ז'אן ד'ארק (מחזה)

תקציר העלילה

שאו מאפיין את "ז'אן ד'ארק" כ"מחזה היסטורי בשש תמונות ואפילוג". יוהנה (ז'אן ד'ארק), נערה פשוטה ממשפחת איכרים, שומעת קולות שמתיימרים להיות קולותיהם של מרגרטה הבתולה, קתרינה מאלכסנדריה והמלאך מיכאל, אותם שלח אלוהים כדי להנחות את מעשיה.
בתמונה א' נפתחת כשרובר דה בריקור המתלונן על חוסר יכולתן של התרנגולות בחווה להטיל ביצים. יוהנה טוענת שהקולות אומרים לה לפרוץ את מצור אורליאן ושישלח איתה שלושה מאנשים למטרה זו. יוהנה מוסיפה ואומרת כי אלוהים אומר לה להמליך את הדוֹפן בכנסית העיר רֶנְס. דה בריקור מלגלג על ז'אן, אולם משרתיו שואבים השראה מדבריה. בסופו של דבר דה בריקור מתחיל לחוש אותה תחושת השראה, ונותן את הסכמתו ליוהנה. המשרת נכנס בסיום התמונה ואומר שהתרנגולות חזרו להטיל ביצים. דה בריקור רואה בכך אות מאלוהים להשראתה האלוהית של יוהנה.
תמונה ב' (8 במרץ 1429) יוהנה מפלסת דרכה כדי להתקבל לחצרו של הדופן החלש וחדל האישים. שם, היא אומרת לו שהקולות שלה ציוו עליה לעזור לו לגרש את האנגלים מאורליאן ומצרפת ולהכתיר אותו למלך בכנסיית ריימס, בה הוכתרו כל מלכי צרפת האמיתיים. דרכה של יוהנה צולחת תוך שהיא משתמשת בחנופה, משא ומתן, מנהיגות ומיומנות בשדה הקרב.
בתמונה ג' (29 באפריל 1429), דיונוא ונושא כליו נמצאים על גדת נהר הלואר. הם ממתינים לרוח שתפנה מערב ותעזור לחיילים לשוט ברפסודות, לחצות את הנהר ולתקוף את האנגלים באורליאן מן העורף. יוהנה מבקשת לחצות את הגשר ולתקוף את האנגלים ודיונוא מסביר לה שצריך להיות פרקטיים, לתקוף את האנגלים בהפתעה מהעורף. היא נוסכת בדיונוא השראה לתקוף את האנגלים ובסיום התמונה הרוח פונה מערבה והם תוקפים.
לבסוף יוהנה נבגדת ונשבית בידי האנגלים בעת מצור קומפיין. תמונה 6 (30 במאי 1431) מתארת את המשפט שנערך לה. הכומר סטוגאמבר מתעקש על כך שהיא תוצא להורג מייד. האינקוויזיטור, הבישוף מבווא, ואנשי הכנסייה משני צידי המיתרס דנים באריכות על טבעה של הכפירה. יוהנה מובאת לבית המשפט וממשיכה לטעון שהקולות אומרים לה את דבר האל ושאין היא זקוקה לכנסייה. הדבר מרתיח את סטוגאמבר. היא נכנעת בפני האיום בהוצאה להורג בשריפה ונאותה לחתום על כתב הודאה שבו היא מודה שחטאה בכל ההאשמות המיוחסות לה, על כך שהקולות ששמעה היו שדים ורוחות ושהיא מוכנה לשוב לחיק הכנסייה ולהישמע לאפיפיור. היא עושה זאת מתוך מחשבה שיחונו אותה. אולם כשמתברר לה שלמרות כתב ההודאה היא דנים אותה לאכול לחם צר ולשתות מים לחץ כשהיא נתונה במאסר עולם כל חייה, היא חוזרת בה, קורעת אותו ואומרת:
"הבטחתם לי חיים, אבל שקר שיקרתם לי! סבורים אתם שהחיים חיים הם אם רק אינך דומם כאבן... די לי והותר לי בפת-קיבר חרבה כדי לחיות... אין כל נזק ורעה בשתיית מים בלבד, אם צלולים וטהורים הם... אבל לכלוא אותי מפני זוהר השמים ולגזול ממני פרח ושדה ; לכבול רגלי בשלשלאות, כדי שלא ארכב שנית עם אנשי-החיל ולא אוכל להעפיל על ההרים ; לאלץ אותי לנשום אויר של טחב ומחשכים ולמנוע ממני כל דבר שיש בו משום אהבת אלוהים... אחת היא לי אם רק אוסיף ואשמע את קול הרוח בעצים, את ציוץ העפרוני בשמש, את געיית הכבשים בבוקר צונן, ואת דינדונם הברוך ומבורך של פעמוני הכנסיה, המעוררים באוזני את קולות המלאכים שלי. אבל בלעדי דברים אלה איני יכולה לחיות ; ואם רצונכם למנוע אותם ממני או מאת כל מישהו אחר שנברא בצלם, כי אז בטוחה אני שעצת שדים היא עצתכם וכי קולותי שלי מאת האלוהים באו." 
הכומר סטוגאמבר דורש שיוהנה תילקח למוקד ותישרף מייד. האינקוויזיטור והבישוף מבווא מנדים אותה ומעבירים אותם לידיהם של האנגלים. האינקוויזיטור טוען שיוהנה חפה מפשע, במובן זה שהיא כנה ואינה מבינה את הכנסייה ואת החוקים. סטוגאמבר שנכח בהוצאה להורג מדדה בחזרה לאולם, משמיע קולות מסכנים ביותר, כשפניו שטופי דמעות ואומר: 
"לא ידעתי את אשר אני עושה. הריני טיפש חמום מוח, והקללה תרבץ עלי עד נצח-נצחים." 

חייל אנגלי נתן ליוהנה שני קיסמים קשורים בצוותא (מעין צלב) לפני מותה. הנזיר מרטין לאדבני מספר שהוא לקח צלב מהכנסייה כדי שתתבונן בו והיא הזהירה אותו שאם יתקרב עוד תאחז בו האש ואמר 
"נערה שיש בה אומץ-לב להרהר בסכנה של הזולת בשעה כמו זו, אי-אפשר שיקנן בה השטן... מאמין אני שגואלה ומשיחה הופיע לנגד עיניה בכל תפארת רחמיו... לא רגעי קץ היו אלה בשבילה, כי אם רגעי ראשית חדשה." 
באפילוג המתרחש כעבור 25 שנה, נערך משפט חדש כדי לטהר את שמה של ז'אן ד'ארק מכפירה. מרטין לאדבני מביא את החדשות למלך שארל. שארל חולם חלום ובו יוהנה נגלית לפניו. היא משוחחת בעליצות לא רק עם שארל, כי גם עם אויביה לשעבר, שקורמים עור וגידים בחדר השינה של המלך. שליח מהעת המודרנית (זמן תקופת כתיבת המחזה, שנות העשרים של המאה העשרים) מביא חדשות שז'אן ד'ארק הוכרזה קדושה בשנת 1920. היא אומרת שבכוחם של קדושים לחולל ניסים ושואלת אם הם רוצים שהיא תקום לתחייה. כל הדמויות עוזבות את החדר בזו אחר זו, טוענות שהעולם אינו מוכן לקבל קדושה כמוה. האחרון לעזוב הוא החייל האנגלי, שנמצא בגיהנום, פרט ליום אחד בשנה שחסים עליו בגלל שהוא נתן לה צלב לפני מותה. המחזה מסתיים בכך שיוהנה נואשת ומבינה שהאנושות לעולם לא תקבל את קדושיה:
"הוא אלוהים... מתי תהא אדמתך נכונה לקבל את קדושיה? עד אנה יש עוד לצפות, אלוהים ? עד אנה ? עד מתי ?"

הפקות

המוניטין של שאו אחרי מלחמת העולם הראשונה היה בשפל המדרגה, וסבורים שהוא רצה קודם כל לבחון את המחזה מחוץ לבריטניה. הצגת הבכורה של המחזה התקיימה ב-28 בדצמבר 1923 בתיאטרון גאריק בברודוויי, בידי להקת תיאטר גילד בכיכובו של ויניפריד לניהאן בתפקיד הראשי. הצגת הבכורה בלונדון הופקה בידי לואיס קאסון וכיכבה בה חברתו של שאו סיביל תורנדייק, השחקנית שעבורה הוא כתב את התפקיד. מעצב התלבושות היה צ'ארלס ריקטס. ג'ון פולדס הלחין פסקול מקורי למחזה וניצח בו.

עיבודים

גרהם גרין עיבד את המחזה לסרט אותו ביים אוטו פְּרֶמִינְגֶר, שיצא לאקרנים בשנת 1957. ג'ין סיברג גילמה את דמותה של ז'אן ד'ארק, בסרט שיחקו גם ריצ'רד וידמארק, ריצ'רד טוד וג'ון גילגוד.
ב-1927 לי דה פורסט ביים את סיביל תורנדייק בסצנת הכנסייה מז'אן ד'ארק בסרט קצר שהוא עשה במכשיר הפונופילם שפיתח.