ג'ימי קרטר

ראשית חייו

קרטר נולד בעיירה קטנה בג'ורג'יה בשם פליינס, ב-1 באוקטובר 1924, בבית חולים בו עבדה אמו כאחות. קרטר הוא הנשיא הראשון שנולד בבית חולים. הוא היה הבן הבכור מתוך ארבעה ילדים למשפחה חקלאית. הוא צאצא לתומאס קרטר, מהגר אנגלי שהתיישב בווירג'יניה ב-1635. הוא היה בנם של ג'יימס האב ושל ליליאן גורדי קרטר. משפחת קרטר הייתה תושבת ג'ורג'יה במשך שנים. קרטר הוא צאצא של תומאס קורנל, ולכן קשור משפחתית גם לריצ'רד ניקסון ולביל גייטס.
פליינס צמחה במהירות בזמן לידתו של קרטר. אביו ניהל חנות, ושירת בצבא במלחמת העולם הראשונה.
המשפחה עברה כמה בתים במהלך ילדותו של קרטר. הם התיישבו באזורי עוני עם משפחות ממוצא אפרו אמריקני. קרטר הסתדר עם הוריו, אף על פי שאמו עבדה שעות רבות. אף על פי שאביו תמך בהפרדה גזעית, הוא הרשה לבנו להתחבר עם הילדים השחורים. קרטר קיבל חלק מהחווה של אביו, ומכר בוטנים.

לימודיו

קרטר למד בתיכון בפליינס בין 1937 ל-1941. בתקופת השפל הגדול האזורים נפגעו קשות, אולם הניו דיל שיפר את מצבם ואביו של קרטר החל להיות מעורב בפוליטיקה. קרטר היה תלמיד טוב שאהב לקרוא. המורה שלו, ג'וליה, השפיעה עליו רבות. הוא שיחק כדורסל והצטרף לאיגוד החקלאים.

קריירה בצי

בשנת 1941 החל קרטר ללמוד במכללה מקומית, והיה הראשון מבין בני משפחתו לרכוש השכלה גבוהה.
קרטר, שחבר בכנסייה הבפטיסטית, גילה מגיל צעיר מחויבות אישית עמוקה לנצרות. כעבור שנה עבר ללמוד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק), ומשם המשיך ללימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד. באקדמיה הימית היה קרטר סטודנט מצטיין, אך מאידך גם ביישן – בניגוד לתדמית האגרסיבית של בוגרי בית הספר הצבאי. עם תום לימודיו ב-1946 נישא לרוזלין סמית, חברתה של אחותו אותה הכיר במהלך לימודיו, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. הוא גם היה חבר בנבחרת הפוטבול של הצי. קרטר סיים במקום ה-60 מתוך 820 תלמידים בכיתתו השנתית עם תואר ראשון במדעים, בדרגת סגן משנה. לאחר מכן, באותה השנה, החל קרטר את שירותו הצבאי הסדיר, וגויס לצי הצוללות האמריקאי ושירת בו כצוללן. בעת שירותו הוצב בצוללות רבות ברחבי המדינה, ובין השנים 1946–1953 חי באופן זמני עם רוזלין בווירג'יניה, בהוואי, בקליפורניה, בקונטיקט ובניו יורק. ב-1952 קודם לדרגת לוטננט.
ב-1952, החל קרטר לימודי פיזיקה גרעינית בוושינגטון, בניסיון להצטרף לתוכנית הצוללות הגרעיניות בפיקוד היימן ריקובר. קרטר טען שריקובר היה האדם שהשפיע עליו יותר מכל אדם אחר פרט להוריו. קרטר הצטרף לצוות שעסק בפיתוח צוללות גרעיניות ופיקד על צוותים בהן. ב-1952 קרתה תאונה שבמהלכה התפוצץ כור ניסיוני בקנדה ונהרס. קרטר פיקד על צוות הטכנאים שפעל למען סגירת הכור. הוא טען שהתקרית הובילה אותו, כנשיא, לעצור את פיתוחה של פצצת נייטרון.
במאי 1953, לאחר שעמד לסיים את לימודיו בנושא האנרגיה הגרעינית מת אביו של קרטר. לכן השתחרר קרטר מהשירות הסדיר וירש את חוות גידול הבוטנים המשפחתית בעיירת הולדתו פליינס שבג'ורג'יה. ההחלטה הייתה קשה, בעיקר בגלל הלחץ מצד רוזלין, שתיארה זאת כ"צעד אחורה". לקרטר נמאס מהנוקשות הצבאית והוא החליט ללכת בעקבות אביו. הוא שוחרר מהשירות ב-9 באוקטובר 1953. הוא היה חבר בשירות המילואים הלא פעיל של הצי עד ל-1961, ושוחרר בדרגת סגן.
קרטר ניצל את לימודי הגרעין שלו במהלך תאונת אי שלושת המילין שהתרחשה במהלך נשיאותו. בשירותו הצבאי זכה לאות המערכות האמריקניות, לאות הניצחון במלחמת העולם השנייה, לאות השירות בסין ולאות הביטחון הלאומי.

חקלאות

אביו של קרטר היה איש עשיר, וגם נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה זמן מועט לפני מותו. אולם בין שמיטת החובות שערך וחלוקת עושרו בין היורשים, ירש קרטר מעט מאוד הון. במשך שנה, גרו ג'ימי, רוזלין ושלושת בניהם בדיור ציבורי. קרטר הוא הנשיא היחיד שגר בבית מסובסד. קרטר ביקש להרחיב את חוות הבוטנים של אביו. הקשיים היו רבים: בשנתו הראשונה היבול נפגע מבצורת והוא נאלץ לקחת כמה הלוואות. הוא למד חקלאות ורוזלין למדה הנהלת חשבונות. אף על פי שהם בקושי הצליחו להחזיר את ההוצאות בשנתם הראשונה, העסק שלהם הצליח.

סנאטור בג'ורג'יה

המתח הגזעני בפליינס עלה ב-1954, בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. קרטר תמך בעירוב גזעי ובסובלנות - פעם אף הוחרם לאחר שסירב להצטרף לאיגוד גזעני - אולם באותה התקופה הוא סירב להצהיר על עמדתו. ב-1961 הוא היה חבר בולט בקהילה ובכנסייה הבפטיסטית, וחבר בוועד בית הספר המקומי, והחל לנאום בזכות עירוב גזעי. ב-1962, התפנה מושב בסנאט של מדינת ג'ורג'יה בגלל ארגון מחדש של המחוזות. קרטר הכריז על התמודדותו חמישה עשר ימים לפני הבחירות. רוזלין, שהצטיינה בארגון פוליטי, סייעה לו. תחילה הפסיד, אך לאחר שהתגלו אי סדרים בהצבעה נערכה ספירה מחודשת – ונבחר לסנאט שם כיהן במשך שתי קדנציות בשנים 1963–1967.
התנועה לזכויות האזרח החלה במאבקה במהלך כהונתו של קרטר. משפחתו תמכה בג'ון פיצג'רלד קנדי. ב-1962, העיר אמריקוס הייתה מלאה בעוינות כלפי השחורים, והאווירה כנגד המפגינים השחורים הייתה עוינת. קרטר שתק בנוגע לנושא, כדי לא לפגוע בשותפיו שתמכו בהפרדה גזעית. הוא כן התנגד להתניית זכות הצבעה בידיעת קרוא וכתוב, והתנגד לשינוי בחוקת ג'ורג'יה שסבר שנועד לכפייה דתית. עם רצח קנדי, הודיע קרטר שמדובר במכה הקשה ביותר שספג מאז מות אביו.
קרטר היה מחוקק פורה מאוד ולמד קריאה מהירה כדי לעמוד בעומס. בתוך שנתיים הצליח להפוך לחבר בוועדה הדמוקרטית המקומית, ושינה את חוקי המפלגה במדינה. הוא מונה ליושב ראש הוועדה לפיתוח מערב-מרכז ג'ורג'יה.
עם היבחרו של בו קאלאוויי לבית הנבחרים בנובמבר 1964, ניסה קרטר להדיח אותו. קרטר וקאלאווי הרפובליקני התעמתו בנושאי חינוך רבים, וקרטר ראה אותו כמייצג העושר והאנוכיות.
קרטר נבחר שוב ב-1964. הוא עמד בראש ועדת החינוך, וגם ניהל את ועדת התקציב לקראת סוף כהונתו. הוא היה אחראי לחוק שהרחיב את המימון לחינוך. הוא הגביר את קצב עבודתו ונאם רבות כדי להגביר את נוכחותו. ביום האחרון של כהונתו, הכריז שינסה להתמודד לקונגרס.

מסעות הבחירות לתפקיד המושל, 1966 ו-1970

באמצע מאי, הופתע קרטר כשבו קאלאוויי החליט לא להתמודד על מושבו בקונגרס אלא לרוץ לתפקיד מושל ג'ורג'יה. הדמוקרטים לא רצו לאבד את תפקיד המושל, בו החזיקו מאז תקופת השיקום. קרטר החליט שהוא יתמודד על תפקיד המושל. באותה שנה, בעת הכנתו לשאת נאום, דיווח קרטר לעיתונות כי ראה עצם בלתי מזוהה, ובשנת 1973 דיווח על התקרית באופן רשמי לרשויות, אך סבר לבסוף כי לא ראה חוצנים.
בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, ניסה קרטר להציג את עצמו כאלטרנטיבה מתונה מול השמרנים והליברלים. הוא טען שהוא שמרן, מתון, ליברל ואיש מרכז. הוא אמנם הפסיד, אבל הצליח להשיג מספיק קולות כדי לאלץ סיבוב שני. מי שנבחר היה לבסוף לסטר מאדוקס השמרן (מאדוקס ניצח בבחירות המקדימות ברוב דחוק, ומכיוון שקאלאוויי לא הצליח להשיג רוב מוחלט מהבוחרים, בחר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, בעל הרוב הדמוקרטי, במאדוקס). התוצאה פגעה בקרטר, שנותר בחובות רבים ממסע הבחירות, ובנוסף הוביל להיבחרו של מאדוקס, שתמך בהפרדה גזעית.
קרטר חזר לעסקי החקלאות ותכנן כיצד בשנת 1970 ינסה את כוחו שוב. קרטר התקרב לנצרות באותה התקופה, ובהשפעת ריינהולד ניבור הכריז על לידתו מחדש. בתו איימי נולדה ב-19 באוקטובר 1967.
המושל הליברלי לשעבר, קארל סנדרס, היה יריבו של קרטר בבחירות המקדימות ב-1970. קרטר ניסה להיות מתון יותר הפעם, והשתמש בעיקר במידע ובניתוח סטטיסטי. בשל הסקרים, הוא נאלץ להיות שמרן יותר. הוא מיצב את עצמו כפופוליסט, ותקף את סנדרס על עושרו. הוא טען שסנדרס היה מושחת, הצהרה שלא הצליח לגבות. במהלך המירוץ הביע עמדות התומכות בג'ורג' וולאס – המושל השנוי במחלוקת של אלבמה, והבטיח לקדם תומכים בהפרדה גזעית (על אף שניסה להשיג גם את קולות השחורים). אנשי מסע הבחירות שלו אף חילקו תמונות של סנדרס מצולם יחד עם שחקן כדורסל שחור על-מנת לפגוע בו בקרב המצביעים הלבנים. קרטר ביקר עסקים של שחורים, אבל הבטיח להזמין את ג'ורג' וולאס לנאום בג'ורג'יה.
בספטמבר, הוביל קרטר על סנדרס בסיבוב הראשון עם 49% מהקולות מול 38%, מה שהוביל לסיבוב שני. למרות תמיכתו בזכויות האזרח, ביקר מטה קרטר את סנדרס על תמיכתו במרטין לותר קינג. קרטר השיג 60% מהקולות - ו-7% מקולות השחורים - ונבחר בבחירות הכלליות. סנאטורים מקומיים שחורים טענו שקרטר ניהל את מסע הבחירות בצורה כזאת כיוון שהבין שלא יוכל לנצח ללא גזענות.

מושל ג'ורג'יה (1971-1975)

קרטר הושבע לתפקיד מושל ג'ורג'יה ה-76 במספר ב-12 בינואר 1971. בנאום השבעתו לתפקיד הפתיע קרטר את הציבור, והצהיר כי תם זמנה של ההפרדה הגזעית, כי יש לשים קץ לאפליה הגזעית במדינה, ושלכל אדם חלש צריכה להינתן ההזדמנות לחינוך, לתעסוקה ולצדק. הקהל נדהם מהשינוי הפתאומי בדבריו של קרטר, ותומכי ההפרדה הגזעית חשו נבגדים. במאי 1971, פרסם מגזין טיים כתבה על המושלים הדרומיים החדשים, וקרטר הופיע בכריכה.
סגנו של קרטר היה לסטר מדוקס, המושל לשעבר. קרטר תמך במדוקס, אף על פי שהוא לא התמודד איתו. השניים התעמתו רבות במהלך הכהונה של קרטר. שבועיים לאחר היכנסו של קרטר לתפקיד, מת הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, ריצ'רד ראסל. המושל החדש מינה את דייוויד גמבל, מנהל המפלגה בג'ורג'יה, להחליף את ראסל שבוע אחרי מותו ב-1 בפברואר.
קרטר סירב למנות מינויים פוליטיים, והמועצה המחוקקת לא אהבה זאת. במהלך כהונתו כמושל ערך קרטר רפורמה מנהלית נרחבת בממשל, שכללה ביטול משרות רבות, והנהיג מדיניות של שקיפות ופתיחת דיוני הממשל לציבור. הוא תמך בהרחבת סמכותו, ותמך בשינוי המבנה התקציבי של המחלקות, תוך ביטול התקציב ההמשכי והחלפתו בתקצוב על בסיס אפס, וגם הקים ועדה לבחירת שופטים. המועצה המחוקקת לא קיבלה את תוכניתו של קרטר. לבסוף הצליח קרטר להעביר את התוכנית לאחר מאבק. התוכנית מיזגה בין שלוש מאות סוכנויות לעשרים ושתיים - מעשה שהדגיש במהלך ריצתו לנשיאות - אם כי לא בטוח שהצעד חסך כסף.
ב-3 באפריל 1971, נשאל בשידור אם תמך בחיוב המושל וסגנו לרוץ ביחד, וקרטר טען שלפי דעתו אין צורך בסגן מושל. לאחר מכן נאלץ להבהיר שלא ינסה לבצע זאת.
ב-8 ביולי 1971, הודיע על כוונתו להקים מועצה לזכויות אדם שתנסה למנוע אלימות.
ב-13 ביולי 1971, במסיבת עיתונאים, הכריז קרטר על רצונו לקצץ בהוצאות על מנת למנוע גירעון של 57 מיליון דולרים עד סוף 1972, וטען שהבזבוז מוביל לאובדן של 5% מההכנסה.
ב-13 בינואר 1972, ביקש קרטר מהמועצה לממן תוכנית לרפורמה בבתי הכלא, לתוכנית פיתוח לילדים והעלאת משכורת לעובדי מדינה.
ב-1 במרץ 1972, הודיע קרטר שיכנס את האספה הכללית אם מחלקת המשפטים תבטל את המינויים שמינה. ב-20 באפריל, הודיע קרטר על כינוס האספה לצורך רפורמה בהליך בחירת השופטים.
באפריל 1972, נסע קרטר לאמריקה הלטינית כדי לבדוק אפשרות לחתימה על הסכם סחר. הוא טען שנפגש עם נשיא ברזיל, אמיליו גרסטזו מדיסי, והוא הושווה לג'ון קנדי.
קרטר פעל בנושאי זכויות האזרח. הוא הרחיב את מספר עובדי המדינה, השופטים וחברי המועצות השחורים. הוא שכר אישה שחורה שתייעץ לו בכך. כמושל הציב את תמונתו של מרטין לותר קינג בבניין בית המחוקקים של המדינה, למרות הטרדות מצד הקו קלוקס קלאן. ב-31 בינואר 1973, הודיע שהוא תומך בתיקון חוקתי שימנע שילוב גזעי באוטובוסים. קרטר תמך בהחלטה נגד שילוב גזעי באוטובוסים שהציע ג'ורג' וולאס בוועידת המושלים, שהתרחשה בג'ורג'יה. לאחר שבית המשפט העליון ביטל את עונש המוות בג'ורג'יה, תמך בהחזרת עונש המוות. הוא חתם על חוק בנושא. לאחר מכן התחרט על כך.
קרטר ניסה לבצע רפורמות להרחבת המימון לאזורים העניים בג'ורג'יה, להקמת מרכזים קהילתיים לילדים עם מגבלות ולתוכניות חינוכיות לאסירים. הוא התגאה בתוכנית מינוי השופטים שלו, שטיהרה את בית המשפט מכל השפעה פוליטיות.
באחת מהחלטותיו השנויות במחלוקת, הטיל קרטר וטו על תוכנית לבניית סכר בג'ורג'יה. קרטר טען שמזלזלים בעלות התוכנית ובהשפעתה על החיים באזור, מה שהוביל להתעניינות פעילי איכות הסביבה. לאחר שהואשם סגן בצבא באחריות לטבח מי ליי, נמנע קרטר מלהתייחס לכך, והציע במקום שבוע בו כל התושבים ייסעו עם אורות דלוקים בתמיכה בצבא.
קרטר פעל גם בתחום איכות הסביבה, להרחבת אזורים מוגנים ולהגנה על הנהרות והחמרת הענישה על עברות סמים.

ניסיון להיות נשיא

קרטר קיווה לרוץ לנשיאות, והתחיל להופיע יותר באירועים פוליטיים. הוא היה חבר בכמה ועדות תכנון דרומיות, והיה ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1972, במהלכה נבחר הסנאטור הליברל ג'ורג' מקגוורן לנשיאות. קרטר ניסה לחבר את עצמו עם שמרנים שהתנגדו למקגוורן, בתקווה שייבחר להיות סגנו של מקגוורן לצורך האיזון. הוא תמך בסנאטור הנרי ג'קסון, כדי לבדל את עצמו מג'ורג' וולאס. קרטר היה אלמוני יחסית ולבסוף נבחר תומאס איגלטון, שהוחלף לבסוף בידי סרג'נט שרייבר. ב-3 באוגוסט, נפגש קרטר עם וולאס באלבמה כדי לנסות לדון במניעת הפסד גדול של הדמוקרטים בבחירות בנובמבר.
לאחר הפסדו של מקגוורן בנובמבר 1972, החל קרטר להיפגש עם מטה הבחירות שלו. הוא החליט לנסות להתמודד. כדי לחזק את עצמו ניסה להתמודד לראשות איגוד המושלים. הוא נבחר לוועד השלישייה בהמלצת דייוויד רוקפלר. ב-1973 הופיע בשעשועון בו היה על אורחים ידוענים לנחש את מקצועו. אף אחד מהם לא זיהה אותו ולקח כמה סיבובים עד שניחשו שהיה מושל. במאי 1973, הזהיר את המפלגה הדמוקרטית מלהפוך את נושא פרשת ווטרגייט לעניין פוליטי, והוא ייחס אותה לכך שהנשיא ריצ'רד ניקסון לא הפגין שקיפות בקבלת החלטות.
על פי חוקי ג'ורג'יה מנוע המושל מלכהן שתי כהונות רצופות, וקרטר סיים את תפקידו בתחילת 1975, כשהדמוקרט ג'ורג' באזבי יורש את מקומו כמושל המדינה.

עמדות פוליטיות

במהלך מסע הבחירות שלו הודיע קרטר על תמיכתו בהקמת סוכנות להגנת צרכנים, בהקמת מחלקת חינוך, בחתימת הסכם עם ברית המועצות שימנע שימוש בנשק גרעיני, בהקטנת תקציב הביטחון, בהעלאת מס לבעלי הכנסות גבוהות לצד הקטנת שיעור המס לבעלי הכנסות נמוכות ובינוניות, בתיקון חוק הביטחון החברתי, ובאיזון התקציב עד לסוף כהונתו.

הבחירות הכלליות

ביולי 1976 זכה קרטר במועמדות המפלגה לנשיאות בוועידה שהתכנסה בניו יורק, וצירף אליו למירוץ כסגנו את הסנאטור ממינסוטה, וולטר מונדייל – איש האגף הליברלי במפלגה, שבניגוד לקרטר גם היה מעורה היטב בפוליטיקה הארצית. בנאומו התנגד למדיניות בוושינגטון והציע פתרון לחולי של המדינה.
בבחירות הכלליות התמודד קרטר כנגד הנשיא הרפובליקני המכהן ג'רלד פורד. את פורד רדפו רוחות ווטרגייט. אמנם הוא אישית לא היה מעורב בפרשה, אבל עם כניסתו לתפקיד העניק חנינה גורפת לריצ'רד ניקסון.
קרטר ופורד התעמתו שלוש פעמים במהלך הבחירות. הייתה זאת הפעם הראשונה שהתרחש עימות בין מועמדים לנשיאות מאז 1960. פורד נפגע מהערה שהשמיע במהלך העימות השני בין המתמודדים שהוקדש לענייני חוץ, כי "אין שליטה סובייטית במזרח אירופה".
בנובמבר 1976, התראיין קרטר לפלייבוי, מעט לפני הבחירות. בנושא הדת שלו, טען קרטר שהסתכל על כמה נשים וחשק בהן. בנוסף טען שלא אכפת לו אם אנשים משתמשים במילה "לזיין". הדבר הוביל לסערה ולשאלות לגבי התחום הפרטי של הפוליטיקאים לעומת התחום הציבורי.
במהלך מערכת הבחירות הוביל קרטר על פורד בעשרים אחוזים, אולם פורד צמצם את ההובלה של קרטר. בבחירות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 1976 ניצח קרטר בתוצאה דחוקה של מעט יותר מ-50% מקולות המצביעים כנגד 48% לפורד. קרטר זכה בקולות 297 אלקטורים, רובם מהדרום ומהחוף המזרחי הצפוני, יחד עם שלוש מדינות מהמערב התיכון – אוהיו, ויסקונסין ומינסוטה, שממנה הגיע סגנו וולטר מונדייל. זאת לעומת 240 אלקטורים לפורד. בכך היה קרטר הנשיא הראשון מ"הדרום העמוק" מאז מלחמת האזרחים. קרטר זכה בפחות מדינות מפורד - עשרים ושלוש לעומת עשרים ושבע - אולם השיג יותר קולות מכל מועמד לא מכהן מאז דווייט אייזנהאואר.
בנוסף, הצליחו הדמוקרטים להגדיל את הרוב שלהם בבית הנבחרים ובסנאט, כך שתנאי הפתיחה של קרטר בתור נשיא היו נוחים.

נשיאותו

כהונתו של קרטר החלה ב-20 בינואר 1977, כשהושבע לנשיאות. היא הסתיימה ב-20 בינואר 1981, לאחר שהפסיד בבחירות של 1980 לרונלד רייגן.
קרטר ניסה להפוך את הממשלה ל"יעילה ובעלת חמלה", אולם באמצע משבר כלכלי שנגרם בשל משבר האנרגיה והסטגפלציה, התקשה בהשגת המטרות. עם סוף כהונתו, הצליח קרטר להוביל לירידה מתונה בכלכלה ובגרעון, אולם המיתון המשיך. קרטר הקים את מחלקת החינוך של ארצות הברית ואת מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, ביסס מדיניות אנרגטית וניסה לבצע רפורמה בשירות לאזרח ובביטוח הלאומי. בנושאי חוץ הדגיש את נושאי זכויות האדם. הוא חתם על הסכם סאל"ט 2 עם ברית המועצות, ופעל למען הסכמי קמפ דייוויד. הוא העביר את תעלת פנמה לפנמה, תהליך שהסתיים ב-1999. בנוסף, הוא ביסס את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין וחתם על חוק שהגדיר את היחסים עם טאיוואן.
בשנתו האחרונה בתפקיד, התרחשו כמה משברים, כולל ההשתלטות על השגרירות האמריקנית באיראן ולקיחת בני ערובה בשבי, ניסיון חילוץ כושל של בני הערובה, מחסור חמור בדלק, ופלישה סובייטית לאפגניסטן. ב-1980 נאלץ להתמודד מול טד קנדי בתוך המפלגה הדמוקרטית, והפסיד בהפסד גדול לרייגן. קרטר נחשב לנשיא פחות טוב מהממוצע.

השבעתו

בנאום השבעתו, טען קרטר שהעם האמריקני הבין שיותר אינו בהכרח טוב יותר, שגם לארצות הברית ישנן מגבלות, ושאי אפשר לפתור את כל הבעיות.
קרטר טען שיגביל את כוחו, ועוד ביום השבעתו צעד מהקפיטול אל הבית הלבן, בניגוד להנחיות המאבטחים. בימיו הראשונים בבית הלבן הוא קיצץ בשליש את מספר העובדים, ביטל את המימון הממשלתי להסעות לחברי קבינט, ומכר את היאכטה הנשיאותית. בנוסף קיים את הבטחתו, והעניק חנינה גורפת לכל משתמטי הגיוס ממלחמת וייטנאם.

בית המשפט העליון

קרטר הוא הנשיא היחיד שכיהן כהונה מלאה כנשיא, אולם מעולם לא מינה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. שניים מהשופטים שמינה לבתי המשפט לערעורים - סטיבן ברייר ורות ביידר גינסבורג - כיהנו בבית המשפט העליון בתקופת ביל קלינטון.

מינויים שיפוטיים אחרים

קרטר מינה חמישים ושישה שופטים לבית המשפט לערעורים, ועוד מאתיים ושלושה לבתי המשפט המחוזיים. בנוסף חווה משבר במינויים שלו, כששלושה ממועמדיו לבית המשפט הפדרלי לערעורים לא אושרו בידי ועדת המשפטים בסנאט (בעלת הרוב הדמוקרטי לפני תום כהונתו.

יחסים עם הקונגרס

בתחום הפנים הישגיו של קרטר היו מעטים יחסית. קרטר ניהל את מסע הבחירות שלו כ"אאוטסיידר", וביקר לא רק את ג'רלד פורד אלא גם את הקונגרס הדמוקרטי. כנשיא, הוא המשיך בכך. סירובו להתפשר עם הקונגרס הובילו למערכת יחסים קשה איתו. לאחר הבחירות, דרש קרטר את הסמכות לארגן מחדש את הרשות המבצעת, ובכך הוביל לכעס מצד דמוקרטים מובילים ובראשם טיפ אוניל, יושב ראש בית הנבחרים. במהלך תקופת ריצ'רד ניקסון, העביר הקונגרס חוקים שצמצמו את סמכויותיו של הנשיא, ורוב חברי הקונגרס סירבו להחזיר את הסמכויות גם כשהנשיא היה דמוקרטי. קרטר לא הסכים להחזיר טובות פוליטיות ולכן התקשה בהעברת המצע שלו. קרטר ניסה לפתות את אוניל ואת מנהיג הרוב רוברט בירד לתמוך בו, אולם לא הצליח להשיג תמיכה בתוכניותיו.
כמה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד, במחשבה שיש לו התמיכה של שבעים וארבעה חברי קונגרס, פרסם קרטר "רשימת חיסול" לפרויקטים ממשלתיים שטען שהיו בזבזניים. הוא טען שיטיל וטו על כל חוק שיתמוך בהם. בתגובה, העביר הקונגרס חוק שמיזג כמה מהפרויקטים אליהם התנגד קרטר עם חוקים כלכליים בהם תמך. קרטר החליט לחתום על החוק, אולם הביקורת שהעביר על הפרויקטים הובילה לפגיעה בתמיכה בו בקונגרס. המאבקים הללו נמשכו במהלך כהונתו של קרטר, והוא התעמת מול הקונגרס בשארית כהונתו.

תקציב ומיסוי

עם כניסתו לתפקיד, הציע קרטר חוק שייתן לכל אזרח זיכוי מס בשווי חמישים דולרים, יקצץ את המיסים לחברות בתשע מאות מיליון דולרים, ויגביר את ההשקעה בעבודות ציבוריות. קרטר קיווה להימנע מאינפלציה בכך שיימנע מהעלאת ההוצאות הממשלתית, אולם התנגדותו להרחבת הסיוע הממשלתי הובילה להתקפות כלפיו מצד חברי מפלגתו. קרטר גם קיווה לבצע רפורמה במערכת המס שתאפשר מיסוי פשוט יותר. הוא רצה להטיל מס רווח הון כמו מיסים רגילים, לחסל מקלטי מס, להגביל את ניכויי המס במקור, ולהעלות את הניכוי הסטנדרטי. הקונגרס דחה את הצעות המיסוי, וקרטר לא הצליח להעביר חוק מס משמעותי.
הגירעון התקציבי בתקופת קרטר נשאר בסביבות 70 מיליארד דולר, כמו לפני כניסתו לתפקיד, וירד מ-4% מהתוצר ל-2.5% בשנתו האחרונה בתפקיד. החוב הלאומי עלה ב-280 מיליון דולרים, ועלה מ-620 מיליארד דולרים בתחילת 1977 ל-900 מיליארד בסוף שנות השמונים. מפני שהצמיחה הכלכלית השיגה את הגידול בחוב, יחס החוב-תוצר ירד במקצת, מ-33.6% בתחילת 1977 ל-31.8% בסוף 1980.

ביטוח בריאות ורווחה

קרטר תמך ברפורמה במערכת הרווחה שתחסוך כסף ותעזור לסייע לנזקקים. בתחילת 1977, הגיש מזכיר הבריאות כמה תוכניות לרפורמה עבור קרטר. קרטר סירב לתוכניות, שדרשו העלאת ההוצאות. הוא שקל הנהגת שכר מינימום חובה, הבטחת תעסוקה בחסות ממשלתית, מס הכנסה שלילי ותשלומי העברה. באוגוסט 1977, הציע קרטר תוכנית הפנייה לעבודה לנתמכי מערכת הרווחה והבטחת הכנסה לאלו שלא יכלו לעבוד. הקונגרס דחה זאת. ב-1978, בתגובה ללחץ מצד חברי הקונגרס השחורים, הצליח קרטר להעביר בסנאט את חוק התעסוקה המלאה, אולם בגרסה מרוככת.
באפריל 1976, הציע קרטר רפורמה בביטוח הבריאות שתכלול את רוב הסעיפים בהצעת חוק דו מפלגתית, שתתמוך בביטוח בריאות ממלכתי, כפי שדרש הסנאטור טד קנדי. אף על פי שלרוב האמריקנים היו ביטוחי בריאות דרך מדיקר, מדיקאייד או ביטוח פרטי, לעשרה אחוזים מהאוכלוסייה לא היה כיסוי רפואי ב-1977. קרטר דחה את הגשת החוק בגלל דאגה מהגירעון. קנדי נפגש עם קרטר ב-1978 בניסיון לדחוף את הצעת החוק, אולם לא הצליח להתפשר עם קרטר. לפני 1978 היו השניים ביחסים טובים, אולם המחלוקת בנושא ביטוח הבריאות הובילה לקרע ביניהם.
ביוני 1979, הציע קרטר ביטוח בריאות מוגבל - חיוב המעסיקים לספק (ולשלם שבעים וחמישה אחוזים מהעלות של) ביטוח בריאות פרטי למקרים חריגים, בעיקר כיסוי לנשים בהריון ולילדים, הלאמת מדיקאייד והרחבתה לעניים ללא ילדים, והוספת כיסוי במקרים חריגים למדיקר. בנובמבר 1979, הובילו סנאטורים שמרניים ניסיון לבצע רפורמה במערכת הבריאות, אולם הניסיון הופסק ב-1980 בגלל מגבלות התקציב.
בנושא בטיחות וגיהות בתעסוקה, התרחשה התקדמות מסוימת. ממשל קרטר הצליח לפשט את התקנים ולמנוע חשיפה לחומרים מסוכנים, ובנוסף הרחיב את המודעות לסביבת עבודה לא בטוחה. רוב הרפורמות בוטלו לבסוף בגלל התנגדות קשה.

משבר האנרגיה

עם כניסתו של קרטר לתפקיד, הוא נאלץ להתמודד עם משבר האנרגיה. ייבוא הנפט עלה ב-65% מדי שנה מאז 1973. ב-1973, במהלך כהונת ניקסון, החליט ארגון אופ"ק להקטין את אספקת הנפט לשוק העולמי, בשל נטישת תקן הזהב שהובילה לעליית ערך הדולר, ובשל תמיכת אמריקה בישראל במהלך מלחמת יום הכיפורים. הדבר הוביל למשבר אנרגיה, שהוביל לעלייה חדה במחירי הנפט ולאינפלציה שפגעה בצמיחה. ממשלת ארצות הברית הנהיגה פיקוח מחירים על דלק ועל נפט, מה שהוביל למחסור בדלק ולתורים ארוכים בתחנות הדלק. התורים הופסקו לאחר סיום פיקוח המחירים על דלק, אולם הפיקוח על הנפט נותר בעינו עד לכהונתו של רייגן. המשבר העמיק וקרטר טען שמדובר בסכנה למדינה, מה שהוביל אותו לתכנן תוכנית לטיפול במצב.
כל אזרח אמריקני צרך פי שניים דלק מאזרחי מדינות מפותחות אחרים. קרטר שאף להקטין את הבזבוז. הוא הצליח לשכנע את הקונגרס להקים את מחלקת האנרגיה של ארצות הברית למטרת שימור אנרגיה. על גג הבית הלבן הותקנו לוחות שמש לחימום המים, תנור עץ הותקן בחדר השינה, בחלק מהמחלקות הממשלתיות הופסקה אספקת המים החמים, וב-1979 ו-1980 לא הודלקו קישוטי חג המולד על מנת לחסוך בחשמל. הוטל פיקוח על תרמוסטטים במוסדות ממשלה, כדי למנוע העלאת החימום מעל 18 מעלות, או הורדת הקירור מתחת ל-25 מעלות.
קרטר ביקש מהקונגרס להטיל פיקוח מחירים על אנרגיה, תרופות ומחירים לצרכן, אולם לא הצליח בכך. הקונגרס כן אישר ב-1975 חוק שימור אנרגיה, שהסמיך את הנשיאים לבטל פיקוח מחירים על נפט שהופק בתוך המדינה. ביולי 1979 ביטל קרטר את הפיקוח על נפט אמריקני כדי להעלות את התפוקה. ייבוא הנפט, שהגיע לשיא של 2.4 מיליארד חביות ב-1977 (חמישים אחוז מהתצרוכת), צנח בחצי עד ל-1983.
ב-1979 וב-1980, החל קרטר תהליך של הסרת הפיקוח מתעשיית הנפט. הוא עשה זאת בכך שביטל בקרה ממשלתית על הפקת הנפט. במהלך "נאום החולי" ביקש מהקונגרס להטיל מס על רווחים פתאומיים. אחת מהסיבות לכך הייתה ציפייתו שהסרת הפיקוח תוביל לעליית רווחים דרמטית בחברות הנפט. החוק הוטל על חברות הנפט ב-1980, אולם בוטל ב-1988 עם ירידת המחירים.

"נאום החולי"

ביולי 1979 הגיעה התמיכה בקרטר לשפל חסר תקדים. משבר האנרגיה שהחל באותה השנה הוביל אותו לנאום כמה נאומים בהם הטיף לעם האמריקני לחסוך באנרגיה. לאחר ארבעה נאומים, הוא חש שהציבור כבר לא מקשיב לו. לאחר מכן נסע אל אחוזת קמפ דייוויד. קרטר כינס בקמפ-דייוויד עשרות אנשים: מושלים, חברי קונגרס, מנהיגי עובדים, אנשי אקדמיה ואנשי דת, בשביל לשמוע את ביקורתם על ממשלו. רבים טענו שארצות הברית חווה משבר אמון, זאת לאחר רצח קנדי בשנות השישים, מלחמת וייטנאם ופרשת ווטרגייט. ב-15 ביולי, אחרי תום הפסגה הזו, נשא קרטר לאומה נאום בו טען שיש משבר אמון חמור בקרב העם האמריקני. הנאום נודע כ "נאום החולי" (Malaise speech), זאת אף על פי שקרטר לא השתמש במונח בנאום.
בנוסף להכרזה על צעדים לטיפול במשבר האנרגיה, ובמחסור בנפט, אותן ייחס לצריכת יתר, הוא חלק עם הציבור חלק מהביקורת שהופנתה כלפיו, ואף הטיף לעם האמריקאי על כך שבמקום להעריך את העבודה הקשה והאמונה, יותר מידי אנשים מעריכים את עצמם על פי הישגיהם החומריים. אף על פי שבתחילה התקבל הנאום יפה בציבור, וקרטר חווה עלייה בסקרים, לאחר מספר ימים התהפכה דעת הקהל, והוא נתפס כהפגנה של פסימיות וחוסר מנהיגות. רבים טענו שהוא האשים את הציבור במשבר הנפט ובמשברים אחרים ולא ניסה לתקן אותם.
שלושה ימים לאחר הנאום, ביקש קרטר את התפטרותם של כל חברי הקבינט שלו, וחמישה מתוכם אכן התפטרו. קרטר מינה את המילטון ג'ורדן לראש הסגל שלו. הנאום והחלפת הקבינט התקבלו בזלזול מצד התקשורת.

כלכלה: סטגפלציה ומינוי וולקר

כהונתו של קרטר מחולקת לשתי תקופות כלכליות שוות באורכן. בשנתיים הראשונות לכהונתו, התרחשה התאוששות מהמיתון של אמצע העשור, במהלכו נפגעו ההשקעות והאבטלה עלתה על תשעה אחוזים. בשנתיים האחרונות לכהונתו הייתה אינפלציה דו-ספרתית, שיעורי ריבית גבוהים, מחסור חמור בנפט וצמיחה איטית. התוצר צמח ב-3.4% בכל שנה (השיעור הממוצע לצמיחה) וממשל קרטר יצר יותר עבודות במגזר הפרטי בכל חודש מאשר כל ממשל פרט לזה של קלינטון.
כלכלת ארצות הברית, שצמחה בחמישה אחוזים ב-1976, צמחה בקצב דומה ב-1977 וב-1978. האבטלה צנחה מ-7.5% בינואר 1977 ל-5.6% במאי 1979, ומעל תשעה מיליון משרות חדשות נוספו, כשההכנסה החציונית למשק בית עולה בחמישה אחוזים. ההתאוששות בהשקעות, שהחלה ב-1976, התעצמה גם כן. ההשקעה צמחה בשלושים אחוזים עד ל-1979, מכירות הבתים עלו בשליש ב-1978, והתפוקה ומכירות המכוניות עלו ב-15%. פרט לשיעור התחלות הבנייה, שהיה מעט מתחת לרמת השיא של 1972, כל התחומים הללו הגיעו לשיאם ב-1978 או ב-1979.
משבר הנפט ב-1979 חיסל את הצמיחה, ושיעורי האינפלציה והריבית עלו, כשהם מחסלים את הצמיחה הכלכלית, יצירת המשרות וביטחון הצרכנים. המדיניות המוניטרית המרחיבה אותה אימץ ויליאם מילר, יושב ראש הפדרל ריזרב, הובילה לאינפלציה גבוהה מלכתחילה, כשהאינפלציה עולה מ-5.8% ב-1976 ל-7.7% ב-1978. הכפלת מחירי הנפט הגולמי בידי אופ"ק הובילה לעליית האינפלציה לרמה דו-ספרתית, כשהיא מגיעה ל-11.3% ב-1979 ול-13.5% ב-1980. המחסור בדלק בתחילת הקיץ החמיר את הבעיה ויצר תחושת משבר. הממשלה תבעה את איגוד אמרדה הס, שסגר את מפעלי זיקוק הנפט שלו.
לאחר החלפת הקבינט באוגוסט 1979, מונה מילר לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, ואילו פול וולקר מונה ליושב ראש מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב. וולקר הוביל מדיניות מוניטרית מצמצמת כנגד האינפלציה. המדיניות אמנם זכתה להצלחה, אולם הובילה למיתון חמור ולעלייה באבטלה. קרטר ניסה לקצץ בתקציב בעזרת צו נשיאותי כדי לחסל את האינפלציה. האינפלציה ושיעורי הריבית הגיעו ל-18% בפברואר ובמרץ 1980. ההשקעות בכסף מזומן ובאגרות חוב, וגם הפנסיה לגמלאים, איבדו מערכם. ב-14 במרץ 1980, נאלץ קרטר, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, להכריז על פיקוח על האשראי.
מדיניות וולקר וקרטר הובילה למיתון חד באביב 1980. הצניחה בתוצר הובילה לעלייה של שיעורי האבטלה עד ל-7.5%, כשההשקעה בענפי המכוניות והדיור צנחו לשפל שלא נראה כמותו מאז 1975. קרטר הצליח להוביל לפיקוח על האשראי במאי, וביולי, ירד שיעור הריבית הממשלתית ל-11%, כשהאינפלציה יורדת מתחת ל-13% לשארית השנה. המיתון החד התרחש במהלך שנת בחירות, והוביל להפסד צורב. כבר ברבעון הראשון של 1981, חזרו שיעורי התעסוקה ורמת התוצר לרמתם לפני המיתון.

איכות הסביבה

קרטר ביצע מספר רב של פעולות לצורך שמירה על איכות הסביבה, בתגובה למשבר האנרגיה ולזיהום האוויר, חתם קרטר על חוק האנרגיה הלאומי ועל חוק רגולציה למשאבי ציבור. מטרת חוקים אלו הייתה לעודד שימור אנרגיה ופיתוח מקורות אנרגיה טבעיים, כולל אנרגיה מתחדשת, כמו אנרגיית רוח ואנרגיה סולארית. בנוסף התקין מערכת חימום סולארית על גג הבית הלבן ב-1979, כדי לקדם את השימוש באנרגיה סולארית.
ב-1977, חתם קרטר על חוק שהטיל פיקוח על כרייה שעלולה לפלוט חומרים מזהמים. בדצמבר 1980 חתם על חוק שנועד להסדיר טיפול באתרים שנחשפו לחומרים מסוכנים. באותו חודש חתם על חוק שהקים רשויות פארקים לאומיות באלסקה, והקצה קרקעות ציבוריות לשירות היערות. החוק תרם 321,900 קילומטרים רבועים לקרקעות ציבוריות, ושליש מתוכן הוקצו לשמורת טבע באלסקה.

חינוך

עם תחילת כהונתו, נשא ונתן קרטר עם הקונגרס כדי להקים מחלקת חינוך. ב-28 בפברואר 1978, טען בנאום שנושא החינוך חשוב מדי מכדי להישאר בידי סוכנויות ממשלתיות מרובות. באוקטובר 1979, חתם על חוק שהקים את מחלקת החינוך של ארצות הברית. בנוסף הרחיב את התוכניות החינוכיות לעוד 43,000 ילדים. במהלך כהונתו, הוכפל אחוז ההשקעה בחינוך. בנוסף לכך העביר תיקון לחוק ההזנה, שקבע תקן מבוסס הכנסה לארוחות צהריים במחיר מופחת שסופקו לבתי ספר. החוק גם חיזק את החינוך התזונתי.

יוזמות אחרות

חוק פיתוח הדיור והקהילה ב-1977 הביא מענקים לאזורי פיתוח, הרחיב את הסיוע לנכים ולקשישים, וביסס את חוק ההשקעה בקהילה של 1978, שניסה למנוע מבנקים לסרב למתן אשראי לקהילות עניות. חוק הכרייה של 1977 עבר כדי לאפשר לתעשיית הכרייה לפתח מכרות ללא פגיעה במשאבי הטבע, וחוק הבטיחות בכרייה נועד לשמור על הכורים. גם תוכניות בריאות חוזקו. חוק מ-1978 מנע אפליה נגד נשים בהריון. חוק אחר מ-1978 הקציב סכומים להלוואות בריבית נמוכה לצורך התנעת עסקים. שכר המינימום הורחב גם לחקלאים, וחוק מ-1978 הגביר את האכיפה נגד אפליה מטעמי גיל במגזר הפרטי. בנוסף, בוטלה הדרישה לרכישת תלושי מזון, עבר חוק לסיוע למשפחות נזקקות עם עלויות החימום, ובנוסף הונהג חוק לתעסוקת צעירים.
ב-1978, עברו חוקים שהורידו את הרגולציה בענף התעופה האזרחית, בענף המשאיות, הרכבות, התקשורת והפיננסים.
קרטר חתם על חוק שתיקן את חוק הביטוח הלאומי, הגדיל את התשלום לביטוח לאומי והקטין את הקצבאות.
קרטר היה הנשיא הראשון שדיבר בנושא זכויות להט"ב. הוא התנגד לחוק שדרש למנוע מהומוסקסואלים ומתומכיהם ללמד בבתי ספר ציבוריים. ממשלו היה הראשון שנפגש עם פעילים בנושא. קרטר טען שהוא מתנגד לאפליה על בסיס העדפה מינית ושיש להגן בחוק על אנשים בעלי נטיות מיניות שונות.

זכויות אדם

נושאי החוץ בכלל, והמזרח התיכון בפרט, היו בעלי חשיבות גדולה בכהונתו של קרטר. קרטר התנגד לתורת הבלימה, המדיניות כלפי ברית המועצות. לקרטר לא היה ניסיון קודם בענייני חוץ, אולם בשל הרקע הדתי שלו הוא הביא עמו תפישה שהדגישה את ענייני זכויות אדם וקידום השלום, ותחושת שליחות הדומה לזו של וודרו וילסון. זאת בניגוד לקודמיו, שהתעלמו מנושאי זכויות האדם בקרב משטרים שסייעו לארצות הברית. קרטר עצמו היה מעורב רבות בנושאי חוץ, ולצדו עמדו היועץ לביטחון לאומי זביגנייב בז'ז'ינסקי ומזכיר המדינה סיירוס ואנס.
קרטר מינה את פעילת זכויות האזרח, פטרישיה דריאן, לסגנית מזכיר המדינה. היא פרסמה דו"חות בנושאי זכויות אדם. בנוסף הפסיק קרטר את הסיוע לחמש מדינות מאמריקה הלטינית בשל הפרת זכויות אדם. הממשל הפסיק את התמיכה באנסטסיו סומוסה דביילה בניקרגואה וסייע לממשלת חזית הסנדיניסטית שעלתה במקומו. מצב זכויות האדם באמריקה הלטינית השתפר. עיתונאי שעונה במהלך המלחמה המלוכלכת בארגנטינה טען שמדיניות קרטר היא הסיבה, וטען שקרטר הוביל לעליית המודעות לנושא בארצות הברית.
בז'ז'ינסקי התנגד לתמיכה בזכויות אדם מעבר לים והעדיף התמקדות בנושא המלחמה הקרה. העימות בין התפיסות הגיע לשיאו ב-1979, במהלך רצח העם בקמבודיה שבוצע בידי משטרו של פול פוט. לאחר שווייטנאם פלשה לקמבודיה, הצליח בז'זינסקי לשכנע את הממשל לא להכיר בממשלה החדשה בשל כך שנתמכה בידי ברית המועצות.
קרטר הצליח לשכנע את הקונגרס להחזיר את הסנקציות על רודזיה, שהייתה תחת שלטון לבן. לחץ חזק מצד ארצות הברית והממלכה המאוחדת הוביל לקיום בחירות. בבחירות נבחר רוברט מוגאבה לראשות ממשלת זימבבואה, וממשל קרטר ביטל את הסנקציות והרחיב את הקשרים הדיפלומטיים. קרטר ניסה למנוע מצד הסובייטים להשיג דריסת רגל בזימבבואה ולקדם את השוויון הגזעי. בנוסף ביקר קרטר את אלפרדו סטרוסנר מפרגוואי, את אוגוסטו פינושה, את ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה ועוד בעלות ברית מסורתיות.

הסכמי תעלת פנמה

קרטר קיווה להקל על היחסים עם מדינות אמריקה הלטינית, והצליח להגיע להסכמים שקבעו שפנמה תקבל את השליטה על אזור תעלת פנמה ב-1999. הציבור האמריקני, בעיקר השמרנים, התנגד לכך, וטען שקרטר מוותר על "נכס אסטרטגי". שמרנים ניסו להכשיל את ההסכם, וקרטר הטיל את כל כובד משקלו, כשהוא משיג מעט יותר מהרוב של שני השלישים הדרושים כדי לאשרר את ההסכם.

סאל"ט

פורד וניקסון ניסו להגיע להסכם נוסף לניהול שיחות סאל"ט, להקטנת כמות הנשק הגרעיני שהיה בידי ארצות הברית וברית המועצות. קרטר קיווה להרחיב את השיחות, אולם ביקר את מדיניות זכויות האדם של ברית המועצות, בעיקר משום שהאמין שהציבור לא יתמוך במשא ומתן עם הסובייטים אם ייתפס כרך מדי. קרטר והמנהיג הסובייטי ליאוניד ברז'נייב הגיעו להסכם סאל"ט 2 ביוני 1979, אולם האהדה הקטנה לקרטר והתנגדות הרפובליקנים והדמוקרטים הניאו שמרנים הקשתה על אשרור ההסכם. ההסכם נפל בעקבות הפלישה לאפגניסטן.

מלחמת איראן-עיראק

לאחר המהפכה האיראנית, המשיך לראות ממשל קרטר את איראן כחומת מגן מול עיראק וברית המועצות, ולכן ניסה ליצור ברית אסטרטגית עם ממשלתה הזמנית של איראן בראשות מהדי באזרגאן. האיראנים היו מעוניינים במודיעין אמריקני על עיראק, ולכן האמריקנים הסכימו להעניק להם מידע על ההכנות הצבאיות של עיראק לקראת הפלישה לאיראן. במרץ 1979, הזהיר הפנטגון שעיראק מתכננת לפלוש אל ח'וזסתאן, המחוז העשיר בנפט באיראן, ומנסה לעודד התקוממות בקרב הערבים תושבי המקום. האמריקנים גם עקבו בדאגה אחרי תנועת החיילים העיראקיים לכיוון גבול איראן עוד בתקופת השאה. לעומת זאת, אישים במחלקת המדינה טענו שסדאם חוסיין לא מתכנן פלישה. האיראנים עצמם לא פעלו בהתאם להנחיות, ולא היו מוכנים למלחמת איראן-עיראק.
בספטמבר 1980 פלשה עיראק אל איראן, לאחר תקופת מתח בין שתי המדינות, כולל היתקלויות בגבול וקריאות מצד חומייני לשיעים למרוד במפלגת הבעת', כולל האשמות מצד איראן שעיראק מממנת מורדים באיראן. חוסיין שאף לכפות את הסכם אלג'יר על איראן, והמצב הלא יציב באיראן הוביל אותו לנסות לפלוש אליה. חוסיין שקל פלישה עוד מפברואר 1979, אולם רק ביולי 1980 היה משוכנע שאיראן לא מוכנה להתקפה.
המנהיגים האיראנים חומייני ועלי חמינאי האמינו שארצות הברית נתנה לעיראק "אור ירוק" לפלישה, דבר אותו הכחישו אנשי ממשל. רוב העולם הערבי מאמין שארצות הברית תמכה בפלישה. האיראנים חשדו בשימוש בעיראק לצורך השגת קלף מיקוח בנושא בני הערובה עוד לפני הפלישה, כפי שכתב קרטר ביומנו באפריל 1980. הסיבות לכך היו שממשל קרטר שאף לפיוס עם עיראק. לאחר הניתוק ביחסי איראן-ארצות הברית, האמריקנים והעיראקים החלו בהתקרבות, ששיאו היה בנאום בו חוסיין גינה את הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. בתמורה הצהירו האמריקנים על מוכנותם לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם עיראק. חוסיין טען שעיראק הייתה מוכנה לכך אולם דחתה זאת בגלל הפלישה לאיראן. ה-CIA - שהיה נואש למודיעין על איראן - שמר על קשר עם האופוזיציה האיראנית, וגם זאת עודדה את חוסיין לפלוש. אף על פי שמסמכים חשפו שארצות הברית לא תתמוך או תממן את הפלישה, האיראנים חשדו בארצות הברית, והפיכת נוז'ה הכושלת כנגד חומייני רק החריפה את החשד. מורדים לכודים טענו שארצות הברית נתנה את ברכתה לפלישה, אולם אחרים טענו שארצות הברית ידעה שהפיכה תסכן את בני הערובה ולא תמכה בכך. באוגוסט, נסע חוסיין אל ערב הסעודית וח'אלד, מלך ערב הסעודית נתן את ברכתו לפלישה, על אף יחסי ארצות הברית-ערב הסעודית. מזכיר המדינה אלכסנדר הייג טען בפני רונלד רייגן שבמהלך ביקור זה אישר קרטר לעיראקים לפלוש, זאת בתיווכו של הנסיך פהד. רבים פקפקו בגרסתו. בסיכומו של דבר, רוב החוקרים טוענים שארצות הברית לא אישרה את הפלישה לאיראן, בעיקר בשל הסיכון לבני הערובה.
ב-9 באפריל, התקבל מידע מודיעיני לפיו עיראק עשויה לפלוש לאיראן. ב-11 באפריל הבהיר ניתוח של ה-CIA שעיראק מתכוונת לפלוש באופן ודאי לאיראן ולהשיג תמיכה אמריקנית בנושא. קרטר עצמו טען שהחשש שבני הערובה יוצאו להורג במקרה של פלישה הייתה הסיבה לאישור מבצע טופר העיט ב-24 באפריל. ממשל קרטר זלזל ברצינות כוונותיו של חוסיין לפלוש לאיראן.
עם תחילת המלחמה, נקט קרטר במדיניות נייטרלית. רבים קיוו שהמלחמה תיאלץ את איראן לשחרר את בני הערובה למען נשק (איראן לא הזדקקה לכך ורכשה נשק מסוריה, לוב, קוריאה הצפונית, ברית המועצות וישראל), אולם במהירות התברר שהמלחמה רק פגעה במאמץ לשחרור בני הערובה. מדינות המפרץ הפרסי סירבו לסייע לעיראק במלחמה. באוקטובר ייעץ בז'ז'ינסקי לקרטר לנסות לסייע לאיראן כדי לאלץ את עיראק לסגת, כדי לחסום התפשטות סובייטית. ארצות הברית מנעה משלוחי נשק מירדן לאיראן, אולם אישרה משלוחי נשק ממצרים לעיראק, זאת בתמורה לכך שעיראק תחדש את יחסיה הדיפלומטיים עם מצרים, שהייתה מבודדת מאז הסכם השלום עם ישראל. בנוסף הבטיחה ארצות הברית את יכולתה של עיראק לייצא נפט במפרץ.
רונלד רייגן תמך בעיראק בהמשך המלחמה. מחלקת המדינה המליצה לתמוך באיראן לצורך פיוס עתידי. קרטר ביקר אותו על כך. בסופו של יום, אם ידעה ארצות הברית על הפלישה, כנראה הייתה דוחה אותה עד לשחרורם של בני הערובה. אולם איראן טענה שכישלונה של מועצת הביטחון של האו"ם לגנות את עיראק על הפלישה, או להכיר בעיראק כצד התוקפן עד לפלישתה לכוויית לאחר עשר שנים, הייתה ניסיון להדיח את המשטר באיראן.

קובה

במהלך כהונת קרטר, התרחשה הגירה המונית של קובנים לארצות הברית וקרטר אישר זאת, בין 15 באפריל ל-31 באוקטובר 1980. הדבר נגרם בגלל הידרדרות הכלכלה הקובנית שהובילה למתחים באי ולבריחה של 10,000 קובנים לשגרירות הפרואנית. ממשלת קובה אישרה לרוצים בכך לעזוב, וכך החלה הגירה המונית, אותה ארגנו קובנים-אמריקנים. לאחר שהתברר שמספר רב מהגולים שוחררו מבתי כלא וממוסדות לחולי נפש, ההגירה פגעה בקרטר. לבסוף הסכימו שתי הממשלות באוקטובר 1980 לעצור את ההגירה. עד אז, כ-125,000 קובנים עברו לפלורידה. חצי מהמגרים החליטו לגור במיאמי באופן קבוע, מה שהוביל להתרחבות של שבעה אחוזים בשוק העבודה הקובני ולעלייה של עשרים אחוזים במספר הפועלים הקובנים. פידל קסטרו התגאה ש"הוריד את מי האסלה של קובה אל ארצות הברית".

קוריאה הדרומית

ב-9 במרץ 1977, במהלך מסיבת עיתונאים, הודיע קרטר על כוונתו להסיג באופן הדרגתי את החיילים האמריקנים מקוריאה הדרומית כדי שהמדינה תוכל להגן על עצמה מפני קוריאה הצפונית.
ב-26 במאי, טען קרטר שקוריאה הדרומית יכולה להגן על עצמה גם ללא חיילים אמריקנים.
ב-21 באפריל 1978, הכריז קרטר על הקטנת החיילים האמריקנים שהוצבו בקוריאה הדרומית בשני שלישים עד לסיום השנה.
בין 30 ביוני ו-1 ביולי 1977, נפגש עם פאק צ'ונג-הי, נשיא קוריאה הדרומית, ושוחח איתו על היחסים בין המדינות.

הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור

ממשל קרטר הגביר את מכירת הנשק לממשלת סוהארטו האינדונזית במהלך כיבוש מזרח טימור. בריאיון, טען סגן מזכיר המדינה ריצ'רד הולברוק שהיה זה אינטרס אמריקני: אינדונזיה הייתה המדינה בעלת האוכלוסייה החמישית בגודלה בעולם, לא הייתה מזוהה עם הגושים במלחמה הקרה, הפיקה נפט והייתה במקום אסטרטגי. במהלך כהונת קרטר, קיבל משטר סוהארטו כל שנה נשק בשווי של כשישים מיליון דולרים, כפול מתקופת פורד. לפי האו"ם, בין 84,000 ל-183,000 אזרחים נהרגו במהלך הכיבוש מרעב ומצורות אחרות, כששבעים אחוזים מהם נהרגו בידי החיילים האינדונזים. בריאיון ב-2007, טען קרטר שלא תודרך כראוי בנושא מזרח טימור והיה עסוק בנושאים אחרים בעולם.

חנינות

פרט לחנינה הגורפת למשתמטי מלחמת וייטנאם שהעניק ביומו הראשון בתפקיד, העניק קרטר עוד 566 חנינות כנשיא, ואישר עשרים אחוזים מהבקשות שהובאו בפניו. בנוסף חנן את הזמר פיטר יארו על האשמות בעבירות מיניות.

התפטרותו של בארט לאנס

בארט לאנס, אחראי התקציב בממשל קרטר, התפטר ב-21 בספטמבר 1977, בגלל האשמות בפעילות בנקאית מושחתת לפני מינויו. הוא היה אחד מחבריו הקרובים של קרטר. קרטר תמך בלאנס כשזה ניסה לרשת אותו כמושל, אולם לאנס נוצח בבחירות המקדימות. לאנס עמד למשפט אולם זוכה. הפרשה הביכה את קרטר, כיוון שהתרחשה מעט זמן לאחר פרשת ווטרגייט.

היועץ המיוחד לחקירת הלוואות למסע הבחירות

באפריל 1979, מינה גריפין בל, התובע הכללי של ארצות הברית, את פול קורן בתור יועץ מיוחד לחקירת הלוואות שניתנו לעסקי הבוטנים של קרטר בידי הבנק של בארט לאנס. בניגוד לתובעים המיוחדים שנקבעו לפרשת ווטרגייט, קורן היה יועץ מיוחד, ולכן לא יכול היה להגיש כתבי אישום אלא באישור סגן התובע הכללי. קרטר היה לנשיא המכהן הראשון שהעיד תחת שבועה כחלק מחקירה שלו עצמו.
החקירה הסתיימה באוקטובר 1979, וקורן הכריז שלא נמצאו ראיות שהעידו שהלוואות מהבנק של ג'ורג'יה נמסרו למסע הבחירות של קרטר.

פרשת מרסטון

דייוויד מרסטון מונה בידי הנשיא פורד לכהן כתובע המחוז המזרחי של פנסילבניה. הוא חקר חבר דמוקרטי בבית הנבחרים עבור כסף שקיבל, שנטען שהיה חלק ממענק ממשלתי לבית חולים באזור. התובע הכללי גריפין בל פיטר את מרסטון. ב-1978 הפסיד חבר בית הנבחרים בבחירות, וכעבור שלושה חודשים הודה בניגוד עניינים, מה שהוביל למאסר על תנאי בן חמש שנים וקנס של עשרת אלפים דולרים.

נושאים משפחתיים במהלך כהונתו

בתו של קרטר, איימי, גרה בבית הלבן במהלך כהונת אביה. היא זכתה לתשומת לב תקשורתית רחבה, כיוון שמאז כהונתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי לא גרו ילדים בבית הלבן.
אחיו של קרטר, בילי, משך הרבה תשומת לב במהלך כהונתו של קרטר בגלל התנהגותו הצבעונית. בתחילת 1977, החל בילי לפרסם בירה. בנוסף הטיל את מימיו בנמל תעופה כשעיתונאים ראו זאת. בסוף 1978 ובתחילת 1979, ביקר בלוב שלוש פעמים וקיבל מהם מענק. הדבר הוביל לחקירה בסנאט.

הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית

עם התקרבות מערכת הבחירות, זכה קרטר להתנגדות קשה, גם מתוך מפלגתו. משבר האנרגיה והמצב הכלכלי פגעו בו, והוא ספג ביקורת כיוון שלא הנהיג ביטוח בריאות ממלכתי. לאחר פרישתו, קרטר כתב כי ההתנגדות הקשה ביותר למנהיגותו הגיעה מן האגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית. מאגף זה צמחה התמיכה במועמדותו של אדוארד (טד) קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא המנוח ג'ון פ. קנדי, כדי להחליף את קרטר. הפופולריות הדועכת של קרטר הניעה את קנדי לרוץ בבחירות המקדימות כנגד קרטר, ולהכריז על מועמדותו בנובמבר 1979. קרטר הרבה לפקפק במעשיו של קנדי במהלך ריצתו לנשיאות, ובנוסף לכך העדיף לעסוק במשבר בני הערובה באיראן במקום במסע הבחירות. קנדי ניהל קמפיין חלש ולכן לא אתגר בצורה משמעותית את קרטר. אולם קנדי הצליח לזכות בניצחונות במספר מדינות, בהן ניו יורק, והמשיך במירוץ גם כאשר המינוי היה מונח כבר בכיסו של קרטר, ובכך פגע במעמדו. הוא אף ניצח בכמה מדינות לקראת סוף מערכת הבחירות. מועמדותו של קנדי בשלב המוקדם ערערה את התמיכה של האגף הליברלי בקרטר, אף במהלך הבחירות הכלליות לנשיאות, שהתקיימו בנובמבר 1980. בינתיים, בחרו הרפובליקנים ברונלד רייגן, ואילו חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ון אנדרסון ניהל מסע בחירות עצמאי. בוועידה הדמוקרטית הלאומית, ניסה קנדי לקבל את הצירים שתמכו בקרטר, אולם קרטר וסגנו מונדייל נבחרו לבסוף. קרטר נאם נאום והקדיש אותו לסנאטור המנוח יוברט האמפרי, אולם התבלבל בנאומו וקרא לו "יוברט הוריישיו הורנבלואר.

הבחירות הכלליות לנשיאות

בבחירות המקדימות שערכה המפלגה הרפובליקנית, זכה רונלד רייגן, איש האגף השמרני במפלגה, אשר מונה למועמד הרפובליקני לנשיאות. ג'ון אנדרסון, איש האגף המתון במפלגה הרפובליקנית, שהפסיד לרייגן, פרש מן המפלגה הרפובליקנית והתמודד כמועמד עצמאי לנוכח חוסר שביעות הרצון הציבורית משני המועמדים של המפלגות המסורתיות.
הסקרים בספטמבר העידו על שוויון בין רייגן וקרטר. קרטר פגע בדמוקרטים מסורתיים, כולל באיגודי העובדים והקתולים, ואילו רייגן משך את האוונגליסטים שתמכו בקרטר ב-1976. קרטר היה בטוח שהמדינה תסרב לשמרנות של רייגן, וקיווה לנצח בעזרת סימנים מעודדים בתחום הכלכלי ובנושא בני הערובה האיראנים.
מסע הבחירות של קרטר התמודד עם קשיים רבים ונחשב לאחד הקמפיינים הפחות מוצלחים בהיסטוריה של המירוצים לנשיאות ארצות הברית. קרטר עמד בפני אתגרים מן האגף הימני (רונלד רייגן, הרפובליקני), המרכז (ג'ון אנדרסון, העצמאי) ואף מצידה השמאלית של המפה הפוליטית (אדוארד קנדי, הדמוקרטי​​). קרטר נאלץ להתמודד עם הכלכלה המוכה בסטגפלציה ועם משבר בני הערובה. לאחר שהכריז על גיוס, פגע בליברלים. מנהל הקמפיין של קרטר, טימותי קראפט, פרש מתפקידו כחמישה שבועות לפני מועד עריכת הבחירות הכלליות, בשל האשמות לא מבוססות בדבר שימוש בקוקאין. ב-28 באוקטובר, השתתפו רייגן וקרטר בעימות הנשיאותי היחידי במערכת הבחירות ההיא. רייגן עדיין פיגר בסקרים מאחורי קרטר. קרטר סירב להשתתף בעימות אליו הוזמן אנדרסון. בעימות היחידי שהתקיים בין רייגן לקרטר, הדף רייגן את כל האשמות קרטר בביטוי "הנה אתה שוב מתחיל", וחתם את העימות בשאלה לעם האמריקאי: "האם מצבכם טוב יותר מאשר לפני ארבע שנים". הופעתו של רייגן בעימות וכישלונו של קרטר בשחרור בני הערובה הובילה לעלייה בתמיכה ברייגן.
חודשים אחדים לפני הבחירות הכלליות, הודלף לתקשורת סיפור אודות תקרית בין קרטר לארנב ביצות, במסגרתה צולם קרטר נאבק בארנב בעת שיט בסירת דיג. התקשורת התייחסה בהרחבה לתקרית ופרסמה קריקטורות המציגות את קרטר כחלש אופי וכפחדן. לנוכח אירועים אלו תדמיתו של קרטר התערערה לקראת הבחירות.
בבחירות הובס קרטר. רייגן קיבל 51% מהקולות ו-489 אלקטורים לעומת 41% מהקולות ו-49 אלקטורים לקרטר, ו-7% מהקולות לאנדרסון. קרטר זכה רק בשש מדינות שהגדולות בהן היו ג'ורג'יה מדינתו, ומינסוטה ממנה בא סגנו. במערכת בחירות זו השיגו הרפובליקנים רוב בסנאט, בפעם הראשונה מאז 1952. בנאום התבוסה שלו, הודה קרטר שנפגע מתוצאת הבחירות אולם הבטיח תקופת מעבר יציבה בין שני הממשלים.

לאחר הנשיאות

אחרי סיום תפקידו הפך קרטר להיות מהפעילים שבנשיאים לשעבר בהיסטוריה האמריקאית. הוא טען שאינו רוצה להשתמש במעמדו הציבורי כדי להעשיר את עצמו.

מרכז קרטר

בשנת 1982 הקים את מרכז קרטר שמרכזו באטלנטה. המרכז פועל רבות בעולם השלישי ביישוב סכסוכים, קידום זכויות אדם, פרויקטים לחיסון נגד מחלות, ופרויקטים להגברת התוצרת החקלאית. המרכז סייע בשיפור איכות החיים בשמונים מדינות שונות. כמו כן פעיל קרטר, במסגרת המרכז, בפיקוח על בחירות בארצות שונות, בהן גם הבחירות ברשות פלסטינית ב-1996, ב-2005 וב-2006. בשנת 1987, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.

דיפלומטיה

ב-1994 ביקש הנשיא ביל קלינטון מקרטר לצאת למשלחת בקוריאה הצפונית. קרטר הצליח להגיע להסכם עם קים איל סונג והכריז על ההסכם ללא אישור הממשל. ב-2010 נסע שוב לקוריאה הצפונית והביא לשחררו של אגלון מאלי גומז. במהלך המתיחות בין שתי המדינות ב-2017, המליץ קרטר על חתימה על הסכם שלום בין המדינות, וטען שהציע לממשל טראמפ את שירותיו כדיפלומט.
ב-1994 עמד קרטר בראש משלחת לפתרון המשבר בהאיטי, והשיג הסכם לפירוק המשטר הצבאי והחזרת הנשיא המודח ז'אן-ברטראן אריסטיד. ב-1999 העניק לו הנשיא קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית.
באוקטובר 1984, הוכרז קרטר כאזרח כבוד של פרו.
בפברואר 1986, הצליח קרטר להביא לשחרורם של פעילי אופוזיציה בניקרגואה, זאת לאחר שנסע לשם.
קרטר עורר את חמתם של ממשלי בוש האב והבן הרפובליקנים בכמה מפעולותיו, כגון פגישה עם יאסר ערפאת בשנת 1990, ביקור בקובה בשנת 2002, ובהתנגדותו הנוקבת למלחמת עיראק; כמו כן, פגישתו באפריל 2008 עם חאלד משעל מראשי החמאס, ועם בכירים נוספים בארגון.
 ופגש בדיסידנטים פוליטיים. קרטר נסע לקובה גם במרץ 2011.
בספטמבר 1981 נפגש קרטר בפעם האחרונה עם מנחם בגין, ובמרץ 1983 נפגש במצרים עם חברי אש"ף. בדצמבר 2008 פגש בבאשר אל אסד, וביוני 2012 תמך במתן כוח צבאי בלתי מוגבל לגנרלים המצרים. בדצמבר 2006 יצא לאור בארצות הברית ספרו: "פלסטין: שלום ולא אפרטהייד", שבו הטיל על ישראל במידה רבה את האחריות לכישלון תהליך השלום בינה לבין שכנותיה הערביות והפלסטינים. את עיקר האש משך השימוש מלבה היצרים בביטוי אפרטהייד, הטעון משמעות היסטורית שלילית רבה, כדי לתאר את יחסה של ישראל לפלסטינים בשטחי הגדה המערבית.
ביולי 2007, הצטרף אל נלסון מנדלה בדרום אפריקה והצטרף לקבוצת מנהיגים עולמיים בדיונים על שלום. לאחר מכן ביקר בדארפור, סודאן, קפריסין, קוריאה והמזרח התיכון. הוא ניסה לבקר גם בזימבבואה, אולם נעצר לפני שהגיע לשם בידי ממשלת מוגבה.
בין 1995 ו-1996, כינס ועידות בנושא האלימות באפריקה. בנוסף הביא להסכם בין סודאן ואוגנדה.
קרטר זכה בפרס נובל לשלום לשנת 2002 על "עשורים של מאמץ בלתי נלאה למציאת פתרונות של שלום לסכסוכים בינלאומיים, לקידום הדמוקרטיה וזכויות האדם, ולעידוד פיתוח כלכלי וחברתי".
במהלך מבצע מבצע צוק איתן, בשנת 2014, מתח ביקורת על ישראל וקרא לנשיא ברק אובמה להכיר בלגיטימיות ארגון החמאס, בנימוק שביכולתו לשמש שחקן פוליטי באזור. באפריל 2015 סירבו נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו להיפגש עם קרטר, בנימוק כי עמדותיו אנטי-ישראליות.

ביקורת על מדיניות ארצות הברית

את שנתו הראשונה בתפקיד התחיל קרטר כשהתחייב לא לבקר את ממשל רייגן, הביע את תמיכתו לאחר ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן, ותמך במדיניות רייגן שהגדילה את הצבא. עם זאת, הוא ביקר את מדיניות רייגן במזרח התיכון. כעבור שנה, קרא לאחדות בין המפלגות לצורך טיפול בכלכלה, וביקר את דרך פעולתו של רייגן במהלך טבח סברה ושתילה. קרטר תמך במחויבותו של רייגן להסכמי קמפ דייוויד, אולם כעס כשהרגיש שרייגן האשים אותו בנוגע למצב בו השאיר את המדינה. ב-1983 טען שרייגן מנסה לפשט פתרון בעיות, וביקר את התעלמותו של רייגן מזכויות אדם עולמיות. ב-1984, טען שרייגן הציג אותו כחלש בגלל מחויבותו לזכויות האדם, וגינה את רייגן על כך שלא ניסה לחלץ אנשי עסקים אמריקניים מביירות. ב-1985, ביקר קרטר את רייגן על מדיניותו במזרח התיכון, על תמיכתו ביוזמת ההגנה האסטרטגית, ועל טענתו שישנה קנוניית טרור עולמית. גם ב-1987 טען קרטר שרייגן לא שומר על השלום במזרח התיכון, וביקר אותו גם על מדיניותו נגד הטרור, על מועמדותו של רוברט בורק לבית המשפט העליון, ועל מדיניותו במפרץ הפרסי.
במהלך כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש, התנגד קרטר למלחמת עיראק, וטענתו שבוש וטוני בלייר שיקרו כדי להדיח את סדאם חוסיין. במאי 2007, טען קרטר שממשל בוש היה הממשל הגרוע ביותר בתולדות ארצות הברית מבחינת יחסי חוץ, ולאחר מכן טען שרק השווה בין בוש לבין ריצ'רד ניקסון. ממשל בוש טען שקרטר מעיד על אי רלוונטיות בקרב הציבור. בסוף כהונתו השנייה של בוש, טען קרטר בפני מגזין סורי שכהונתו של בוש מאכזבת.
אף על פי ששיבח את ברק אובמה עם תחילת כהונתו, הוא הביע את אכזבתו מכך שאובמה השתמש במזל"טים כנגד חשודים בטרור, על שהשאיר את מתקן המעצר בגואנטנמו פתוח, וטען שחשיפותיו של אדוארד סנודן בנושא מעקבים ממשלתיים חשפו שאין בארצות הברית דמוקרטיה מתפקדת.
קרטר התנגד לפסק דין Citizens United נגד FEC, שביטל כל מגבלה על תרומות של תאגידים ואיגודי עובדים למסעות בחירות, וטען שהדבר הופך את ארצות הברית למדינת שוחד.
במהלך כהונת טראמפ, תמך קרטר בביצוע רפורמת הגירה, וביקר את טראמפ בנוגע לטיפולו במחאות במהלך שירת ההמנון האמריקני.

פוליטיקה נשיאותית

בבחירות ב-1984 נחשב קרטר למועמד אפשרי, אולם לבסוף לא רץ ותמך בוולטר מונדייל. לאחר שמונדייל נבחר להיות המועמד, ביקר קרטר את מסע הבחירות של רייגן, נאם בוועידה הדמוקרטית הלאומית וייעץ למונדייל. לאחר מערכת הבחירות, טען שהפסדו של מונדייל היה צפוי בגלל הודאתו של מונדייל שיעלה מיסים.
בבחירות בשנת 1988, סירב קרטר להתמודד וחזה שסגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש יהיה המועמד הרפובליקני. קרטר דרש אחדות בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1988, בה נאם. לאחר מערכת הבחירות, בה הדמוקרטים הפסידו, טען קרטר שלבוש יהיה קשה יותר מרייגן כנשיא מפני שאין לו את אותה כמות אהדה.
בבחירות בשנת 1992, נפגש קרטר עם פול צונגס, הסנאטור ממסצ'וסטס, כדי לייעץ לו. קרטר גם תמך במושל ארקנסו לשעבר, ביל קלינטון, וביקר את רוס פרו. לאחר סיום הבחירות המקדימות, טען קרטר שהוועידה הלאומית צריכה לדון בנושאים חשובים שלא דיברו עליהם בעבר, ותמך בקלינטון אחרי שהוא נבחר, כשהוא טוען שהוא מצפה להיות יועץ במהלך כהונתו.
קרטר תמך באל גור ימים לפני הבחירות בשנת 2000, וטען שגור היה אמור לנצח בבחירות, זאת למרות פסיקת בית המשפט.
בבחירות של 2004, תמך קרטר בג'ון קרי ונאם בוועידה הדמוקרטית הלאומית. בנוסף הביע חשש מהטיית בחירות נוספת בפלורידה.
במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית ב-2008, היו שמועות שקרטר תומך בסנאטור ברק אובמה ולא בהילרי קלינטון. במערכת הבחירות ביקר קרטר את ג'ון מקיין, שהגיב לו בחזרה, ודרש מאובמה לא לבחור בקלינטון כסגניתו.
קרטר תמך במיט רומני הרפובליקני במהלך הבחירות המקדימות לקראת הבחירות ב-2012, והבהיר שתמך בו כיוון שהוא יהיה היריב הקל יותר עבור אובמה. קרטר נאם נאום מוקלט בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
קרטר ביקר את דונלד טראמפ לאחר שזה נכנס לבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית וטען שיפסיד, בטענה שהאווירה הפוליטית שונה מאשר בתקופתו. לאחר מכן טען קרטר שטראמפ עדיף על פני טד קרוז, אולם ביקר את מסע הבחירות של טראמפ בנאומו בוועידה הדמוקרטית הלאומית. בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית תמך בסנאטור ברני סנדרס, ובהילרי קלינטון בבחירות הכלליות.

עזרה לנפגעי הוריקן

קרטר ביקר את ממשל בוש בנושא הטיפול בהוריקן קתרינה, בנה בתים לאחר הוריקן סנדי, ושיתף פעולה עם נשיאים לשעבר כדי לסייע לנפגעי הוריקן הארווי והוריקן אירמה בחוף המפרץ ובטקסס, בנוסף לכתיבת מאמרים על האזרחים האמריקנים שסייעו לנפגעי האסונות.

פעילויות אחרות

קרטר נכח בפתיחת הספרייה הנשיאותית שלו ושל הנשיאים רונלד רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ביל קלינטון, וג'ורג' ווקר בוש.
קרטר הספיד את קורטה סקוט קינג ואת ג'רלד פורד בלוויותיהם.
קרטר הוא חבר כבוד בפרויקט הצדק העולמי, וגם כיהן כחבר כבוד בוועדה להמשכיות ממשלתית בין 2003 ל-2011.

הפלות

אף על פי שקרטר "התנגד באופן אישי" להפלות, הוא תמך בהפיכתן לחוקיות לאחר פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין רו נגד וייד ב-1973. כנשיא, הוא לא תמך בהעלאת המימון לשירותי ההפלות ספג ביקורת מצד האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
ב-2012, התראיין קרטר וטען שעל המפלגה הדמוקרטית להפוך ליותר מתנגדת להפלות. הוא טען שבכהונתו ניסה לצמצם מאוד את הצורך בהפלות, הקל על אימוץ ילדים והנהיג תוכניות סיוע, אבל שהוא מתנגד להפלות אלא במקרה בו חיי האם בסכנה, או שההיריון נגרם מאונס או גילוי עריות. הוא קרא למפלגה הדמוקרטית לאמץ את עמדתו לצורך הרחבת קהל הבוחרים.

עונש מוות

קרטר נודע בהתנגדותו החריפה לעונש המוות, והביע זאת במהלך ריצתו לנשיאות, כמו ג'ורג' מקגוורן. גם וולטר מונדייל ומייקל דוקאקיס הביעו את התנגדותם. בנאום קבלת פרס נובל קרא לאיסור על עונש מוות. הוא ממשיך להתנגד לעונש המוות כל חייו.
במכתב למושל ניו מקסיקו, ביקש מהמושל לחתום על חוק שמבטל את עונש המוות והופך אותו למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה. ניו מקסיקו אכן ביטלה את עונש המוות ב-2009. קרטר טען שעל ארצות הברית לצאת מרשימת המדינות המנהיגות עונש מוות, שבהן נמצאות ערב הסעודית, סין וקובה. ב-2012 כתב מאמר שתמך בהנהגת משאל עם בקליפורניה על עונש המוות. הוא טען שהליך עונש המוות פגום ושיש לחפש אלטרנטיבה מוסרית.
קרטר ביקש גם להמתיק את הדין לרבים שהוצאו להורג.

שוויון לנשים

באוקטובר 2000, הודיע קרטר שהוא מנתק את קשריו עם הכנסייה הבפטיסטית הדרומית, בה היו חברים גם אביו וסבו, בגלל התנגדותה של הכנסייה לשימוש נשים בתפקידי כמורה. ביוני 2000 פרסמה הכנסייה הודעה בה היא תמכה בפירוש מילולי לתנ"ך. שנתיים קודם לכן הודיעה הכנסייה על רצונה שהנשים יהיו כנועות לבעליהן. קרטר טען שהכנסייה הפכה לחשוכה ולכן פרש ממנה. הייתה זאת הפרישה המשמעותית ביותר מהכנסייה.
כעבור כמה שנים, הצטרף למנהיגים עולמיים אחרים בהתנגדות לאפליית נשים בידי מוסדות דת. ב-15 ביולי 2009, כתב טור דעה על שוויון לנשים וטען שיש לבחור בשוויון על פני המנהיגות הדתית. הוא טען שלצערו, האפליה נגד נשים לא מוגבלת לדת ולא עוצרת במבני הדת. מנהיגי הדת הגברים, כך טען, בחרו בצורה אנוכית לא לפרש את כתבי הקודש לצורך שוויון לנשים, וכך סיפקו הצדקה לאפליית נשים. קרטר טען שמדובר בהפרת זכויות אדם ובפגיעה בנביאים שקראו לשוויון.
ב-2014, פרסם קרטר ספר על נשים ודת.

פיקוח על נשק

קרטר תמך באיסור על כלי נשק שמשמשים לתקיפה ובבדיקות רקע לקוני רובים. במאי 1994, יחד עם רונלד רייגן וג'רלד פורד, כתב לבית הנבחרים של ארצות הברית בתמיכה בחוק שיאסור על אקדחים חצי אוטומטיים. בפברואר 2013 טען שאם חוק איסור על נשקי תקיפה לא יעבור, יהיה זה בגלל התנגדות איגוד הרובאים הלאומי ולחץ על פוליטיקאים חלשים.

נישואים חד מיניים

קרטר טען שהוא תומך בנישואים חד מיניים בטקסים אזרחיים. הוא טען שהוא מאמין שישו היה מעודד כל אהבה, גם בין אנשים בני אותו מין, כל עוד האהבה לא פוגעת באף אדם. באוקטובר 2014 טען שיש להשאיר את הנושא להחלטת המדינות ולא הממשל.

גזע ופוליטיקה

קרטר הוביל לוויכוח בספטמבר 2009 כשטען שרוב הטינה כלפי ברק אובמה היא בשל צבע עורו השחור. אובמה טען שהוא לא מסכים עם כך, אף על פי שהסכים שישנם אנשים שמתנגדים אליו בגלל הגזע שלו.

עינויים

בריאיון ב-2008 לאמנסטי, ביקר קרטר את מתקן הכליאה בגואנטנמו וטען שהוא פוגע ביסודות המדינה. הוא טען שהנשיא הבא צריך להבטיח שלעולם לא יענה אסיר.

ביטוח בריאות

בריאיון באוקטובר 2013, ביקר קרטר את חוק ביטוח הבריאות של אובמה וטען שביצועו לוקה בחסר. ביולי 2017 טען שיש לעבור למערכת ביטוח בריאות ממלכתית.

חיים אישיים

קרטר ואשתו רוזלין ידועים בעבודתם ההתנדבותית, ותרמו לעניים רבים בג'ורג'יה.
קרטר חובב ציור, דיג, נגרות, רכיבה על אופניים, טניס וסקי. הוא גם חובב שירה, בעיקר את זאת של דילן תומאס. במהלך ביקור בממלכה המאוחדת ב-1977, טען קרטר שיש להנציח את תומאס בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר, דבר שהתרחש ב-1982.

דת

קרטר הוא נוצרי אדוק מגיל צעיר. הוא מלמד בכנסייה ודיקון בכנסייה המקומית שלו. כנשיא, הוא התפלל כמה פעמים ביום. הוא הושפע מדרשה ששמע מגיל צעיר: "אם אי פעם תיעצר על היותך נוצרי, האם ישנן מספיק ראיות כדי להרשיע אותך?". קרטר קירב את הנצרות האוונגליסטית אל מרכז הפוליטיקה האמריקנית במהלך כהונתו.
בשנת 2000, התנתק קרטר מהכנסייה הבפטיסטית הדרומית בטענה שמדיניותה נוגדת את אמונתו הנוצרית. באפריל 2006, הקים עם ביל קלינטון תנועה בפטיסטית עם רצון לאחד בפטיסטים מכל הגזעים, התרבויות והשייכות המפלגתית. שמונה עשר מנהיגים בפטיסטיים שמייצגים יותר מעשרים מיליון בפטיסטים בכל צפון אמריקה תמכו בתנועה. התנועה נפגשה לראשונה ב-30 בינואר 2008.

משפחה

לקרטר היו שלושה אחים קטנים שמתו מסרטן הלבלב: האחיות גלוריה (1926–1990) ורות' (1929–1983) והאח בילי (1937-1988). הוא קשור לפוליטיקאים אחרים ולזמרים.
קרטר ורוזלין נישאו ביולי 1946. נולדו להם שלושה בנים, בת אחת, שמונה נכדים, שלוש נכדות ושני נינים. את יום הנישואין השבעים שלהם חגגו ביולי 2016, ובכך הפכו לזוג הנשיאותי הנשוי הכי הרבה זמן פרט לג'ורג' ולברברה בוש. בנם ג'ק קרטר ניסה להתמודד לסנאט ב-2006 אולם הפסיד. נכדו ג'ייסון כיהן כסנאטור בג'ורג'יה וניסה להתמודד לתפקיד מושל ג'ורג'יה ב-2014, אולם הפסיד. ב-20 בדצמבר 2015, הכריז קרטר שנכדו ג'רמי מת ממחלה עלומה.

סרטן

ב-12 באוגוסט 2015 חשף כי הוא חולה במלנומה, שהתפשט לכבד ולחלקים מסוימים במוחו. הוא החל טיפול שבראשיתו כלל ניתוח, ולאחר מכן אימונותרפיה ורדיותרפיה. שני הוריו וכל אחיו גם חלו בסרטן. ב-6 בדצמבר 2015 הודיע כי הסרטן נעלם מגופו וכי כעת הוא בריא. ב-20 בינואר 2017, בגיל 92, הפך קרטר לנשיא המבוגר ביותר שנכח בהשבעה נשיאותית.

תוכניות לוויה

קרטר מתכנן להיקבר מול ביתו בג'ורג'יה, וב-2006 טען שגם רצה להיקבר בוושינגטון.

דעת הציבור

לאחר פרשת ווטרגייט בה היה מעורב ריצ'רד ניקסון, סברו רוב הנשאלים ב-1976 שהחנינה שהעניק ג'רלד פורד לניקסון היא מעשה שלילי. קרטר נתפס בעיניהם כאדם כן, ישר ובעל כוונות טובות. עם תחילת כהונתו זכה לתמיכת 66% מהציבור אולם ירד ל-34% בלבד עם תום כהונתו, כש-55% מהציבור מתנגדים אליו.
ב-1980, הציג את עצמו מושל קליפורניה רונלד רייגן כאדם קליל ובטוח בעצמו, בניגוד לקרטר, הרציני והמופנם. קרטר, ששם לב לפרטים, ונראה פסימי, חלש ולא החלטי, עמד בניגוד לקסמו של רייגן ולאופטימיות שלו. רייגן השתמש בבעיות הכלכליות, במשבר בני הערובה ובחוסר שיתוף הפעולה בוושינגטון כדי להציג את קרטר כמנהיג חלש ולא משפיע. כמו קודמו, פורד, קרטר לא כיהן כהונה שנייה כנשיא. מבין אלו שגם נבחרו לנשיאות, היה קרטר הראשון מאז הרברט הובר ב-1932 שהפסיד.
פעילותו של קרטר לאחר כהונתו הייתה משמעותית, ורבים טוענים שהוא נחשב לנשיא לשעבר טוב יותר מאשר נשיא מכהן. כ-31% מהציבור תמכו בקרטר לפני הבחירות ב-1980, אולם ב-2009, הוא זכה לתמיכה של 64% מהציבור על פעולותיו כנשיא.

מורשתו

כהונתו של קרטר כנשיא נחשבת לכושלת.
הסרט "ערוצים חשאיים - מחיר השלום" נותן לקרטר קרדיט על מאמציו להשגת הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל ומצרים.

תוארי כבוד ופרסים

קרטר זכה לכמה פרסים לאחר סיום כהונתו, וכמה מוסדות ומקומות נקראו על שמו. הספרייה הנשיאותית על שמו נפתחה ב-1986. ב-1998, הכריז חיל הים על צוללת שתיקרא על שמו של קרטר. היא אחת מכלי השיט המעטים שקרואים על שמו של אדם חי. בנוסף לכך קיבל באותה שנה את פרס האו"ם לזכויות אדם, ואת מדלית הובר למהנדסים שתרמו לעולם. ב-2002 זכה בפרס נובל לשלום, והדבר היה בחלקו תגובה לאיומיו של ג'ורג' בוש על עיראק וביקורתו של קרטר עליו.
קרטר זכה בשני פרסי גראמי עבור ספריו המוקלטים.
שדה התעופה באמריקוס, ג'ורג'יה נקרא על שמו החל מ-2009.

חשיבות היסטורית

קרטר הגיע לגיל תשעים ושלוש ב-1 באוקטובר 2017. ארבעה נשיאים רצופים, פורד, קרטר, רייגן ובוש האב הגיעו לגיל זה. הנשיאים ג'ון אדמס והרברט הובר הם היחידים שהגיעו לגיל תשעים, הגיל הגבוה ביותר עבור נשיאים לשעבר לפני כן.