google/wiki40b huggingface dataset:
מורשת (יישוב קהילתי)

הקמה

ראשיתה של מורשת בגרעין של "התנועה להפצת התורה" שביקש להתיישב בגליל באמצע שנות ה-70. מכיוון שלא רצו בשיוך מפלגתי הם התאגדו דרך האיחוד החקלאי. בינואר 1979 נטען שבגרעין כ-120 משפחות. תוכנית היישוב התבססה על מוסדות חינוך ותעשייה. במרץ 1980 צוטט ישראל קניג, הממונה על מחוז הצפון במשרד הפנים שבגרעין 90 משפחות ושמקימים עבורם 30 אשקוביות.
בשנת 1986 הוספה מורשת לרשימת היישובים הזכאים להנחות במס הכנסה.
היישוב קיבל חיזוק מגרעין של דתיים לאומיים תושבי הצפון אשר חיפש מקום להתיישב בגליל במרחק נסיעה סביר מחיפה. בשנת 1991 התיישב הגרעין בחוות יבור (מחנה יקיר) וחי שם באופן זמני עד המעבר למקום הקבע הנוכחי בשנת 1996. היישוב הוקם במסגרת תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", בסיועה של תנועת ההתיישבות אמנה. באתר הסמוך ליישוב הקבע התגוררו מאז ראשית שנות השמונים גרעין של כעשרות משפחות דתיות (שמכונה היום "מורשת הישנה/ הוותיקה"). היום ארבע משפחות מהגרעין המקורי עדיין מתגוררות ב"מורשת הישנה".

מערכות חינוך

ביישוב מערכת חינוך דתית הכוללת מעונות, גנים ומרכז אזורי הכולל בית ספר יסודי. בגילאי תיכון לומדים תלמידי היישוב במוסדות חינוך דתיים בכרמיאל, בקריות, בטבריה במירון ובעמק יזרעאל.
ביישוב פועל סניף בני עקיבא וכן סניף תנועת עוז לילדים.

מתחם בתי הכנסת

בשנת 2013 נסתיימה הקמתו של מתחם בתי הכנסת ביישוב, ונערך טקס לחנוכת בתי הכנסת בהשתתפות הרב הראשי לישראל שלמה עמאר. בתי הכנסת מהווים מרכז תורני לכלל יישובי האזור, עקב העובדה שמורשת הוא היישוב הדתי היחיד במועצה האזורית משגב. בית הכנסת המרכזי, המהווה את בית הכנסת הגדול ביותר במתחם, מכיל מאות מקומות ישיבה.
כחלק מהמתחם הוקמה פינת הנצחה לבתי הכנסת שנעקרו בפינוי גוש קטיף, שעוצבה על ידי האומן אהרון שבו.
זקירה בסרביץ'

זקירה בסרביץ' (בבוסנית: Zekira Besrević), היא חסידת אומות העולם, מוסלמית בוסנית. את התואר קיבלה בסרביץ' יחד עם רוזה סובר-דרגויה (Roza Sober-Dragoje), ידידתה הנוצריה, על הצלתם של שני יהודים בעיר סרייבו בזמן השואה.
ערב פלישת הגרמנים ליוגוסלביה באפריל 1941 עבדו בסרביץ' בת ה-20 וסובר בת ה-19 במכון היופי של היהודי מורדו אלבחרי בסרייבו. תחת משטר האוסטשה הקרואטי נרדפו יהודים, סרבים וצוענים. כשנעצרה משפחתו של אלבחרי הצליח רק אלבחרי להסתתר, עם אחייניתו גרציה. בסרביץ' וסובר הגיעו לביתו של אלבחרי בעת האקציה, מצאו את אלבחרי וגרציה במחבוא ולקחו אותם לביתן.
המשטר קרא לתושבים מקומיים להשתלט על רכושם של יהודים, ובסרביץ' פנתה לשלטונות וביקשה את מכון היופי של אלבחרי. היא נענתה בחיוב, והיא וסובר הפכו למנהלות המכון. עם אישור פנייתן הביאו השתיים את אלבחרי וגרציה באופן מיידי למכון ושם הסתירו אותם במהלך היום. בלילות הסתובבו השניים במכון באופן חופשי ובסרביץ' וסובר נתנו להם מזון שהשיגו עבורם. סידור זה נמשך מספר חודשים, עד שהצליח מורדו אלבחרי להשיג מסמכים מזויפים לפיהם היה בעל זהות נוצרית, וכך התאפשר לו ולגרציה לעבור למוסטר שהייתה תחת שלטון איטליה. הם השיגו מסמכים מזויפים לאמה של גרציה ולאחיה בן העשר, וכך יכלו השניים לעבור לאי ראב, שהיה תחת שליטה איטלקית. בספטמבר 1943 חתמה איטליה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית וגרמניה פלשה לאיטליה. אז הצטרפו בני המשפחה לפרטיזנים של טיטו, במחיצתם שרדו את השואה.
בשנת 2000 הכיר יד ושם בזקירה בסרביץ' וברוזה סובר-דרגויה כחסידות אומות העולם.
אכרון

הנהר במיתולוגיה

במיתולוגיה היוונית העתיקה ידוע אכרון כנהר הכאב, הוא אחד מחמשת נהרות השאול, ועליו היו מפליגים המתים למסעם האחרון.
בשיריו של הומרוס, מתואר אכרון כנהר הנשלט על ידי אל השאוֹל, האדס. אליו זורמים הנהרות קוקיטוס ופלגתון.
המשורר הרומאי ורגיליוס, החשיב את אכרון לנהר העיקרי של טרטרוס, שממנו צמחו הסטיקס והקוקיטוס. כארון היה מעביר את המתים שהיה ברשותם מטבע לתשלום עבור הנסיעה, לצידו השני של הנהר.
בסודא מתואר הנהר כמקום ריפוי וכפרה לחטאים, ולא כמקום עונש.
על פי מיתולוגיות מאוחרות יותר, אכרון הוא בנם של אל השמש הליוס, אלת האדמה גאיה, ואלת התבואה דֵמֵטֵר. אכרון הפך לנהר השאוֹל לאחר שנצח זאוס את הטיטאנים. לפי מיתוס זה אכרון הוא אביו של אסקלפוס גנן השאוֹל, אותה הוליד יחד עם הנימפה אורפנה.
יחסי הרפובליקה של קונגו–ספרד

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין ממלכת ספרד הם יחסים דיפלומטיים מלאים. שתי המדינות כוננו את היחסים הללו ב-7 בדצמבר 1972 והם מתוארים על ידי משרד החוץ הספרדי כ"יחסים טובים אך לא אינטנסיביים במיוחד". מאז הביקור של שר החוץ הספרדי פרנסיסקו פרננדס אורדונייס ברפובליקה של קונגו ב-1989, לא נערכו ביקורים רמי דרג ברפובליקה של קונגו. מן הצד השני, הגיעה משלחת קונגולזית בראשות שר החוץ הקונגולזי למדריד בירת ספרד בשנת 2008 ונועדה עם בכירים ספרדיים.
היחסים הכלכליים שבין הרפובליקה של קונגו לבין ספרד פורחים, עקב צמיחתו הגבוהה של מגזר הנפט במדינה. הסחר שבין שתי מדינות אלו יכול להגיע למיליוני אירו (210 מיליוני אירו בשנת 2015).
נעם בן זאב

קורות חיים

בן זאב הוא בעל תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. הוא מנגן על טרומבון וניגן בתזמורת הסימפונית חיפה, באופרה הישראלית החדשה ובתיאטרון הבימה. הצטרף לעיתון "הארץ" בשנת 1992 ועד פרישתו ב-2015 שימש כמבקר המוזיקה וכתב לענייני מוזיקה קלאסית בעיתון. בן זאב מרבה לעסוק בכתיבתו בסוגיות פוליטיות וחברתיות בהקשרן המוזיקלי, ובמיוחד בולטת התייחסותו הרבה לתחום החינוך המוזיקלי בישראל.  
בנובמבר 2015 הצטרף בן זאב למרכז האמנויות ״אלמא״ בזכרון יעקב כמנהל אמנותי. 
בן זאב הוא מרצה למוזיקה במכללת ספיר בשדרות.

ספריו

בשנת 1998 יצא לאור ספרו "חמישה מבטים על המוזיקה", בהוצאת ״סל תרבות ארצי״, המגולל את סיפורה של המוזיקה הקלאסית במערב, כרצף של סגנונות שעולים ויורדים, כאשר כל פרק מוקדש לתקופה מסוימת.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו "מנגינה ישראלית" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר בוחן את היחס של החברה היהודית והערבית למוזיקה, בעבר והיום, ומנסה להתחקות אחר מקורות המוזיקה שנוגנה ומנוגנת בישראל.
בשנת 2015 יצא לאור, בהוצאה פרטית, ספרו ״הנגן הראשי: חיים עם כינור״. הספר הוא ביוגרפיה של הכנר והמורה חיים טאוב, הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
דהרהרא

היסטוריה

המגדל הראשון שנבנה על ידי בהימסן טאפה בשנת 1824 היה בן 11 קומות. הוא נבנה לכבוד המלכה ללית טריפורה סונדרי, שהייתה אחייניתו של טאפה. בשנת 1832 הושלמה בנייתו של המגדל השני. בשנת 1834 התרחשה רעידת אדמה בה המגדלים נשארו עומדים על תילם אך הראשון ניזוק באופן קשה. רעידת האדמה של ה-15 בינואר 1934 הפילה אותו לחלוטין ורק המגדל השני נשאר במקומו. מגדל דהרהרא השני התמוטט 81 שנים לאחר מכן, ברעידת האדמה של ה-25 באפריל 2015.

שימוש

מגדל דהרהרא נבנה כמגדל שמירה למטרות צבאיות. במקרי חירום או בעלי חשיבות לאומית היו אמורות להישמע תרועת חצוצרות מקומתו העליונה. המסורת של תרועת החצוצרות התקיימה בפועל עד התמוטטות המגדל.
המגדל היה פתוח לציבור, בתשלום, משנת 2005 עד התמוטטותו בשנת 2015.
QupZilla

היסטוריה

המיזם החל בכתיבת דפדפן למטרות לימוד. מהרעיון הבסיסי של כתיבת דפדפן פשוט, המיזם גדל מדי יום והפך לדפדפן מהיר מאוד. 
בדצמבר 2010 שוחררה הגרסה הראשונה, אשר נכתבה ב־Python באמצעות PyQt. ב־2011 קוד המקור שוכתב ל־C++‎, במטרה לשלב את הדפדפן בצורה חלקה עם Microsoft Windows ושולחנות עבודה של לינוקס.
גלוקוקינאז

סובסטרטים ותוצרים של גלוקוקינאז

עיקרון הסובסטרט בחשיבות הפיזיולוגית הוא הגלוקוז, והתוצר הכי חשוב הוא G6P . הסובסטרט הנוסף שממנו נלקח הפוספט הוא ATP. הגרסה הפשוטה לתגובת הגלוקוקינאז:

Glucose + ATP → glucose-6-phosphate + ADP
ה-ATP משתתף בתגובה כמוצמד למגנזיום כקופקטור. יותר מכך, תחת תנאים מסוימים, גלוקוקינאז, כמו האקסוקינאזים אחרים, יכול לזרחן לקבלת האקסוז (חד סוכר עם 6 פחמנים) ומולקולות דומות, ולכן תגובת הגלוקוקינאז הכללית מתוארת ליתר דיוק כך:
-Hexose + MgATP2- → hexose-PO32- + MgADP

בין הסובסטרטים ההאקסונים נמצאים מנוז (חד סוכר), גלקטוז וגלוקוזאמין, אבל הזיקה של הגלוקוקינאז לריכוזים המתבקשים לא נמצאת בתאים לפעילות משמעותית. גלוקוז הוא הסובסטרט המשמעותי ביותר ובעל ההיקשרות המרבית לאנזים.

מאפיין מולקולת הגלוקוקינאז: מונומר עם פעולת קיפול

גלוקוקינאז הוא חלבון מונומרי בעל 465 חומצות אמינו ומשקל מולקולרי של כ 50KD יש בו לפחות שני בקיעים, האחד לאתר הפעיל, קושר הגלוקוז וMgATPה, והשני מוכר כמאקטב אלוסטרי שעדיין לא זוהה.
הנ"ל מהווה חצי מהגודל של ההאקסוקינאזים השייכים ליונקים, ששומרים על מבנה דימרי. מספר צירופים והמבנה התלת-ממדי של מפתח האתר הפעיל-מרחב קשירת הATP, למשל-המתחלקים עם ההאקסוקינאזים, גלוקוקינאזים חיידקיים, וחלבונים אחרים, והמבנה הנפוץ מוגדר כפעולת קיפול.
חוסה רמון אלשנקו

קריירה

אלשנקו שיחק כנער בקבוצה מקומית, לפני שהצטרף לאתלטיק בילבאו ב-1974. כעבור שתי עונות בקבוצת המילואים של בילבאו, הוא הושאל לדפורטיבו אלבס. ב-1976 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אתלטיק בילבאו. הוא שותף ב-91 משחקי לה ליגה עם אתלטיק והבקיע שמונה שערים. הישג השיא שלו עם אתלטיק היה הגעה לשני משחקי גמר ב-1977 - גמר גביע המלך וגמר גביע אופ"א.
ב-1980 חתם אלשנקו בברצלונה, שם הצטרף לשחקנים בסקים נוספים כגון אנדוני זוביזארטה וצ'יקי בגיריסטיין. אלשנקו היה קפטן הקבוצה עת כונתה "קבוצת החלומות". הוא הבקיע את שער הניצחון בגמר גביע המלך ב-1988 ונכנס כמחליף בגמר גביע אירופה לאלופות 1992, מה שאפשר לו להניף את הגביע כשקבוצתו זכתה בו. לצד אליפות אירופה, זכה אלשנקו עם ברצלונה ב-4 אליפויות ספרד, ב-4 גביעי המלך ופעמיים בגביע המחזיקות, בין היתר. הוא פרש ממשחק בסוף עונת 1992/93, בגיל 37, ובכך היה השחקן המבוגר ביותר בהיסטוריית המועדון שלובש את מדיו.

נבחרת לאומית

בין 1978 לבין 1982 ערך אלשנקו 34 הופעות במדי נבחרת ספרד והבקיע ארבעה שערים. הוא שותף ביורו 1980 ובמונדיאל 1982. כמו כן, הוא שותף במשחק אחד של נבחרת חבל הבסקים ב-1979.
ביתילו

שם היישוב

מקור שם היישוב הוא כנראה שיבוש של שם האל הכנעני ביתאל או המונח "בית אל", ביתו של האל הכנעני "אל". לפי הדת הכנענית, בה הייתה נהוגה התפיסה של "אלוהות מקומית", כל שטח קדוש לאלוהות מסוימת. ברגע שאדם חוצה את הגבול לשטחו של אל מסוים, עליו לכבד את אותה אלוהות, כלומר עכשיו הוא אורח בביתו של האל. שטחים ספציפיים המקודשים לאלוהויות כנעניות נקראו בית אל. גם מקדשים ומקומות שבהן התגלה האל לבני האדם נחשבים בית אל. ב-1838 זיהה חוקר המקרא אדוארד רובינסון את התל הארכאולוגי שממוקם בכפר ביתין כבית אל המקראית. אך סביר להניח שמספר מקומות נקראו בשם "בית אל" בתקופה הכנענית.

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברזל.

התקופה העותמאנית

על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596, 30 משפחות התגוררו בכפר. בשנת 1870, לפי חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, גרו בכפר 88 משפחות.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-800 תושבים.
הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.

בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בביתילו הייתה אוכלוסייה של 252 נפש, כולם מוסלמים, במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל גדלה האוכלוסייה ל-440, ששכנו ב-98 בתים.
בשנת 1945, האוכלוסייה במקום מנתה 490 תושבים, אשר בבעלותם  13,409 דונם, כשמתוכם 7,082 דונם היו של מטעים, 3,831 של גידולי דגנים, ואילו 91 דונם סווגו כשטחים בנויים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
וילה קאתר

ילדות ונעורים

וילה קאתר נולדה בחווה בבאק קריק ואלי, סמוך לווינצ'סטר שבווירג'יניה. בשנת 1883 עברה עם משפחתה לקאתרטון שבמחוז ובסטר, בנברסקה. כעבור שנה עקרה המשפחה לרד קלאוד, עיר המחוז. בעיר זו עברו על קאתר שנות ילדותה והיא שמשה רקע לספריה. בתקופת לימודיה באוניברסיטת נברסקה בלינקולן כתבה קאתר בקביעות לעיתון מדינת נברסקה.
לאחר הלימודים עברה קאתר לפיטסברג, שם לימדה אנגלית בבית ספר תיכון ועבדה ב"ירחון הבית". בהמשך קיבלה הצעת עבודה בכתב העת מק'לור בניו יורק. כתב העת הזה פרסם בהמשכים את הרומן הראשון שלה, "הגשר של אלכסנדר", שהושפע מאוד מהנרי ג'יימס.
מגיל צעיר מאוד דרשה וילה שיפנו אליה בשם "ויליאם".

קריירת הכתיבה

בשנת 1906 עברה קאתר לניו יורק להצטרף לסגל העריכה של מק'לור ובהמשך הייתה לעורכת הכללית (1908). כעיתונאית שאינה בוררת במילים, הייתה שותפה לכתיבת ביוגרפיה נוקבת וביקורתית מאוד של מרי בייקר אדי, מייסדת "מדע הנצרות" (Christian Science). הביוגרפיה הודפסה בהמשכים במק'לור ב-1907–1908 ויצאה כספר בשנה שלאחריה. שוחרי מדע הנצרות זעמו והשתדלו לקנות את כל העותקים; הספר הודפס מחדש בהוצאה של אוניברסיטת נברסקה בשנת 1993.
קאתר פגשה את הסופרת שרה אורן ג'ואט, שיעצה לה להשתחרר מהשפעתו של הנרי ג'יימס ולהסתמך ביתר שאת על זכרונות ילדותה בנברסקה. לצורך כתיבת הרומנים שלה חזרה אל הערבות לשאוב מהן השראה, ויצירותיה אלה קצרו הצלחה בקרב קהל הקוראים והמבקרים כאחד. בשנת 1923 זכתה בפרס פוליצר על ספרה "אחד משלנו" ("One of Ours"), שיצא בשנת 1922.
מבקרי הספרות כדוגמת ה. ל. מנקן היללו את כתיבתה על אנשים פשוטים בלשון פשוטה ומדוברת. סינקלר לואיס אמר, עם זכייתו בפרס נובל לספרות, שראוי היה שקאתר תזכה בו במקומו. ואולם מבקרי ספרות בשנים הבאות נטו לצדד בסופרים נסיוניים יותר ותקפו את קאתר, שמרנית פוליטית, על התעלמותה מן התלאות הממשיות של האנשים הפשוטים.
בשנת 1973 חלק דואר ארצות הברית כבוד לווילה קאתר בהדפסת דיוקנה על גבי בול. שמור לה מקום ב"היכל התהילה" של נברסקה. היא הייתה חברה ובת לוויה קרובה של זמרת האופרה אוליב פרמסטדט.

חייה האישיים

קאתר ניהלה יחסים לסביים עם נשים אחדות, ביניהן אדית לואיס, שהייתה בת זוגה ושותפתה לדירה בגריניץ' וילג' במשך עשרות שנים. יש הטוענים שבהסתירה את קשריה עם נשים אלה, הסתירה גם את תרומותיהן האפשריות לכתיבתה היוצרת.
קאתר מתה בשנת 1947 בניו יורק, בדירה שחלקה עם אדית לואיס, ונקברה בג'אפרי, ניו המפשייר. היא הורתה לשרוף את מכתביה האישיים לאחר מותה.

הנצחה

וילה קאתר הונצחה על בול דואר הנושא את תמונתה וכן על מדליית זהב.
הלה ת'ורנינג שמידט

ראשית חייה

הלה ת'ורנינג שמידט נולדה ברדוברה, דנמרק לגרטה והולגר, ובצעירותה התגוררה בקופנהגן, מאחר שאביה הועסק כמרצה למתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת קופנהגן. בין 1992 ל-1993 למדה במכללת אירופה בברוז' שבבלגיה ובמקביל הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית. ב-1994 הוסמכה על ידי אוניברסיטת קופנהגן במדע המדינה.
ב-1996 נישאה לכלכלן הבריטי סטיבן קינוק, בנו של ניל קינוק, מנהיגה לשעבר של מפלגת הלייבור הבריטית, אותו הכירה במהלך לימודיה בבלגיה. לזוג נולדו שתי בנות, יוהנה וקמילה, המתגוררות עם ת'ורנינג שמידט בקופנהגן, בעוד קינוק מבלה את רוב זמנו בשווייץ. בשנת 2010 נחקרו ת'ורנינג שמידט ובעלה בחשד לעבירות מס. בעקבות החקירה, שבדקה האם ניסו השניים לשלם מיסים פחותים על ידי דיווח שגוי של מספר הימים ששהה קינוק מחוץ למדינה, טענה ת'ורנינג שמידט כי עשתה "שגיאה גדולה ורשלנית" בהערכתה את כמות הפעמים שבעלה היה מחוץ למדינה. החקירה לא העלתה ראיות מהותיות והשניים לא הורשעו.

ראשית הקריירה והנהגת המפלגה

לאחר לימודיה שימשה כיועצת בלשכת המסחר הדנית, ובגיל 26 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בין 1994 ל-1997 עמדה בראש מזכירות משלחת המפלגה לפרלמנט האירופי. בין 1999 ל-2004 כיהנה כחברת הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. ב-8 בפברואר 2005 נבחרה לחברת הפרלמנט הדני, תוך שמפלגתה מאבדת מכוחה בפרלמנט. ת'ורנינג שמידט התמודדה על ראשות מפלגתה וב-12 באפריל 2005 זכתה בבחירות הפנימיות ונבחרה לתפקיד. היא הובילה את מפלגתה בבחירות 2007 אשר לאחריהן נותרה באופוזיציה. ת'ורנינג שמידט התנגדה לקיום משאל עם בסוגיית ההצטרפות לאמנת ליסבון ותמכה בצמצום המגבלות על ההגירה לדנמרק.

הבחירות לראשות הממשלה

ב-15 בספטמבר 2011 נערכו בחירות כלליות בדנמרק. אף על פי שמפלגת השלטון בראשות לארס לקה ראסמוסן זכתה ב-47 מושבים (מתוך 179) בפרלמנט הדני והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית רק ב-44 מושבים, מפלגות האופוזיציה לממשלתו התחזקו על פני שותפיו הקואליציוניים. ב-16 בספטמבר הגיש ראסמוסן את התפטרותו למרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ומשימת הרכבת הממשלה הוטלה על ת'ורנינג שמידט. ראסמוסן עמד בראש ממשלת מעבר עד ל-3 באוקטובר, מועד בו נכנסה ת'ורנינג שמידט לתפקידה.
בחירתה כראשת הממשלה הראשונה בהיסטוריה של דנמרק תוארה בעיתונות כ"ניצחון לנשים" והוגדרה כצעד חשוב לשוויון בין המינים.
חיבתה של ת'ורנינג שמידט לבגדי מעצבים יוקרתיים, הדביקה לה את הכינוי "הלה גוצ'י".

בחירות 2015 והתפטרותה מראשות המפלגה

אחרי שנודע על הפסדו של גוש המרכז-שמאל בהובלתה בבחירות הכלליות, שנערכו ב-18 ביוני 2015, הודיעה שמידט על התפטרותה מראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-28 ביוני 2015 סיימה את כהונתה כראשת הממשלה ובמקומה התמנה לארס לקה ראסמוסן.
זאב צחור

זאב צחור (28 בדצמבר 1941 – 23 בינואר 2017) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומייסד ונשיא המכללה האקדמית ספיר.

ביוגרפיה

צחור נולד וגדל בנתניה. הוריו היו חניכי בית"ר, עולים בעליית אף על פי וחברי אצ"ל. שמו ניתן לו על שם זאב ז'בוטינסקי. בגיל 14 עזב את הבית והצטרף כילד חוץ לקיבוץ רמת הכובש וב-1960 התקבל לחברות בקיבוץ. הוא התגייס לנח"ל ויצא לקורס קציני חי"ר ואחר כך פיקד על מחלקה של חיילים בעלי רקע קשה שגויסה לנח"ל (גרסה מוקדם של מקא"ם). חזר לקיבוץ והיה בו מרכז המטע.
ב–1969 עבר למדרשת שדה בוקר והיה מזכירו של בן-גוריון, עיקר תפקידו היה סיוע לבן-גוריון בכתיבת סדרת הספרים 'זכרונות'. בשנים 1971–1973 למד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון (אז אוניברסיטת הנגב). תואר שני ודוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטור עשה בהדרכת פרופ' שמואל אטינגר בנושא "ההסתדרות – תקופת העיצוב".

במילואים השתתף בארבע מלחמות כמפקד פלוגה: ששת הימים, ההתשה, יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה. היה ממייסדי תנועת שלום עכשיו וחבר ב'פורום על' של התנועה.
לסגל האקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון הצטרף כאשר למד לתואר הראשון ב-1972 והתקדם מאסיסטנט ועד לפרופסור מן המניין. ב-1984 – 1986 היה ראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה. ב-1993 התבקש על ידי המועצה להשכלה גבוהה להפוך את 'מכללת הנגב' שהייתה שלוחה של אוניברסיטת בן-גוריון למכללה עצמאית. הוא ייסד בה את המכללה האקדמית ספיר והיה נשיא המכללה למן הקמתה ועד ל-2011.
צחור יזם חוג של פרופסורים שלימדו יום בשבוע בבית ספר תיכון בנגב. בבית הספר התיכון מעלה הבשור הוא לימד 16 שנים. היה חבר 'ועדת המקצוע' של משרד החינוך להיסטוריה ולימודי ארץ ישראל, חיבר חוברות לימוד לבתי ספר. מ–1973 כתב ברציפות טורים לעיתונים, בעיקר למדור 'דעות' בידיעות אחרונות.
מחקריו מתרכזים בלאומיות המודרנית, תולדות הציונות, המאבק להקמת מדינת ישראל, דרכי הצמיחה למנהיגות ועיצוב הזיכרון.
ספרו "עיצוב הישראליות" מתמקד בהבניית הזיכרון הישראלי. "כשז'בוטינסקי וטרוצקי נפגשו", ספרו מ-2012, הוא שילוב של מחקר היסטורי ודמיון ספרותי. האוטוביוגרפיה "היינו התקומה", שהופיעה ב-2015, חותרת להבנת בני דורו.
זאב צחור נפטר ב-23 בינואר 2017 ונטמן בבית הקברות בקיבוץ רמת הכובש.
אמיל דוריאן

אמיל דוריאן (ברומנית: Emil Dorian‏, 16 בפברואר 1891–1956) היה רופא, פובליציסט, משורר, סופר ומתרגם מגרמנית לרומנית.
אמיל דוריאן נולד בבוקרשט, רומניה, בשם איזידור לוסטיג להוריו היהודים ארנסטינה והרמן לוסטיג. הוא למד באוניברסיטת בוקרשט לימודי רפואה ולמרות שלא הייתה לו אזרחות רומנית, כמו מרבית יהודי רומניה, גויס לצבא רומניה ושירת במלחמת העולם הראשונה בתפקיד רופא צבאי. אחרי המלחמה שהה שנתיים בצרפת לשם התמחות ברפואה.
כפובליציסט כתב תחת שמות העט Dr. Knox, Dr. Otorin, Dr. M. Prunk ו-Dr. Urzică ופרסם את מאמריו בכתבי העת: Cotidianul, Ziua, Adevărul literar și artistic, Adam, Gândirea, Năzuința, Omul liber, Puntea de fildeș, Sburătorul ו-Șantier.
את השירים הראשונים שלו חתם בשם Castor și Pollux ופרסמם בכתב העת Noua Revistă Română. ספר שיריו הראשון פורסם ב-1923.
שלושה דורות (סרט)

תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הפקה

ניקול בקווית' וגבי דלאל החלו לעבוד על התסריט בסתיו 2012. באביב 2013 בקווית' סיימה לכתוב את הטיוטה הראשונה. ב-30 באוקטובר 2014, פורסם כי אל פנינג, נעמי ווטס וסוזן סרנדון לוהקו לסרט. ב-18 בנובמבר 2014 טייט דונובן הצטרף אף הוא לצוות השחקנים. ב-25 בנובמבר 2014 סם טראמל הצטרף. הצילומים נערכו בניו יורק ובמחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק, במהלך 25 ימים בנובמבר ודצמבר 2014.‏ באוגוסט 2015, פורסם כי מייקל ברוק יהיה המלחין של הסרט.
בחודש אפריל 2016 פירסמה דלאל תמונות באינסטגרם וכתבה כי בכוונתה לערוך מחדש את הסרט. כתוצאה מכך, הלחן של ברוק הוחלף בזה של דילן ת'ורדסון.

הפצה

ב-15 במאי 2015 נרכשו זכויות ההפצה של הסרט - שמו בשלב זה היה "שלושה דורות" (" Three Generations") -  על ידי The Weinstein Company, בעסקה של 6 מיליון דולר. ביוני 2015 פורסם כי הסרט צפוי לעלות לאקרנים ב-18 בספטמבר 2015, בשם "About Ray".‏ הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-12 בספטמבר 2015, שם זכה לביקורות פושרות. כתוצאה מכך, נדחתה עלייתו המתוכננת לאקרנים. בחודש מרץ 2017 פורסם כי הסרט צפוי לצאת ב-5 במאי 2017, תחת השם "3 דורות" ("3 Generations").‏

ביקורות

באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג של 30% על בסיס 38 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.2 מתוך 10. על פי רוב הדעות, נכתב כי הסרט "מחמיץ בסיס ראוי לסיפור המתמקד בציוני דרך דרמטיים על חשבון פיתוח אמיתי של הדמויות. על פי Metacritic, לסרט ציון 47 מתוך 100, המבוסס על 21 מבקרים.

מחלוקת

הסרט היה שנוי במחלוקת בשל הליהוק של אל פנינג, שחקנית סיסג'נדרית, לתפקיד גבר טרנסג'נדר. בראיון משנת 2015 עבור Refinery29, אמרה במאית הסרט גבי דלאל כי ריי היא דמות שעדיין לא עברה תהליך של שינוי מאישה לגבר, ואמרה: "התפקיד הוא של בחורה שמעמידה פנים שהיא בחור". דבריה של דלאל הובילו לביקורת מצד קהילת הטרנס שהאשימה אותה בטרנספוביה. ב-2017, דלאל הכחישה טענה מוטעית וציינה כי ההערה "לא הובנה", ואמרה: "כאשר עשיתי את הראיון הזה, זה היה בגלל שדיברתי על אל פנינג כשחקנית, ואני כל הזמן התייחסתי אליה כמו שהיא".
סרגיי לברוב

קורות חיים

לברוב נולד במוסקבה לאב ארמני ואם רוסייה. הוא בוגר אוניברסיטת מוסקבה ליחסים בינלאומיים (MGIMO) משנת 1972. לברוב דובר רוסית, אנגלית, צרפתית וסינהאלית (השפה המדוברת בסרי-לנקה), הוא נשוי ולו בת בשם יקטרינה.
ד"ר בובו לו, מומחה למדיניות החוץ הרוסית ב- London's Chatham House תיאר אותו בתור "דמות קשוחה, אמינה, מתוחכמת ביותר של נושא ונותן", אך מוסיף כי "הוא לא חלק ממעגל המקורבים של פוטין" וכי להקשחת מדיניות החוץ הרוסית יש מעט מאוד קשר אליו.

תפקידיו בשירות הציבורי

לברוב נשלח בתור דיפלומט סובייטי לסרי לנקה, שם שהה עד 1976. בשנת 1981 נשלח לברוב בתור יועץ בכיר של ברית המועצות בכוח המשימה הסובייטי במטה האו"ם בניו יורק, ועבד שם עד 1988. לאחר מכן הוא חזר למוסקבה ועבד במחלקת ארגונים בינלאומיים במשרד החוץ הרוסי, תפקיד שביצע עד 1994, אז חזר לעבוד באו"ם בתור נציג קבוע של רוסיה.
בתפקידו האחרון שם כיהן כנשיא מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בדצמבר 1995, ביוני 1997, ביולי 1998, באוקטובר 1999, בדצמבר 2000, באפריל 2002, וביוני 2003.
ב-9 במארס 2004 מינה הנשיא ולדימיר פוטין את לברוב למשרת שר החוץ ולעומד בראש משרד החוץ של רוסיה, לאחר שגבר על איגור איוואנוב במאבק על התפקיד. בשנת 2008, נשיא רוסיה דאז, דמיטרי מדבדב מינה אותו מחדש לתפקיד שר החוץ הרוסי ובשנת 2012 מינויו אושר שוב.
בחודש דצמבר 2006 לברוב נבחר לאיש השנה של המגזין הכלכלי הרוסי רב השפעה 'אקספרט'.
אזיקים אלקטרוניים

אזיקים אלקטרונים הם אמצעי למעקב אחרי עציר או אסיר, לוודא שהוא עומד במגבלות תנועה שהוטלו עליו. אזיקים אלקטרוניים משמשים לרוב לוידוא עמידת חשודים בתנאים של מעצר בית, אך יכולים לשמש גם למעקב אחר אסירים בעת חופשה או אפילו בעת המצאם בבית סוהר. 
אזיק אלקטרוני כולל צמיד המוצמד לרגלו או לידו של המפוקח, כשעליו משדר אותות תכופים המודיע על מיקום הצמיד, למשל בקריאות של GPS. לעיתים, יחד עם האזיק מותקן במקום המצאו של המפוקח מקלט המקבל את התשדורות מהמשדר ומעביר אותם באמצעות קו טלפון (רגיל או סלולרי) או באמצעות טכנולוגיות מתקדמות אחרות לגורמי האכיפה הרלוונטיים. 
המטרות העיקריות בפיקוח אלקטרוני הן שימור עצירים ואסירים מתאימים, שאינם מסוכנים במיוחד, בתוך המעגל החברתי שאיננו עברייני ובהגדלת סיכויי חזרתם לחברה (צמצום תופעת הרצידיביזם). שימוש באמצעי זה מאפשר גם את יישומן של תוכניות עבודה או שיקום שונות, בתחום בית הסוהר ומחוץ לו, וכן טיפול בעברייני מין משוחררים ובנאשמים בעבירות אלימות במשפחה.
בישראל החלה לפעול בשנת 2005 תוכנית הפיקוח האלקטרוני של המשרד לביטחון פנים, בשיתוף חברה פרטית ("חברת השמירה" - כיום "G One"). כיום המערכות שנמצאות בשימוש בישראל מוודאות שהאסיר נמצא בביתו או יצא מביתו. נערך פיילוט על מערכות איזוק אלקטרוני באמצעות GPS.
קיימת ביקורת על השימוש באזיקים אלקטרוניים. הביקורת טוענת לפגיעות נפשיות שנגרמות למי שמפוקח באופן כה צמוד. כן קיימות טענות על עצם מעצר הבית, במיוחד לפני משפט.
יורי טיניאנוב

ביוגרפיה

נולד ברזקנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה). אביו, ניסן טיניאנוב, היה רופא. אמו, שרה אפשטיין, הייתה עקרת בית. בשנת 1918 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
טיניאנוב הושפע מתורת הסמיולוגיה של הבלשן פרדינן דה סוסיר אשר קבע שמילה היא סימן המורכב ממסמן ומסומן. בעוד שדה סוסיר התייחס לשפה המדוברת, טיניאנוב השליך את הרעיון אל הקולנוע.
טיניאנוב הסביר את רעיונו המרכזי באמצעות "משל הנמר". הוא הסביר כיצד סימנים נוצרים באמצעות סיפור על אדם קדמון שצייר נמר על להב גרזנו. ציור זה ניסה לחקות את המציאות (מימזיס). האדם העניק במחשבתו לאותו ציור תכונות מאגיות של שמירה וכוח המיוחסות לנמר הממשי. במשך הזמן, הנמר הופך לסמל של כוח, של גבורה או של שבט או קבוצה מסוימת. עם הזמן הוא מקבל פונקציה נמונית (זכרונית), כך שלא באמת צריך לראות את הנמר בציור אלא מספיק שניזכר בנמר מהציור. הנמר אט אט מאבד מהמימזיס שלו וכך נוצר סימן. טיניאנוב טען שהקולנוע (ראינוע בזמנו) לא יכול להיות מימטי בגלל הפער בין התמונה המצולמת לבין המציאות (שחור-לבן, פרופורציות, דו ממדיות).
במקביל לעבודות בתחום ביקורת ספרותית החל לכתוב. בשנים 1925–1928 כתב שני רומנים: "קיוחליה" ו"מותו של ואזיר מוכתר". בשנים 1926-1927 כתב תסריטים לסרטים של גריגורי קוזינצב. בסוף שנות ה-20 חלה בטרשת נפוצה ולכן לא יכול היה להמשיך בקצב פעילות כמו בעבר.