חמציץ נטוי

מאפיינים מורפולוגיים ופנולוגיים

החמציץ הנטוי הוא גאופיט, כלומר: בעל בצל או פקעת בקרקע. גבעול החמציץ הוא קנה גמיש וארוך (בדרך כלל בין 15 ל-30 ס"מ, אך במקרים מיוחדים יכול להגיע אף ללמעלה מ-70 ס"מ) בצבע ירוק. עליו מחולקים לשלושה עלעלים בעלי צורת לב ושפה תמימה אשר מסודרים בדור (סידור ספירלי או עיגולי של עלים או פרחים) בו העלעלים בעלי צורה פחות או יותר שווה. 
פרחי החמציץ הנטוי הם פרחים צינוריים דמויי משפך-חצוצרה שבולטים בזכות הצבע הצהוב הבהיר והבוהק של עלי הכותרת. קוטר הפרח הוא 2–3 סנטימטרים. לפרחים עשרה אבקנים וחמישה עלי כותרת בצבע צהוב אשר לרוב מתמזגים בבסיס. על גבעול אחד יש בדרך כלל מספר פרחים. פרח החמציץ דמוי המשפך פתוח בשעות היום אך נסגר למעין צינורית דקה בשעות אחר הצהריים והערב. פרח החמציץ מכיל צוף וזוכה לביקור חרקים בהם דבורת הדבש.
הפרחים הם טריסטיליים ובעלי אי-סבילות עצמית בנוגע להאבקה. ישנם שלושה טיפוסים מורפולוגים של פרחי חמציץ, כל טיפוס מאופיין ביחס שונה בין אורך האבקנים לאורך עמוד העלי. הפריה ויצירת זרעים מתרחשת רק אם אבקה של צמח ארוך אבקנים וקצר עמודי עלי הפרתה צלקות של צמח קצר אבקנים בעל עמודי עלי ארוכים. לישראל הגיעו פקעיות של טיפוס האבקה אחד, בעל פרחים עם עמודי עלי קצרים, ואבקנים בינוניים וארוכים, ועל כן אין הוא עושה בארץ זרעים ומתרבה רק רבייה וגטטיבית. הפרי הוא קפסולה קטנה המכילה מספר זרעים. 
בנוסף לריבוי מיני רגיל, השורשים של החמציץ מצמיחים פקעיות תת-קרקעיות המאפשרות ריבוי וגטטיבי, כלומר: באמצעות הפקעיות החמציץ "משכפל" את עצמו ויוצר חמציצים נוספים, הגדלים במרחק מה מצמח המקור. החמציצים שצומחים מהפקעיות זהים גנטית לחמציץ המקורי שיצר את הפקעיות. חמציצים אלה יוצרים בתורם פקעיות חדשות, וכך ממשיך מעגל השכפול וההתרבות. כתוצאה מכך, החמציץ מתרבה מהר מאוד ובעל נטייה חזקה לפולשנות, בפרט החמציץ הוא מין פולש בישראל.
גבעול החמציץ ופקעותיו חמוצים, וזאת בשל החומצה האוקסלית המצויה בהם. ניתן לאכול אותם במינונים קטנים, אך במינונים גדולים הם עלולים להזיק - גבישי החומצה האוקסלית יכולים לפגוע בנימי הדם בדרכי השתן. בעבר היה נהוג להפיק מהחמציץ גבישים של סידן אוקסלט כדי לטפל במחלות, ולהפקת חומצה ציטרית (שמוכרת כ"מלח לימון"). החמציץ גם משמש לבישול. ילדים רבים נוהגים למצוץ את גבעולו עקב טעמו החמוץ.

בית גידול

בישראל החמציץ הנטוי נפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, הוא גדל בעיקר באזורים מושקים ומוצלים למחצה, בהם גינות, מעזבות, שולי דרכים, שולי פרדסים, שולי מטעים, מדשאות, שטחים פתוחים בערים ועוד. 
למרות שהחמציץ נפוץ בעיקר בשטחים מופרים, שהופרעו על ידי האדם, הוא הולך ונהייה נפוץ יותר ויותר גם בשטחים פתוחים ואף בשמורות טבע. החמציץ סתגלן ביותר ומצליח לשגשג במגוון בתי גידול.
כך למשל, חמציצים ניצפו גם בשטחי חולות מיוצבים סמוך לחוף הים.

תקופת פריחה

בישראל, החמציץ הנטוי פורח בעיקר בחורף ובאביב, אחרי הגשמים הראשונים ועד החמסינים הראשונים של הקיץ. נביטת העלים מתחילה בחודש נובמבר וכבר בדצמבר מתחילה הפריחה. החמציץ פורח עד סוף אפריל ותחילת מאי אך במקומות מוצלים ומושקים היטב, בשנים מסוימות (תלוי במשטר הגשמים וגלי החום), החמציץ יכול לשרוד גם עד אמצע מאי. שיא הפריחה חל בחודשים פברואר-מרץ. החמציץ הנטוי חי שנה-שנתיים.

תפוצה עולמית

מקורו של החמציץ הנטוי הוא דרום אפריקה, אך הוא יובא למקומות רבים ברחבי העולם בתור צמח נוי, וכיום הוא נפוץ באזורים נרחבים, בהם אמריקה הצפונית (בעיקר בקליפורניה), אוסטרליה ואגן הים התיכון (כולל חצי האי האיברי והאיים הקנריים), בתור מין פולש ועשב שוטה. המין נפוץ גם בישראל.

אטימולוגיה ושמות

שמו המדעי של החמציץ הנטוי הוא Oxalis pes-caprae שפירושו "חמציץ רגל העז". המילה Oxalis מתייחסת לחומצה האוקסלית שבתוך החמציץ. לחמציץ הנטוי יש שם מדעי נרדף (סינונים) והוא Oxalis cernua שפירושו "חמציץ נטוי" בלטינית.
שמו העברי הוא "חמציץ נטוי", על שם טעמו החמצמץ. שם המין "נטוי" הוא עברות של השם המדעי הנרדף cernua, שבלטינית פירושו "נטוי". שם זה כנראה ניתן למין זה מכיוון שהגבעול והפרח נוטים קמעה באלכסון. 
באנגלית לחמציץ הנטוי שמות עממיים רבים, בהם: Buttercup Oxalis ו-Bermuda Buttercup (פירוש המילה Buttercup הוא "ספל חמאה", המרמז למבנה והצבע הצהוב המאפיין את פרח החמציץ הנטוי), Wood Sorrel,‏ African Wood-Sorrel‏, Nodding Wood Sorrel,‏ Yellow Wood Sorrel,‏ Cape Sorrel,‏ English weed,‏ Goat's-Foot (תרגום שם המין המדעי), sourgrass ("עשב חמוץ"),‏ Soursob (באוסטרליה) ו-Soursop.
בגרמנית הוא נקרא Nickender Sauerklee.

בתרבות הישראלית

למרות היותו "עולה חדש" (החמציץ הגיע לארץ רק בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), התפשטותו המהירה ותפוצתו הרחבה - בעיקר במעזבות, מדשאות וגינות בקרבת ובתוך אזורי יישוב ובמיוחד בערים - והיותו בעל פרח בולט, הפכו את החמציץ לחלק מהנוף הישראלי ולגבי ישראלים רבים - חלק מנוף ילדותם. בשל טעמם החמצמץ נוהגים ילדים למצוץ את גבעולי החמציץ, לו הם קוראים לעיתים בשם החיבה "חַמְצוּץ".
נעמי פולני - אמנית, מוזיקאית, במאית וכוריאוגרפית של הצ'יזבטרון, הלהקות הצבאיות ולהקת "התרנגולים" - הקימה ב-1966 את להקת "החמציצים", אך הלהקה לא זכתה להצלחה והתפרקה כעבור שנה.
בתוכנית הטלוויזיה ההומוריסטית "פלטפוס" בלטו מערכוני "נווה חמציצים" שהיו פארודיה על תופעת שכונות יוקרה שכונו "סביונים" או "נווה סביון" על שם היישוב העשיר סביון. "נווה חמציצים" תוארה כשכונה ישראלית ממוצעת ועממית והמערכונים הציגו את חיי היום-יום של תושבי השכונה: ילדים, זקנים ואנשים מוזרים ומצחיקים.