סיפור נבל הכרמלי

סיפור נבל הכרמלי מופיע בספר שמואל א' פרק כ"ה. הסיפור דן במערכת היחסים בין שלוש הדמויות: דוד, אביגיל ונבל. עיקר הסיפור נסב על התקרית בין דוד לנבל על אף שהשניים לא נפגשו פנים מול פנים.
עלילת הסיפור מתפתחת לקראת תוצאת הרת אסון אך זו נמנעת בידי אשת נבל, אביגיל. אביגיל היא זו שמביאה למפנה חיובי בעלילה. הרעיון המרכזי של הסיפור מובע באמצעות דמותה של אביגיל והוא: שאל לאדם לעשות דין לעצמו ולהתנקם. כלומר אל לו לאדם לקחת את החוק לידיים.

הסיפור המקראי

הסיפור פותח בהצגת דמותו של נבל ושל אשתו אביגיל, תושבי העיר מעון שביהודה. נבל מוצג כאיש בעל נכסים אך מושחת באופיו, ואילו אביגיל מוצגת כאישה חכמה ויפת תואר. נבל היה רועה את צאנו באזור העיר המקראית כרמל הסמוכה למעון, וכאשר הגיע מועד הגז קיים שם חגיגה גדולה, כמקובל באותה תקופה. דוד, ששהה באותה עת עם אנשיו באזור, שמע על חגיגת הגז של נבל ושלח אליו שליחים ובפיהם בקשה. שליחי דוד מסרו לנבל שכאשר שהו דוד ואנשיו באזור כרמל, בזמן שאנשי נבל רעו שם, אנשיו של דוד שמרו על רועיו של נבל ועל צאנו. כעת ביקשו השליחים מנבל שיגמול להם בעין יפה. נבל סירב לבקשת השליחים ופטר אותם בתגובה מזלזלת ושחצנית. השליחים הביאו את דברי נבל לידיעת דוד, ודוד, שלא היה מוכן לסבול את הפגיעה בכבודו, הורה לאנשיו לחגור את חרבותיהם ויצא בראשם למסע נקמה.
בינתיים, חילופי הדברים בין שליחי דוד לנבל הגיעו לאוזניה של אביגיל, והיא הגיבה בזריזות ובתושייה. ללא ידיעתו של נבל בעלה, העמיסה אביגיל על חמורים מזון ומשקה מכל טוב, ויצאה לכיוונו של דוד. הם נפגשו בדרך, ואביגיל הגישה לדוד בהכנעה את המנחה, ושכנעה אותו בדברי חלקות להימנע משפיכות דמים. דוד קיבל בברכה את דברי אביגיל ואת מנחתה, וחזר בו מכוונותיו הרצחניות. דוד פנה לדרכו ואביגיל שבה לביתה, ולא סיפרה דבר לנבל החוגג והמשתכר. למחרת, כשהתפכח נבל מיינו, סיפרה לו אביגיל את אשר קרה, והוא הגיב בתדהמה מוחלטת שלוותה כנראה בשיתוק גופני (יש המפרשים שלקה בשבץ), כמתואר באופן ציורי: "וַיָּמָת לִבּוֹ בְּקִרְבּוֹ וְהוּא הָיָה לְאָבֶן". כעבור עשרה ימים מת נבל בידי שמיים. דוד שמע על כך והודה לאל על שנקם את נקמתו, מבלי שדוד עצמו יחטא בשפיכות דמים. לאחר מות נבל, נשא דוד את אביגיל האלמנה לאישה.

הסיפור בהקשרו

בחקר המקרא מקובל לשייך את הסיפור למכלול ספרותי רחב יותר בתוך ספר שמואל, המכונה "תולדות עלייתו של דוד למלוכה" (History of David's Rise), ומקיף את הפרקים משמואל א' ט"ז ועד שמואל ב ה. עד לשנים האחרונות נחשב מכלול זה לחיבור עצמאי מעיקרו שנכתב בסמוך לזמנו של דוד, ומגמתו העיקרית היא אפולוגטית - הצדקת האופן, שבו תפס דוד את השלטון. בהתאם להנחות אלה פירשו החוקרים גם את סיפור נבל הכרמלי. כיום מטילים חלק מהחוקרים ספק בהנחות אלה.
בהקשר המידי, הסיפור חוצץ בין שני סיפורים על מפגש בין דוד לשאול (פרקים כ"ד, כ"ו), שבהם נקרית לדוד הזדמנות לפגוע בשאול אך הוא נמנע מלעשות זאת. שני סיפורים אלה מקבילים זה לזה בנקודות רבות. לעומתם, סיפור נבל הכרמלי נראה כיחידה ספרותית עצמאית שאיננה תלויה בפרקים הסובבים אותה. עם זאת, החוקרים זיהו נקודות דמיון רבות הרומזות לקשר ספרותי בין הסיפור לשני הסיפורים הסמוכים אליו, כמו גם לסיפורים אחרים במקרא. בין שני הסיפורים המופיעים בשמואל א' פרקים כ"ד, כ"ו נקודות דמיון רבות. בשני הסיפורים מסופר על רדיפת שאול אחר דוד. בשני הסיפורים הזדמן לדוד לפגוע בשאול אך הוא נמנע מלעשות כן. בדומה לשני הסיפורים לדוד נקרית ההזדמנות להרוג את שונאו, בסיפור נבל הכרמלי המופיע בפרק כ"ה התערבות אביגיל מונעת זאת אך בפרקים החופפים זאת החלטת דוד לא להרוג את משיח ה'.

אחדות ספרותית

הסיפור נחשב לאחדותי בעיקרו. עם זאת, יש המזהים בסיפור עקבות של עיבוד דויטרונומיסטי. פ' קייל מקקרטר סבור שהחלק השני של נאום אביגיל, מפסוק כח ועד פסוק לא, שמתייחס לאירועים עתידיים שמחוץ למסגרת העלילה ולמסגרת הכללית של "תולדות עלייתו של דוד למלוכה", הוא תוספת משנית שמקורה בעריכה הדויטרונומיסטית של ימי יאשיהו. לדעת טימו ויולה, הסיפור עבר עריכה נרחבת יותר. על פי בחנים לשוניים וסגנוניים מזהה ויולה את הפסוקים הבאים כהרחבה דויטרונומיסטית: כא-כב, כג (מ"ותפל"), כד (מ"ותדבר") - כו, כח-לד ולט ("וישמע... בראשו").

מגמתו של הסיפור

סיפורו של נבל הכרמלי מופיע בין שני סיפורים שעניינם רדיפת שאול אחר דוד. בשלושת הסיפורים הללו נמנע דוד מלשפוך דם. יש הסוברים כי מגמת שלושת סיפורים אלו היא להראות שדוד לא שפך דם חינם. לדעת אחרים מגמת הסיפור היא אחת והיא להאדיר את שמו של דוד, להעצים את תכונותיו החיוביות, להצדיק את מלוכתו בעתיד ולקיחת אביגיל לאישה. לשיטתם הדבר ברור מדברי אביגיל שבעצמה נותנת לבעלה הסבר לשמו. ואילו  גלנדר סובר כי מטרת מכלול סיפורי דוד היא לבסס את דוד ולהציג את דוד ופועלו. לשיטתו, המחבר המקראי לא מסתיר מן הקורא פרטים גם כאשר אינם מציגים את דוד באור חיובי, משמע אין הוא פוחד לחשוף את חולשותיו של דוד וכך ידון הקורא את דוד בסופו של דבר לכף זכות.

בקשת דוד מנבל וסירובו של נבל

החוקרים חלוקים בהערכתם את מהות השירות שהעניקו דוד ואנשיו לנבל ואת הלגיטימיות של בקשת דוד ממנו. סוגיה זו קשורה לסוגיית הערכת דמותו של דוד בסיפור. חוקרים רבים סבורים שדוד מצטייר בסיפור זה כמנהיג כנופיית שודדים, ואת בקשתו לתגמול מנבל הם רואים כמקרה פשוט של סחיטת דמי חסות ("פרוטקשן") בלשון דיפלומטית. דוד ציפה לתשלום על כך שהוא ואנשיו "שמרו" על רועי נבל ועל צאנו - קרי, נמנעו מלפגוע בהם. נבל מעולם לא ביקש מדוד שירותים אלה. במזרח הקדום התקיים רובד חברתי שכונה "עפירו" (או "חבירו"), אנשי שוליים פורעי חוק שנעקרו ממעמדם בחברה העירונית. יש הסבורים שדוד מתואר בכתובים, ובסיפור זה בפרט, כמנהיג עפירו טיפוסי.
אין מחלוקת על כך שנבל נהג בטיפשות מבחינה ריאל-פוליטית כשדחה את בקשתו של דוד, ולא הסתפק בכך אלא אף עלב בו קשות. עם זאת, לפי פרשנות זו, מבחינה מוסרית הצדק היה עמו. יש הסבורים שהשקפה זו על דמותו של דוד עולה מן הסיפור עצמו. אחרים, המניחים שביסוד הסיפור ניצב גרעין היסטורי, סבורים שהמספר אמנם ביקש להציג את דוד כדמות חיובית מתוך מגמה אפולוגטית; חוקרים אלה מנסים לקרוא בין השורות ולחשוף את דמותו ההיסטורית של דוד כמנהיג כנופיה מושחת.
כנגד דעה זו, סבורים חוקרים אחרים שבקשתו של דוד הייתה מוצדקת. דוד ראה את עצמו כמנהיג מקומי באזור, שאחראי לשלומם של התושבים ועוברי האורח. ציפייתו לקבל תגמול על שירותיו תאמה את המנהג המקובל. נטען שהצגת דוד כמנהיג שודדים כופה על הסיפור שיפוט חיצוני שאיננו עולה מתוך הטקסט עצמו.

מות נבל ונישואי דוד לאביגיל

לשאלה מדוע ממשיך הכותב המקראי לכנות את אביגיל: "וַאֲבִיגַיִל אֵשֶׁת נָבָל הַכַּרְמְלִי". עונה המדרש כך: "וישלח דוד וידבר באביגיל לקחתה לו לאשה, ולאחר שהביאה פירש דוד ממנה שלשה חדשים כדי לידע אם היתה מעוברת מן נבל ואם לאו, לאחר ג' חדשים בא עליה ונתעברה הימנו, והיו ליצני הדור מליצים ואומרים מן נבל היא מעוברת, מה עשה הקב"ה צוה המלאך הממונה על יצירת הולד ועל צורתו ואמר לו לך וצר אותו בדמות דוד אביו כדי שיעידו הכל שדוד הוא אביו, מנין שכן כתיב (שמואל ב' ג') ויהי בכורו אמנון לאחינועם היזרעאלית ומשנהו כלאב לאביגיל אשת נבל הכרמלי מה תלמוד לומר כלאב שהיה כולו אב שכל הרואהו אומר דוד אביו של זה, וכן אברהם היה דומה ליצחק, ולא היו מכירין הבריות בין אב לבן עד שבקש אברהם ואמר רבש"ע הפרש בין אב לבן, והפריש ביניהם הזקנה לכך נאמר ואברהם זקן ולכך כתיב אברהם הוליד את יצחק."