשפיעות הבולטות בתחום הבידור הישראלי.

משפחתה

את בעלה הכירה בעת שירותם הצבאי בלהקת פיקוד מרכז. לקראת סוף השירות הצבאי נישאו והחלו ללמוד ביחד תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיה הספיקה לנהל קריירה קצרה כזמרת והקליטה מספר שירים שלא זכו להצלחה גדולה ("מרגע לרגע" ו"שיר לילדים גדולים"). לטמירה ודודו ירדני שני ילדים, טל ירדני מוזיקאי ויוצר והמתמחה בפסקולי סרטים ולי שעוסקת בהפקות טלוויזיה.
מרווין פירסמן

קריירה

פירסמן נולד בפרברי העיר אנטוורפן לאם בלגית ממוצא פלמי ואב גנאי, וגדל במחלקת הנוער של הקבוצה המקומית בירסחוט. את הקריירה המקצועית שלו החל פירסמן בגיל 18 בבוורן בליגה השנייה בבלגיה, במדיה ערך 20 הופעות בעונתו הראשונה בקריירה. ב-7 ביוני 2010 חתם ברויאל אנטוורפן ששיחקה באותה עת גם היא בליגת המשנה, ובמדיה שיחק שנתיים וערך 44 הופעות ליגה.
ב-11 בספטמבר 2012 חתם פירסמן בדורדרכט מליגת המשנה בהולנד. ב-25 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק הליגה נגד וילם II. פירסמן היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגת העל ההולנדית בסיום עונת 2013/2014, ובעונתו האחרונה בקבוצה רשם 24 הופעות במדיה בליגה הבכירה. בסך הכל שיחק פירסמן שלוש שנים בדורדרכט, וכבש שער אחד ב-81 הופעות בליגה. בקיץ 2015 חתם בקמבור מליגת העל ההולנדית, ובעונתו הראשונה בקבוצה ערך 31 הופעות ליגה, אך בסופה ירדה הקבוצה לליגת המשנה. בסך הכל שיחק פירסמן שנתיים וחצי בקמבור וכבש שער אחד ב-82 הופעות ליגה.
ב-30 בינואר 2018 הגיע פירסמן לישראל וחתם בהפועל תל אביב מהליגה הלאומית. ב-5 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 1–0 על מכבי אחי נצרת בעילוט. עד תום עונת 2017/2018 ערך 15 הופעות בליגה הלאומית, ולאחר שעלה עם הקבוצה לליגת העל חתם לשנתיים נוספות במועדון. ב-29 ביולי 2018 כבש את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון 4–0 על בני יהודה במסגרת גביע הטוטו. במחזור הפתיחה של עונת 2018/2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 להפועל חדרה, ובסך הכל ערך 31 הופעות ליגה בעונה זו, בהן רשם שלושה בישולים.
ב-14 בספטמבר 2019 כבש פירסמן את שער הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול סקציה נס ציונה באצטדיון בלומפילד, שהסתיים בתיקו 1–1.
לאופהיים

יהדות לאופהיים

במחצית השנייה של המאה ה-19 שכנה בה הקהילה היהודית הגדולה ביותר במדינת באדן-וירטמברג. המשפחות היהודיות הראשונות הורשו להתיישב בעיירה בשנות ה-20 של המאה ה-18, ואלה התיישבו ברובע שכונה "הר היהודים" (Judenberg).
עקב הגירה שלילית, הצטמצמה הקהילה היהודית בעיר, ושיעורה באוכלוסייה הכללית ירד מ-22.6% בשנת 1856 לכדי 2.7% בלבד בשנת 1933.
123 יהודי העיר אשר לא הצליחו להימלט ממנה בתקופת השלטון הנאצי הועברו במהלך השואה ללטביה ולפולין, ורובם המכריע נרצחו.
בין היהודים שנולדו בעיר: החזן והמלחין מוריץ הנלה, הבנקאי קיליאן פון שטיינר, מייסד חברת סרטי יוניברסל קרל למל, הספורטאית גרטל ברגמן, הסופר זיגפריד איינשטיין והמעצב פרידריך אדלר, שנספה באוושויץ.
בית הכנסת של לאופהיים נפגע קשות בפוגרום נובמבר 1938 (ליל הבדולח), ובהמשך נהרס. מאז סיום מלחמת העולם השנייה אין קהילה יהודית בלאופהיים. בית הקברות היהודי נשמר ומטופח על ידי תושבי העיר ואגודה מקומית לזיכרון ושימור.
להלן תמונות של בתי הרובע היהודי בעיר, מצבת הזיכרון לבית הכנסת, בית העלמין הישן, ולוח הזיכרון לנספי העיר בשואה: