google/wiki40b huggingface dataset:
ברהובה

הקהילה היהודית בברהובה

קיימות עדויות לקיום יהודים בברהובה כבר מהמאה ה-17. התארגנות ראשונית של קהילה מסודרת קיימת מהמאה ה-18. לשיא פריחתה הגיעה הקהילה בשנת 1867, עם החלת חוק הזכויות לשוויון זכויות ליהודים. מאותה תקופה ועד ראשית מלחמת העולם השנייה היוו היהודים את עמוד השדרה של חיי המסחר והכלכלה בעיר. בברהובה התקיימו מוסדות חינוך יהודיים ותלמודי תורה. כמעט כל תנועות הנוער הציוניות פעלו בברהובה. ערב השואה מנתה הקהילה היהודית כ-10,000 משפחות יהודים.

רבני העיר

רב העיר הראשון היה הרב יצחק רוכליץ. הרב השני שכיהן משנת 1861 היה הרב אברהם יהודה לייב הכהן שוורץ – מתלמידי החת"ם סופר. משנת 1883 כיהן כרב העיר הרב שלמה שרייבר סופר, בנו של הכתב סופר ונכד החת"ם סופר. הרב שלמה סופר, התפרסם בחיבוריו על משפחתו – אגרות סופרים וחוט המשולש. חתנו הרב שלמה הירש היה רבה האחרון של הקהילה, עד להירצחו בשואת יהודי ברהובה.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 קבע האדמו"ר ר' אהרן ראטה את מושבו בברהובה, עד עלייתו ארצה בשנת 1940. תלמידו הרב יוסף מאיר פולק המשיך לרכז את קבוצת חסידיו, לאחר עליית רבם ארצה. הרב יוסף מאיר פולק נרצח בשואה, בנו הרב אברהם אלטר פולק הקים את החצר מחדש בפתח תקווה אך ללא חסידים רבים.

השואה

גורל יהודי ברהובה היה כגורל שאר אחיהם בהונגריה בכלל, ובמחוז זקרפטיה בפרט. בשנת 1938, עם קבלת הסכם וינה, עברה העיר ברהובה משלטון הרפובליקה של צ'כוסלובקיה לשלטון הונגריה. בשנת 1941 מאות מתושבי העיר שלא יכלו להביא הוכחה שהם אזרחי הונגריה גורשו לפולין. שם נרצחו רובם בקמניץ פודולסק, יחד עם אלפים רבים של יהודים מהונגריה. משנת 1942 גויסו כמעט כל הגברים היהודים לעבודות כפיה במסגרת הצבא ההונגרי, שלחם לצד הגרמנים בחזית המזרח. רוב המגויסים נספו במהלך שירותם מעינויים, קור ורעב.
בחודש מרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה. שארית בני הקהילה שנותרו, נשים זקנים וילדים, ביחד עם יהודי הסביבה, גורשו לבית החרושת ללבנים סמוך לתחנת הרכבת. בחודש מאי 1944 נלקחו 12,000 היהודים, בשלושה משלוחים אל מחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו רובם. כאלף יהודים מתושבי העיר, שרדו את השואה.
שלפוחן מצוי

סביבת מחיה

השלפוחן המצוי חי על פני השטח של האוקיינוס, כשהמצוף שלו מעל המים ושאר חלקי גופו מתחתיהם. אין לו יכולת תנועה משל עצמו והוא תלוי ברוחות ובזרמים. השלפוחן נפוץ בכל האוקיינוסים והימים החמים בעולם אך בעיקר באזורים הטרופים והסובטרופים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, ובזרם הגולף הצפון אטלנטי. לעיתים קרובות סוחפת אותם הרוח למפרצים ולחופי הים.

מבנה

לשלפוחן המצוי יש פנאומטופור שקוף המאפשר לו לצוף על פני המים ומשמש כמפרש. צבעו כחול עד סגול. אורך המפרש 9-30 סנטימטרים והוא בולט עד 15 סנטימטרים מעל פני המים. השלפוחן מפריש גזים שהרכבם דומה פחות או יותר להרכב האוויר אך עשוי להיבנות בו ריכוז גבוה (עד 90%) של פחמן דו-חמצני לתוך המפרש. המפרש חייב להישאר רטוב ומדי פעם השלפוחן יטה אותו קלות לתוך המים. בעת סכנה יכול השלפוחן לשחרר מתוכו את האוויר ולשקוע לתוך המים.
הזרועות הארוכות מתחת למצוף עשויות להגיע לאורך של 15 מטרים ואפילו 50 מטרים לעיתים. הן מורכבות ממאות נמאטוציסטים (תא צורב) היוצרים רשת ציד שקופה. הזרועות משתקות את הטרף ומושכות אותו לעבר פוליפ העיכול שמפריש אנזימים ומפרק את הטרף.
ארס זה משפיע על דגים ויצורי ים קטנים אחרים המומתים במהירות אך פחות קטלני לאדם. ואולם בכמה מקרים נדירים ארס השלפוחן יכול להרוג.
מוזס קיפטנוי

קריירה

קיפטנוי נולד במחוז מאראקוות, קניה, ומשתייך לבני הקלנג׳ין.
הוא פרץ לתודעה העולמית בשנת 1991, כאשר עד אז היה ספורטאי אלמוני יחסית. בשנה זו ניצח במספר תחרויות גראנד-פרי. בייחוד זכורה ריצתו במירוץ בציריך, בה נפל על המשטח בהקפה האחרונה, אך עדיין ניצח את המירוץ בקלות. קיפטנוי ידוע כספורטאי בעל ביטחון עצמי גבוה במיוחד, שגובל בשחצנות. הוא לא נעזר במאמן,  אלא אימן את עצמו והניע עצמו באמצעות אמונה עצמית חזקה.
כצפוי, זכה קיפטנוי בשנת 1991 באליפות העולם באתלטיקה 1991 בטוקיו בריצת 3,000 מטר מכשולים. עם זאת, בשנת 1992 לא היה חבר בנבחרת הקנייתית לאולימפיאדת ברצלונה, שכן נכשל, להפתעת רבים, במבחנים לנבחרת שנערכו בניירובי. 
קיפטנוי התאושש במהרה מאכזבה זו ומעט אחרי האולימפיאדה קבע שיא עולמי בריצת 3,000 מטר של 7:28:96 בתחרות בקלן שבגרמניה. שלושה ימים לאחר מכן הוא שבר שיא עולמי נוסף, הפעם בריצת 3,000 מטר מכשולים, בתחרות בציריך וקבע אותו על 8:02:08. שנה לאחר מכן, ב-1993, הוא הגן בקלות על תואר אליפות העולם בריצת 3,000 מטר מכשולים בתחרות שנערכה בשטוטגרט, גרמניה.
בשנת 1995 שבר קיפטנוי את השיא העולמי בריצת 5,000 מטר בתחרות שברומא, וקבע את שיאו על 12:55:30. באותה שנה זכה קיפטנוי באליפות העולם בריצת 3,000 מטר מכשולים בפעם השלישית ברציפות, וגם קבע שיא עולמי נוסף בריצה זו - 7:59:18. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה אדם כלשהו ירד משמונה דקות בריצה זו.
בשנת 1996, באולימפיאדת אטלנטה, סיים שני בלבד במקצה ל-3,000 מטר מכשולים, לאחר שג׳וסף קטר (באנגלית:  Joseph Keter), רץ קנייתי נוסף, ניצח בתחרות זו. שנה לאחר מכן, לא הצליח קיפטנוי לזכות באליפות עולם רביעית ברציפות ב-3,000 מטר מכשולים, בתחרות שנערכה באתונה, אך זכה במדליית כסף. אלוף העולם לשנה זו היה וילסון בויט קיפקטר (באנגלית: Wilson Boit Kipketer), רץ נוסף מבני הקלנג׳ין.
קיפטנוי עדיין היה פעיל בשנת 2001 בכוונה לנסות להתחרות במשחקי חבר העמים ב-2002 (באנגלית: Commonwealth Games), אך לבסוף לא השתתף בתחרות זו. לאחר פרישתו היה קיפטנוי מאמן ריצה וכן כיהן כיו״ר מחוז מאראקוות באיגוד האתלטיקה של קניה.
זאת ועוד, הקים ארגון הצדקה Shoe4Africa, אשר תומך במשפחות אפריקאיות, בית ספר על שמו של קיפטנוי על מנת להנציח את הישגיו. בית הספר נפתח בשנת 2012 במחוז מאראקוות ומכיל 8 כיתות, בהן לומדים כ-320 תלמידים.
אנרי לה פונטן

חייו

לה פונטן למד באוניברסיטת בריסל ומאוחר יותר כיהן שם כפרופסור למשפטים. הוא צבר מוניטין כסמכות בתחום המשפט הבינלאומי, וב-1895 נבחר לכהן כחבר בסנאט הבלגי מטעם המפלגה הסוציאליסטית. 
לה פונטן היה פעיל במספר ארגונים בינלאומיים, ביניהם לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ, אשר שימש כנשיאה. בשנת 1913 זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו לטיפוח השלום בעולם.
לאחר מכן ייצג את בלגיה בוועידת השלום בפריז (1919) ובחבר הלאומים.
לה פונטן היה בונה חופשי, ונמנה עם חברי לשכת הבונים החופשיים בבריסל.
כובע חיל מצב

כובע חיל מצב או כובע טייסים הוא כובע צבאי מתקפל עם צדדים ישרים. 

אוסטרליה

כל הדרגות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מחויבים ללבוש כובע חיל מצב כחול המתאים למדים שלהם.

נורווגיה

בנורווגיה נעשה שימוש בכובע חיל המצב בחיל האוויר המלכותי הנורווגי. 

פורטוגל

בפורטוגל כובע חיל המצב מכונה barrete de bivaque ובמקרים רבים מתייחסים אליו כ-  bivaque בקיצור. הכוחות המחומשים משתמשים בשני סוגים שונים של הכובע.

שוודיה

בשוודיה סוג זה של כובע ידוע בשם båtmössa. הוא משמש בעיקר את המשטרה השוודית, את חיל הים וחיל האוויר.

בריטניה

בצבא הבריטי כובע חייל המצב הראשון שאומץ היה בסגנון Glengarry, אשר אושר לשימוש בשנת 1868. לאחר מכן הוא הוחלף עבור קצינים של רוב המחלקות הלא סקוטיות בכובע המכונה Torin. גם הוא הוחלף מאוחר יותר בסגנון אחר המכונה Austrian Cap.
שבו (כתב עת)

שְׁבוֹ הוא כתב עת ספרותי ישראלי, המיועד בעיקר לשירה עברית ומתורגמת וכן למאמרים קצרים בענייני שירה.
כתב העת נוסד על ידי הוצאת הספרים הביבליופילית "אבן חושן" בשנת 1994, ועד שנת 2015 הופיעו 30 גיליונות. כל חוברת מאוירת או מלווה ביצירות אמנות מתחום הציור, הרישום, הצילום וטכניקות ההדפס השונות של אמן מלווה יחיד. 
המייסד והעורך הוא עוזי אגסי, שהוא גם בעליה של הוצאת הספרים "אבן חושן". מקור השם הוא אבן החושן "שבו", שצבעה בין לבן לשחור, אך לא זה ולא זה. לאבן החושן "שבו", מתריסר אבני החושן של הכהן הגדול, מיוחסת תכונת היצירתיות האמנותית. 
העורך עוזי אגסי החל דרכו בתחום האמנות - היסטוריון ואוצר תערוכות וביבליופיל. לימים עבר להוצאת ספרים ביבליופילית. הספרים היוצאים בהוצאה הם מועטים יחסית, ממוספרים וחתומים, ממש כמו יצירות אמנות פלסטית.
חוברות כתב העת מעוצבות כיצירות אמנות כשלעצמן, עם אמן מלווה לכל חוברת. "שבו" הוא כתב העת הביבליופילי היחיד היוצא לאור בעברית ובישראל. בין משתתפי כתב העת נמנים משוררים רבים, צעירים ומבוגרים, מוכרים ושאינם מוכרים, אך המשותף לכולם היא רמת השירים הגבוהה.
עוזי אגסי נוהג לחתום את גליונות 'שבו', במעין קולופון מודרני. הנה לדוגמה הקולופון של גיליון מס' 18:
הגיליון השמונה עשר של "שבו" - אבן מאבני החושן שצבעה הוא "לא לבן ולא שחור, אלא מעורב שחור ולבן", ומשייכים לה את ההגברה של היכולת היצירתית בבני-האדם - נדפס על נייר נטול-עץ 100 גרם, באות "דרוגולין".
האמנית המלווה את הגיליון השמונה-עשר היא ציפה קמפינסקי. לחמישים עותקים יצורף הדפס מעשה ידי האמנית שנדפס בהשגחתה והוא חתום וממוספר.
מסאוריה

מסאוריה (ביוונית: Μεσαορία; בטורקית: Mesarya Ovası - "מישור מסריה") הוא מישור רחב-ידיים בצורת משולש ובשטח של כ-1,000 קמ"ר, התופס את חלקו המזרחי של מרכז האי קפריסין. מישור מסאוריה שוכן בין הרי קירניה מצפון, הרי הטרואודוס מדרום וממערב והים התיכון ממזרח, והוא מכסה כתשיעית משטחו של האי. מיקומו בין שני רכסי הרים הקנה לו את שמו, שמשמעותו ביוונית היא "בין ההרים". אורכו של המישור הוא 65 ק"מ ממזרח למערב ורוחבו המרבי מגיע ל-35 ק"מ במזרחו. הוא שטוח למדי ומגיע עד לגובה של כ-325 מטרים מעל פני הים לכל היותר. המישור מחורץ במספר ערוצי אכזב, והנהר הארוך ביותר באי, פדיאוס/קלינדרה (Πεδιαίος/Kanlıdere) חוצה אותו ממערב למזרח.
עד לפני כמיליון שנים היה המישור שקוע מתחת לפני הים בין שני איים המהווים כיום את שני רכסי ההרים שמדרום ומצפון לו. המישור התרומם ויצר את האי קפריסין, אך שב וכוסה מספר פעמים עד שקיבל את צורתו הנוכחית בפליסטוקן. עד המאה ה-1 לפנה"ס היה המסאוריה מכוסה ביער צפוף, אז זה נכרת, והדבר גרם לסחיפת הקרקע. הצמחייה הטבעית במישור מוגבלת לשיחים ולעשב המשמשים כמזון לעדרים. למרות זאת המסאוריה הוא אסם החקלאות המרכזי של האי, אך הענף תלוי לחלוטין בגשמי החורף המעטים יחסית למשקעים היורדים בהרים ובהשקיה. המישור מיושב בצפיפות ולצד כפרים רבים שוכנות בו הערים ניקוסיה, לפקושה וגאזימאוסה. מאז פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974 מחולק המישור בין הרפובליקה של קפריסין מדרום והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מצפון.
זיסי סתוי

זיסי סתוי (נולד ב-13 באפריל 1939) הוא עורך ספרותי ומנחה מפגשי ספרות ומוזיקה ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב ב-13 באפריל 1939 בשם זיסי זסטבקר. החל את דרכו כעורך בקול ישראל, בעריכת תוכניות ספרותיות. ערך בין השאר, גם את עיתון התזמורת הפילהרמונית הישראלית. והיה בין עורכי ירחון אגודת הסופרים "מאזנים". סתוי שימש כעורך מדור הספרות של עיתון "הבוקר" עד סגירתו, ולאחר מכן חבר מערכת העיתון "היום".
במשך קרוב לשלושים שנה היה העורך הספרותי של ידיעות אחרונות. כעורך הספרותי של "ידיעות אחרונות", נתן זיסי סתוי במה ליוצרים חדשים ובלתי מוכרים, בצד טיפוח יוצרים ותיקים. המשורר אבות ישורון לדוגמה, היה מן הבולטים במשוררי הדור הקודם, ששיריהם נדפסו במוסף; סתוי נתן לישורון במה כמעט חופשית. לאחר שפרש מתפקידו זה בעיתון, החליפה אותו הסופרת שולמית גלבוע.
כריית יהלומים

כריית יהלומים היא אחד ממקורות העושר החשובים בעולם. יהלומים נמצאים בשימוש בתעשייה ובתכשיטנות, ומחיריהם עולים בהתמדה.
כ-98.5% מכריית היהלומים ברחבי העולם מתבצעת ב-11 מדינות: אוסטרליה, אנגולה (11%), בוצואנה (23%), ברזיל, דרום אפריקה (12%), מרכז אפריקה, נמיביה, סיירה לאון, קונגו, קנדה (16%) ורוסיה (18%). במכרות היהלומים בארצות אלו ובשאר אזורי הכרייה, מפיקים יהלומי גלם בשווי של 12.5 עד 13 מיליארד דולר בשנה.

תהליך הכרייה

ישנם שני נתיבים לכריית יהלומים.
הנתיב האחד, כרייה ממרבצים אלובליים. המרבצים האלובליים (הקרויים גם "מקורות משניים"). הם נוצרים כתוצאה משחיקת סלעי קימברליט נושאי יהלומים, במהלכה משתחררים היהלומים כמו גם מרכיבים מינרליים אחרים, ונסחפים אל ערוצי נחלים ונהרות או אל קרקעית הים. בדרך כלל הם באיכות נוי גבוהה (שכן אבנים באיכות נמוכה שורדות פחות את הסחף). יהלומים אלו נכרים בדרך כלל על ידי קבוצות כורים עצמאיות וקטנות.
הנתיב השני, חפירה וקדיחה יזומה בבטן האדמה, וגילוי ארובה וולקנית ("ארובת קימברליט"). לאחר גילויה יערך חקר ההיתכנות הכלכלית שלה, התאמתה לדרישות החוק המקומי והבינלאומי. ואם אלו מאושרים, תכנון המכרה ובנייתו, וסקירת הצפי של התפוקה העתידית ממנו. מעת גילויה של ארובת קימברליט ועד שמתבררת כדאיותה הכלכלית עלולות לעבור כ-10-8 שנים.
היהלומים הנמצאים ומופקים במכרות השונים הם בשלל איכויות, צבעים וגדלים. חלקם נחשב ליהלומי גלם כמעט חסרי ערך, וחלקם אבנים נדירות, והמחירים נקבעים בהתאם למצבם.

התנהלות הכרייה

כריית יהלומים התגברה בהתמדה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. כ-75% מהתפוקה העולמית נכרית במעבה האדמה, ליתר דיוק בארובות קימברליט. סלעי הקימברליט נושאים יהלומים. וכ-14 גרם יהלומים (70 קרט) מופקים בממוצע מ-100 טון סלעים. 
הכרייה מארובות הקימברליט ברחבי העולם נשלטת בידי 5 תאגידים גדולים, החולשים על כ-79% מהתפוקה העולמית: אלרוסה, ריו טינטו, דה בירס, ואבר ו-BHP Billiton. 
לצד התאגידים פועלים ארגונים כלכלים שונים ורבים: חברות לחיפוש וכריית יהלומים, בעלי רישיונות כרייה וחופרים מורשים (על פי חוקי ותנאי המדינות), פועלי ומנהלות מכרות וספקי שירותים שונים הקשורים לענף היהלומים.
ביבשת אפריקה נאמד מספר החופרים (מורשים ושאינם מורשים) בכמיליון עד שני מיליון בני אדם, והשכר על עבודתם הוא כדולר אחד ליום עבודה. בדרום אפריקה נאמד מספר החופרים המורשים הוא כ-1,500 מאז ראשית המאה ה-21, ותפוקתם היא כ-400,000 קרט בשנה. 
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 כ-80% מתפוקת היהלומים בעולם סווגה כיהלומי תעשייה. אולם מאז התפתחות הטכנולוגיה שאפשרה יצור יהלומים סינתטיים לתעשייה ירד מאוד מחירם של יהלומי התעשייה. מפיקי היהלומים התמודדו עם ירידת הביקושים על ידי הסבת יהלומי תעשייה לשימושים בענף התכשיטנות. תעשיית היהלומים שהוסבו, ונקראו יהלומי "כמעט נוי", התפתחה בעיקר בהודו וגרמה לצמיחת ענף היהלומים בה.

כרייה ומאבקים פוליטיים

מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, התחוללו מלחמות עקובות מדם על השליטה במכרות היהלומים, על הכרייה ועל הרווחים מהמסחר בהם. המאבק מתנהל על ידי קבוצות חמושות הנאבקות או מורדות בשלטונות מדינות אחדות באפריקה (כגון הרפובליקה הדמוקרטית של אפריקה, אנגולה סיירה לאון). האו"ם הוציא אל מחוץ לחוק את היהלומים המופקים בחסות הקבוצות המורדות, שנקראו "יהלומי דמים", או שהגביל מאוד את המסחר בהם, והתיר את השימוש בהם לאחר שכונן שלום באותן מדינות.
וייקו

היסטוריה

במקום בו נמצאת העיר היום ישב בעבר שבט הוואקו, שהשתייך לבני הוויצ'יטה. סטיבן אוסטין, שהנהיג את ניסיון היישוב האמריקאי בטקסס ב-1825, ניסה תחילה להילחם עם הוואקו ולהחריב את ההתיישבות שלהם, אך הוא כשל וחתם על חוזה שלום אתם. בסופו של דבר כעבור מספר שנים הוואקו עקרו צפונה, לאזור פורט וורת', ובהמשך המאה ה-19 הם הצפינו ביחד עם שבטי ויצ'יטה אחרים לאזור אוקלהומה.
ב-1838 ניל מקלנן קנה את האדמות באזור והחל ליישב אותם. כעבור כמה שנים ג'ייקוב דה קורדובה, איש עסקים אמריקאי-ג'מייקני, קנה ממנו את האדמות והחל לעבוד על תכנון עיר חדשה בשטחים. ההתיישבות הוקמה בסביבות 1850. המתיישבים הראשונים רצו לקרוא לה "למרטין" (Lamartine), אך דה קורדובה שכנע אותם לקרוא לה "וייקו", ההגייה האנגלית של שם השבט שישב באדמות כהוקרה לשבט הוואקו.
ב-1866 תושבי וייקו יזמו את הקמתו של הגשר התלוי של וייקו, שבנייתו הושלמה ב-1870. הגשר היה אז המעבר היחיד לכל אורכו של נהר הבראזוס, ואנשים רבים שהיו צריכים לעבור את הנהר עברו בווייקו. הדבר תרם לגידול משמעותי של העיר ולעלייה בחשיבותה.
ב-1916 נערך בעיר הלינץ' בג'סי וושינגטון.
ב-11 במאי 1953 הכתה בעיר סופת טורנדו אשר גרמה למותם של למעלה מ-100 תושבים. זו הייתה סופת הטורנדו הקטלנית ביותר בתולדות טקסס ואחת הקטלניות בתולדות ארצות הברית.
ב-28 בפברואר 1993 סוכנויות האכיפה הפדרליות החלו במצור על מתחם של כת הדוידים שנמצא בקרבת וייקו במה שנודע בתור "המצור בווייקו". המצור הסתיים ב-19 באפריל באותה שנה בפשיטה של ה-FBI אשר במהלכה נהרגו עשרות מחברי הכת.

חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת ביילור, הוותיקה ביותר בארצות הברית ממערב לנהר המיסיסיפי.

תחבורה

ישנם מספר נמלי תעופה קטנים בסביבות וייקו כשהמרכזי בהם הוא נמל התעופה האזורי וייק, הנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר.
וייקו נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 35, המקשר בין לארדו בדרום טקסס ובין העיר דולות שבמדינת מינסוטה.
שמשון בלקינד

ביוגרפיה

בלקינד נולד בלהויסק (Лагойск) שבפלך מינסק ברוסיה הלבנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לשפרה ומאיר בלקינד. במשפחה היו חמישה ילדים, ואביו, מאיר, שהיה משכיל ותלמיד חכם, היה מורו הראשון ולימדו גם עברית. הוא למד בגימנסיה רוסית במוהילב. 
אחרי שסיים לימודיו שם עבר לסנקט פטרבורג, שם גרה אחותו אולגה, עבד כעוזר בבית מרקחת ולמד רוקחות. אחיו, ישראל בלקינד, ממייסדי תנועת הביל"ויים, עלה ארצה ונמנה עם חלוצי העלייה הראשונה. שמשון הצטרף גם הוא לתנועה ועלה לארץ ישראל עם אחותו פאני ב-1 באוקטובר 1882 (כ"ט באלול תרמ"ג).
בתחילה עבד במקוה ישראל ובנובמבר 1882 הגיע לראשון לציון. ב-20 באפריל 1884 יצא לירושלים, שם במסגרת אגודת הביל"ויים "שהו" למד נגרות ולאחר מכן נפחות. בעקבות מחלה עזב את ירושלים ושב לראשון לציון, שם נשא לאישה פנינה, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון.
כיוון שנמנה עם המורדים בפקידות הברון, הוא גורש מראשון לציון והתיישב עם רעייתו בגדרה, רכש בה נחלה ועסק בחקלאות. לאחר ביטול צו הגירוש מכר את נחלתו ושב עם רעייתו ושני ילדיו לראשון לציון.
בשנת 1888 עלו הוריו לארץ ישראל עם אחותו הצעירה סוניה, והצטרפו אליו בראשון לציון מאוחר יותר. 
לבלקינד ולרעייתו נולדו שלושה בנים ושלוש בנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו בניו של בלקינד, איתן ונעמן, למחתרת ניל"י.
עקב כך נאסרו בני הזוג בלקינד בידי השלטונות העות'מאנים וישבו כחודש בכלא רמלה. לאחר שובם לביתם הוחרמה המשפחה במושבה עקב סיועם לניל"י.
ב-1919, לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים, יצאו בלקינד ובנו איתן לדמשק להביא לקבורה בראשון לציון את גופותיהם של נעמן בלקינד ושל יוסף לישנסקי, שנתלו בדמשק בידי העות'מאנים בדצמבר 1917 (טבת תרע"ח) .
בשנת 1921 נבחר בלקינד לראש ועד המושבה אחרי שראש הוועד הקודם התפטר. בתקופתו כראש הוועד הוקם דואר רשמי ראשון במושבה, התחילו לגבות מיסים מסוחרים שהביאו סחורות לשוק, והפעילו מחדש את טחנת הקמח ששכנה במושבה.
בנו של בלקינד, מאיר, נרצח במאורעות תרצ"ו ב"משק האוצר" ששכן סמוך לכפר סבא.
שמשון בלקינד נפטר בי"ד בניסן תרצ"ז ונקבר בראשון לציון. רחוב בראשון לציון נושא את שמו.
הכשר לקבל טומאה

מקור בתורה

דין זה נלמד מפסוק מפורש בתורה: 
וְכִי יֻתַּן מַיִם עַל זֶרַע וְנָפַל מִנִּבְלָתָם עָלָיו טָמֵא הוּא לָכֶם
— ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל"ח
 
בפסוק מדובר דווקא בזרע, מה שאומר דרשני. במסכת חולין מסבירה הגמרא כי דווקא אוכלים שהם בסוגת זרעים צריכים הכשר. ייחודיותם של הזרעים בהלכות טומאה, הוא שהם לעולם לא מטמאים טומאה חמורה - לטמא אדם וכלים, ולכן רק כל דבר שלא מטמא טומאה חמורה - כדוגמת זרעים - צריך הכשר לטומאה. הגמרא במסכת חולין קובעת שהגדר הוא - כל דבר שאין סופו לטמא טומאה חמורה; כך למשל פוסק רבי יוסי שנבלת עוף טהור אינה צריכה הכשר, מכיוון שסופה לטמאות טומאה חמורה - אם יאכלו אותה.

הסבר

ההכשר לקבל טומאה, מוסבר על ידי רב הונא בריה דרב יהושע כגמר מלאכה של הפירות, "פירות שלא הוכשרו כתנור שלא נגמרה מלאכתו דמי", באופן דומה ברש"י מופיע שההכשר הוא תנאי כדי שהאוכל יקרא "אוכל", לעומת זאת הרמב"ן מסביר שעל ידי המים נדבק השרץ והטומאה לפרי, וכדי לעשות סייג לדבר אסרה התורה כל דבר שנפלו עליו מים, גם אם המים התייבשו.
באופן רגיל, די בכך שאדם שמח במחשבתו שהמים נפלו על הפירות. אך קטן, אין לו מחשבה. כלומר אם בעליו של הפירות הוא קטן, והוא העלה את הפירות לגג במטרה שיפלו עליו מים, ואין לדעת עדיין מתוך מעשיו אם הוא אכן התכווין להעלותם למטרה כזו או אחרת, אין מועלת מחשבתו כדי להעניק למים שנפלו על הפירות כמים שנפלו לרצון בעליהם, אך אם לאחר ההעלאה, ולאחר שנפלו עליהם מים, הוא הפך את הפירות במטרה שהגשם ישטוף את הפרי מכל צדדיו, במצב כזה ניתן להסיק לכאורה, כי הקטן אכן רוצה שיפלו מים על הפירות, ולכן נחשבת פעולה כזו ל"מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו", שיש לה משמעות הלכתית מתקנת חז"ל (לחומרא).
משקים אינם זקוקים להכשר לקבל טומאה. האחרונים חוקרים בטעם הדבר: האם מכיוון שמשקים אינם צריכים הכשר בסוגם והם מופקעים מדין זה, או שמא גם משקים צריכים הכשר כדי לקבל טומאה, אלא שהמשקים עצמם מכשירים את עצמם.

יד להכשר

חכמי הגמרא נחלקו האם יש דין "יד" לקבל את המשקים כדי לקבל טומאה, הנידון הוא אם המשקה המכשיר את האוכל, נפל על החלק המשמש כ"יד" לאוכל (כמו למשל עצם ועליו בשר).
חכמי המשנה דנו האם הכשר לפני שהאוכל נקרא כ"אוכל", מועיל לאחר שהאוכל נחשב כאוכל. רבי עקיבא דן בחלב (שומן) של בעל חיים, במקום שהוא לא משמש לאכילה, שהועבר למקום בו הוא משמש לאכילה, האם די בדם השחיטה כדי להכשירו או לא, לאחר שהוא פסק שהחלב אינו צריך הכשר, תלמידו רבי יהודה הזכיר לפניו פסק אחר בו פסק ההפך, במשנה מופיע כי רבי עקיבא חזר בו, וישנן גרסאות שונות האם חזר בו מפסקו הראשון, או שדווקא מפסקו השני חזר בו.
ממשל פתוח

ממשל פתוח הוא דוקטרינה ולפיה לאזרחי המדינה יש זכות עיון במסמכים ובהליכים שלטוניים כדי לאפשר פיקוח ציבורי יעיל. במובנו הכללי ביותר, ממשל פתוח עומד בניגוד לשיקולי הגיון המדינה, שיקולים אשר הצדיקו שמירת מקפת על סודות מדינה ומהווים את הנימוקים להתנגדות משטרים להנהגת שקיפות. את מקור הטיעונים בעד הנהגת ממשל פתוח ניתן למצוא כבר בעידן הנאורות האירופי, אז נידונה דרך ההקמה הנכונה של החברה הדמוקרטית המתהווה.
בין חידושי הגישה, הוא תפיסת "שלטון קוד-פתוח", אשר מנצלת את תנועת הקוד הפתוח להפצת המידע לציבור. כלים אלה מאפשרים לאזרחים להתערב באופן ישיר יותר בהליכים החקיקתיים.

היסטוריה

במערב, עקרון הצבת הממשל תחת ביקורת ציבורית עלה לראשונה בעידן האורות באירופה, אז תקפו פילוסופים רבים את העדפת השלטון האבסולוטי האירופאי לשמור על סודות מדינה .
העברת חקיקה התואמת גישה זו ניתן לראות לראשונה כבר בשנת 1776, בשוודיה (אשר כללה באותם ימים גם את פינלנד) אשר קבעה בחוקתה את חופש העיתונות.
ממשל חופשי נתפס לרוב כנגזר מחוק חופש המידע, אשר קיים במרבית המדינות הדמוקרטיות בימינו. הראשונות לחוקק חוק זה היו מדינות סקנדינביה, אשר יצרו בכך את התקדים הראשון לתפיסת הממשל החופשי, עוד במאה ה-18.
מאז הועבר חוק חופש המידע בארצות הברית בשנת 1966, החלו לעלות חוקים דומים גם בשאר העולם. חוקים העוסקים בתחום זה נחקקו בדנמרק ובנורווגיה ב-1970, בצרפת והולנד ב-1978, באוסטרליה קנדה וניו זילנד ב-1982, הונגריה ב-1992, אירלנד ותאילנד ב-1997, קוריאה הדרומית ב-1998, בריטניה בשנת 2000, יפן ומקסיקו ב-2002, הודו וגרמניה ב-2005.
עם עליית האינטרנט וזמינות המידע באינטרנט עלתה גם הדרישה לספק מידע חופשי על פעולות זרועות הממשל השונות בצורה זמינה לכל אזרח באינטרנט.

תוכן

מקובל להאמין כי שקיפות שלטונית מעלה את אחריות הממשל לפעולותיו. שקיפות שלטונית מאפשרת לאזרחים לפקח על מעשי הממשל, מצמצמת שחיתות שלטונית ומאפשרת הפצת מידע לציבור, ובכך מאפשרת לו להתקדם, להתפתח ולפעול באופן יעיל יותר.
היום, מוצאת השיטה את תומכיה העיקריים דווקא בארגונים לא ממשלתיים, אשר מנסים להתנגד לנטייתה הטבעית של הממשלה לפעול באופן סודי. בין ארגונים אלה, ניתן לציין את הארגונים הבינלאומיים Transparency International ואת Open Society Institute. ארגונים אלה מקדמים כינון סטנדרטים של פתיחות ושקיפות ברחבי העולם, וטוענים שסטנדרטים אלה נחוצים להתפתחותן התקינה של חברות דמוקרטיות.
בשל ההשקעה הנדרשת להפיכת הממשל לפתוח, ארגוני השלטון הקטנים יותר (כדוגמת מנגנוני השלטון העירוניים) הם הראשונים לאמץ יוזמות ממין זו, וארגונים גדולים יותר נוטים לעקוב אחר המגמה רק בשלב מאוחר יותר.
אן א היים

עלילה

העלילה של הסרט מזכירה עלילות של סרטים יהודים פולנים בני תקופה אחרים. בגלל תנאים כלכליים קשים אב המשפחה נוסע לאמריקה לנסות שם את מזלו ובסוף להביא לשם את משפחתו.
בתחילת הסרט טובע הבן הבכור של המשפחה, האב נוסע לארצות הברית ומשאיר מאחור את הבן השני, את אשתו ואת אביו הזקן. בהגיעו לאמריקה הוא מוצא את עצמו בבדידות ועובד קשה ולא מצליח לממש את תוכניותיו. הוא פוגש זמרת במועדון לילה שעוזרת לו במימוש תוכניותיו והוא מצליח להביא את משפחתו לניו יורק.
בדי כרתליסה

בֶּדי כַּרתליסַה (גאורגית: ბედი ქართლისა, צרפתית: Revue de Kartvélologie) או בתרגום חופשי בעברית: "הגורל של כארתלי", הוא עיתון בינלאומי המתמחה ב"לימודי גאורגיה" (כרתוולולוגיה), והתפרסם בפריז שבצרפת, בין השנים 1948–1984. מקור שם העיתון מפואמה של המשורר הגאורגי הרומנטי, בן המאה ה-19, ניקולוז ברתשווילי.
העיתון נוסד על ידי המהגרים הגאורגים, שהיגרו מברית המועצות - קאליסטראטה (1986-1901 ונינו סאליה (1898-1992). העיתון פרסם כתבות באופן בלעדי בשפה הגאורגית עד לשנת 1957, אז הפך לעיתון רב-שפתי שפורסם בצרפתית, באנגלית ובגרמנית. לעיתון הייתה חסות של האקדמיה הצרפתית למדעים, והוא נערך על ידי ההיסטוריון הגאורגי קאליסטראטה סאריה. העיתון נטל תפקיד מפתח בהתפתחות "לימודי גאורגיה" באירופה. מספר מומחים בינלאומיים מובילים, כמו גם אקדמאים מגאורגיה, מאזרבייג'ן ומצפון הקווקז, שיתפו פעולה ותרמו מאמרים בהיסטוריה, בארכאולוגיה, באתנולוגיה ובתרבות של גאורגיה ושל הקווקז. בשנת 1985 ירש את העיתון שנתון ("Revue des études géorgiennes et caucasiennes") (ISSN 0373-1537), שנוסד על ידי ז'ורז' דומזיל וז'ורז' צ'אראצ'ידזה. השנתון "גאורגיקה" (ISSN 0232-4490) מכסה תחומי כתיבה דומים.
בסאם יוסוף

באסם ראְפת מֻחמד יוּסף (בערבית: باسم رأفت محمد يوسف; נולד ב-22 במרץ 1974) הוא רופא מצרי, סאטיריקן, ומנחה התוכנית "אל ברנאמג" ("התוכנית"), תוכנית חדשות סאטירית ששודרה בתחנת הטלוויזיה CBC. העיתונות הערבית השוותה בין יוסוף לקומיקאי האמריקאי ג'ון סטיוארט, שתוכניתו הסאטירית הדיילי שואו הייתה ההשראה של יוסוף לפתוח בקריירה שלו. בשנת 2013 נכנס יוסוף לרשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר" של טיים מגזין.

ביוגרפיה

בתוכניתו "אל-ברנאמג" נהג יוסוף לבקר בצורה פעילה את השלטון המצרי בראשות האחים המוסלמים במצרים ובפרט את נשיא מצרים מוחמד מורסי. כתוצאה מכך, במרץ 2013 הוצא נגדו צו מעצר על ידי התובע הכללי של מצרים, בגין העלבת האסלאם והנשיא מוחמד מורסי. ג'ון סטיוארט, סאטיריקן אמריקאי בולט, הביע ביקורת על מעצרו של יוסוף במהלך אחת מתוכניותיו. המערכון הומלץ בידי השגרירות האמריקאית בקהיר, באמצעות חשבון הטוויטר שלה, וגרם לתקרית דיפלומטית בין ארצות הברית למצרים. בהמשך ביקר סטיוארט בתוכניתו של יוסוף.
עם נפילת משטר האחים המוסלמים בראשותו של מוחמד מורסי, החל לשדר קטעי סאטירה גם על הממשל הצבאי הזמני החדש ובפרט על תופעת ההערצה כלפי מי שהיה אז שר ההגנה והאיש החזק בממשל זה, עבד אל-פתאח א-סיסי, שהיה אז מועמד פוטנציאלי לנשיאות מטעם הצבא. על מהלך זה הושעה מתפקידו ותוכניתו הורדה מהאוויר בידי קברניטי ערוץ CBC "עד לבחינה מחודשת של חילוקי הדעות עם הכוכב". 
כחודש לפני הבחירות לנשיאות מצרים (2014) החליטה רשת השידור של התוכנית להוריד את התוכנית עד לאחר הבחירות, "מחשש שהיא תשפיע על דעת הקהל".

הכשרה רפואת

יוסוף בוגר אוניברסיטת קהיר בפקולטה לרפואה. התמחה ב-כירורגיית לב-חזה. עבר הכשרה של שנה בהשתלות לב וריאות בגרמניה.
בשנת 1998 עבר את בחינות ההסמכה לעבוד כרופא ב-ארצות הברית "United States Medical Licensing Examination"  (USMLE)