זינב פוואז

קורות חיים

זינב פוואז נולדה בכפר תבנין (تبنين) בהר עאמל בדרום לבנון, בת למשפחה ממעמד הביניים הנמוך. הוריה לא ידעו קרוא וכתוב והחליטו לשלוח אותה לעבוד ולגור אצל משפחת ה-ואלי (الوالي-המושל). לפי גרסה אחרת הואלי עלי ביק אל אסעד, בחר בה להיות החברה והידידה של בתו זיינב, בשל היותן באותו גיל ומאחר והן למדו באותו בית ספר יסודי בכפר אל-קלעה, וגם מכיוון שאין בנות בגילה שגרות בארמון. תקופה זו בבית הואלי תרמה רבות להרחבת השכלתה והכשרתה האינטלקטואלית. היא התקרבה לאשתו של עלי פאטמה ח'ליל, שהייתה מלומדת. זאת למדה את זינב יסודות הקריאה והכתיבה בשפה הערבית, וגם למדה אותה הקוראן. כמו כן בביתו של עלי ביק הייתה ספריה גדולה של המדען האיראני Mohsen Fayz Kashani. שהכילה, וספרים בעלי ערך ספרותי גבוה. פוואז מצאה עניין רב בספרים אלו שעודד ואותה להמשיך לקרוא אפילו לקחה חלק מהספרים לביתה בתבנין לאחר עזיבת "קאשאני" את הכפר. לקראת סוף בגרותה חזרה לגור בבית משפחתה, בתקופה זו התחתנה עם איש שהיה מקורב למשפחת הואלי, שהשכלתו הייתה פחותה בהרבה משלה. הם חיו ביחד תקופה קצרה והתגרשו עקב השוני התרבותי, החברתי והמנטלי ביניהם. השייח' עארף אחמד אלזין, בעל כתב עת (אלערפאן), התייחס לנישואים הראשוניים שלה - "זה לא הכישלון שלה, זה הכישלון של החברה, איך בחורה כמוה חכמה, נבונה, פקחית, ומלומדת תחייה עם בן זוג אנאלפביתי." בערך בשנת 1870 היגרה לאלכסנדריה במצרים עם משפחתה. זאת בעקבות המלחמה בין תושבי הר עאמל לבין תושבי תבנין. הגירתה למצרים העניקה לה אפשרויות נוספות להמשיך בדרכה ללמוד ולהתפתח מה שלא נמצאו בלבנון. כמו כן המעבר למצרים אפשר לה גם להכיר סופרים, עיתונאים, ומשוררים מצריים ומכל בלאד אל-שאם. חלקם התוודעו אליה דרך הפרסומים שלה בעיתונות המצרית. על רקע פעילותה הספרותית ופרסומיה בעיתונים החלה ההכרות וההתכתבות שלה עם הסופר הסורי אדיב נזמי. התכתבות זו הובילה לנישואים לאחר שהיא חתמה על חוזה הנישואים במצרים ונסעה לסוריה לכפר ( שייח' סעד- בחוראן) איפה שגר בעלה. תקופת הנישואים שלהם נמשכה כשלוש שנים כשבסופם הם התגרשו. במהלך שהותה בחורן הכירה קצין צבא מצרי, התחתנה אתו וחזרה אתו למצרים. משלושת הנישואים שלה לא היו לה ילדים. בסוף ימיה חלתה במחלת עצבים ולא התאפשר לה לסיים כתיבת שני הספרים שלה שלא הודפסו, והלכה לעולמה ב-27 בינואר 1914.

עבודתה הספרותית

במקביל לבת תקופתה עאישה תיימור, פוואז הייתה אחת הנשים הערביות הראשונות שכתבו ופרסמו את יצירותיהן. פעילותה הספרותית והעיתונאית נחשבה להישג נשי גדול. היא ניצלה את מעמדה והכתיבה שלה כדי להביע את דעתה לקרוא לשחרור האישה. היא הצביעה על הצורך לתת לנשים זכויות בסיסיות, וקראה בדחיפות לחקיקת חוקים שיסדרו את חיי האישה המדיניים, הפוליטיים, והחברתיים ובמיוחד הזכות ללמוד ולעבוד. פוואז החלה את דרכה הספרותית בפרסום מאמרים בכתבי עת שיצאו במצרים. תחילה כתבה בשם בדוי (דוראת אלשארק ואמרא'א מצריה). בשנת 1890, זיינב פוואז פרסמה את מאמרה הראשון בכתב עת "אלמואייד" אשר קרא למתן זכויות לנשים. כך גם המאמרים שכתבה בהמשך התייחסו לסוגיות הפוליטיות, המדיניות, והחברתיות שקשורות בנשים ערביות. בנוסף לפרסום מאמרים כתבה פוואז גם רומנים, סיפורים, שירה ומחזה, היא נחשבה לאישה הערבייה הראשונה שכתבה מחזה. זאת בנוסף לתרגומים מאנגלית וצרפתית לשפה ערבית(3). היא כתבה בסגנון ספרותי מסורתי שהיה מיוחס לגברים, כניסיון לבסס את המושג פמיניזם בהיבט הנשי ערבי שלו. חלק מיצירותיה הודפסו ופורסמו בכתבי עת ועיתונים מצריים כמו עיתון (אל-מואיד, אל-ניל, אל-אהלי ואל-פתא) ועוד.

קשרים אינטלקטואליים וספרותיים

זיינב פוואז הייתה מבין הדמויות הבולטות של תקופת התחייה הערבית ( אלנהדה אלערביה אלחדית'ה),. ואף תרמה לבניית יסודות אלנהדה אלפקריה, עם שאר האינטלקטואלים והסופרים שחיו בתקופתה כמו:בוטרוס אלבוסתאני, פארס אלשידיק, גמאל אלדין אל-אפג'אני, מוחמד עבדו, קאסם אמין, מוסטפא כאמל, עאישה אלתיימוריה, לביבה האשם, עפיפה קרם, ג'אדא עמשית ומאי זיאדה, ועוד .
מימי ילדותה עד לבגרותה זכתה זיינב פוואז לחיות בביתו של עלי אל אסעד ולהיות שותפה פסיבית בוויכוחים, הדיונים וחילוקי דעות שהתרחשו בסלון הספרותי של עלי אל אסעד אשר הגיעו אליו אינטלקטואלים מכל אזור הר עאמל ו בלאד אל שאם.
אחרי שהיגרה עם משפחתה למצרים, הזדמן לה להכיר את הסופר (חסן טובראני), בעל כתב העת אל-ניל. ממנו למדה את יסודות הדקדוק והתחביר. כמו כן גם הכרותה עם השיח' (מוחמד שיבלי שהוא סופר ידוע המפורסם בהפצת השפה הערבית והספרות שלה, ומוחיי אלדין אלנבהאני שהיה אחת מבין סוגי האנשים שהשפיעו בצורה גדולה מאוד על השפה הערבית ואשר לימד את זינב פוואז את הדקדוק והחיבור, העשירה את ידיעותיה ומיומנותה בתחום זה. שלושתם תמכו בה ועודדו אותה לכתוב על בעיות נשים ועזרו לה בפרסום המאמרים שכתבה.
כאשר פוואז חזרה לסוריה והתחתנה מהסופר (אדיב נזמי) גרו בכפר (שיח'סעד) עד שהבין שקשה לה בכפר, הוא דאג לעבור לדמשק ע"מ שיעזור לאשתו להתאקלם ולהתקדם. עם המעבר לשדמשק ניהלה מדי שבוע סלון ספרותי בביתה שבו השתתפו סופרים ואינטלקטואלים סורים, (חסן אל-דומאני, אבו סעוד מוראד, עבד אלקאדר בדראן, סלים ענחורי, רשיד אלחמישי, סייד אלסלבטי, מחמוד חמדי, אסעד אלחמסי, חסין חסני, עומר נחולי (סיידא), סאלח ואהבי אלבג'דאדי, סאלח טאהא, ומוחמד עבד אלמגיד אלדומאני, בנוסף לסופרים אחרים שחיו באותה תקופה. ההשתתפות שלה הייתה מאחורי הקלעים, מתוך כבוד למוסכמות והמנהגים החברתיים באותה תקופה.

פעילות פוליטית-לאומית

פעילותה ותרומתה לחברה של זינב פוואז לא הסתכמה בפעילותה הספרותית ותמיכתה בשינוי מעמד האישה. היא גם הייתה מעורבת במאבק הלאומי. פוואז תמכה במפלגת המולדת,(אלחיזב אלואטני), ושמרה על קשר טוב עם מנהיגה מוסטפא כאמל. בכתיבתה התנגדה לקולוניאליזם הבריטי וקראה לבני האומה להתנגד לבריטים ולסלק אותם מארץ המולדת לצורך קבלת העצמאות. זאת נחשבה לקריאה הראשונה מאישה ערבייה באותה תקופה.
המושג גבירותי ורבותי (סיידאתי וסאדתי), נאמר פעם ראשונה בהיסטוריה על ידי מוסטפא כאמל באחד הכנסים של המפלגה בגלל נוכחותה של זינב פוואז ואחרות.
פעילותה הפוליטית באה לידי ביטוי גם במישור הפמיניסטי: פוואז גם הייתה מהראשונות שייסדו התנועה הנשית במצרים ועוד כמה ארגוני נשים שמטרתם שחרור האישה.
חשיבות שחרור האישה בעינה בלטה בקריאתה לנשים בנות האומה שלה להשתתף בעמותות ובכנסים בינלאומיים במיוחד כנס האיגוד הנשי הבינלאומי שהתקיים בסנטיאגו בשנת 1893 מטרת המשתתפים לדון בענייני נשים וזכותן ללמוד.
המשתתפות בכנס הצביעו נגד ההצעה ואמרו שצריך להגביל את החופש של האישה לרכוש השכלה של האישה מאחר שתפקידה הוא רק בבית ולמען המשפחה. זינב פוואז התנגדה בתוקף להחלטה זו והצהירה שצריך לתת לאישה לפרוץ כל הגבולות, ולהשתתף בכל הפעילויות החברתיות והפוליטיות במיוחד בתחום המדע. בספרה (רסאאל זינביאה) כתבה על " האישה והפוליטיקה " ובע"מ 19 היא הגיבה לגברת (הנאא קוראני), - נציגת נשים מסוריה- שתמכה בהחלטה של משתתפות הוועידה בסנטיאגו בדבר הגבלת השכלתן של נשים וגם כתבה על זה בעיתון (לבנון),. בתשובתה טענה פוואז שהאישה והגבר שווים מבחינה שכלית אך כל אחד משלים את השני ואי אפשר בלי שני הצדדים. לפיכך היא אינה מבינה מדוע אסור שהאישה תשתתף עם הגבר גם בפוליטיקה, כל עוד יש לה את המיומנויות והיכולות? שני המינים שווים זה לזה, הפחתת ערכה של האישה ודיכויה הביא אותה להיות עם פחות כוחות מזה של הגבר. לרוב, אינטלקטואלים מפרשים עימות זה בין שתיהן לעימות בין מסורתיים וליברלים בעוד שזינב פוואז ייצגה את הזרם הליברלי.