google/wiki40b huggingface dataset:
הרחוב הראשי של ארצות הברית

הרחוב הראשי של ארצות הברית (באנגלית: Main Street, U.S.A.) הוא "ארץ" מבין ה"ארצות" או ה"אזורים" המרכיבים את הפארקים של חברת וולט דיסני ברחבי העולם.
הרחוב מבוסס על הרחוב הראשי של עירו של וולט דיסני - מרסליין שבמדינת מיזורי שבארצות הברית, בשנת 1901 - שנת לידתו של דיסני. הרחוב מעוצב כרחוב ראשי של עיר קטנה בארצות הברית בשנים הראשונות של המאה ה-20.
הרחוב מיועד, לדברי וולט דיסני, ל"כל אלה שזוכרים את הזמן הנינוח שהוא משחזר - הרחוב הראשי ישיב לנו זכרונות נעימים. ולמבקר הצעיר - זו הרפתקאה המשיבה את הזמן לאחור לשנים בהם היה סבו נער".
ברחוב הראשי בדיסנילנד שבקליפורניה, מעל תחנת כיבוי האש, נמצאת דירתו הפרטית של וולט דיסני. הדירה סגורה לקהל, ובחלונה דולקת תמיד מנורה לזכרו.
הרחוב הראשי של ארצות הברית מצוי בדיסנילנד (וזהו הרחוב היחיד שוולט דיסני זכה לבקר בו), בממלכת הקסם שבדיסניוורלד (רחוב שונה במקצת מזה שבקליפורניה), בדיסנילנד שבפריז (רחוב הבנוי בסגנון שנות ה-20 של המאה ה-20), בדיסנילנד שבהונג קונג (רחוב הזהה לזה שבקליפורניה), ובדיסנילנד שבטוקיו (שם מכונה הרחוב "הבזאר העולמי", והבנוי בסגנון שונה, כאשר הרחוב כולו מכוסה גג זכוכית בסגנון ויקטוריאני על מנת להגן על המבקרים מפגעי מזג האוויר ההפכפכך באזור, וחלק מהרחוב מעוצב בסגנון שנות ה-50 של המאה ה-20).

תיאור הרחוב הראשי

לאורך הרחוב הראשי מצויות חנויות רבות רבות המוכרות ציוד צילום, בגדים, מזון ומתנות. כמו כן נמצא ברחוב "בית העירייה" בו ניתן לקבל מידע על הפארק ועל מופעים הנערכים בו.

אדריכלות

על אף שמדובר בפארק שעשועים והרחוב אינו רחוב אמיתי בעיר אמיתית, מבקרי אדריכלות רואים בו דוגמה מופתית של תכנון ועיצוב חלל עירוני. עיצוב חזיתות הבתים, חתכו האופייני של הרחוב, פיתוח השטח שלו ועיצוב הנוף הכולל, תוכננו בקפידה על ידי צוות אדריכלים מלומד שהסתמך על רחובות מוצלחים ידועים ברחבי ארצות הברית והעולם. חלק מחזיתות הבניינים מרמזות על קומת מסחר מתחת מבית מגורים ססגוני אך הן אינן אלא חזיתות מדומות המכילות פונקציות מנהלתיות לטובת תחזוקת הפארק או חזיתות מדומות לחלוטין. קיומו של "לנד-מארק" (נקודת ציון בולטת) גדול וברור בקצה הרחוב, הטירה המפוארת, נותן לרחוב משמעות רבה ותחושה עירונית חזקה במיוחד.
בתכנון הבתים נעשה עיוות פרספקטיבה על ידי בניית הקומה העליונה של כל בית, מעט מכווצת יותר. עיוות זה נעשה על מנת לתת לבתים מראה מעט גבוה יותר מבלי שיהיה גבוהים יותר בפועל ויפגעו במבט הישר אל הטירה או בכמות האור המגיעה אל הרחוב.
סגנון הבתים הוא אקלקטי, ומשלב כמה סגנונות שהיו מקובלים בעיקר במערב התיכון של ארצות הברית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, סגנון ויקטוריאני ואלמנטים שונים של כמה סגנונות אדריכליים שונים.

תחבורה

הואיל והרחוב הראשי מצוי בכניסה לפארקים, מצויים בו אמצעי תחבורה רבים המובלים את המבקרים לאורכו של הרחוב. ברחוב עוברות מרכבה רתומה לסוסים, מכונית כיבוי ואוטובוס.
בקצה הרחוב ישנה תחנת רכבת המאפשרת גישה מהירה לארצות אחרות.
נתנאל לורך

תולדות חיים

נתנאל לורך נולד בשנת 1925 בגרמניה למשפטן ד"ר מרדכי לורך ולבלשנית ד"ר חנה לורך. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
לורך למד בבית הספר "מעלה" ובבית מדרש למורים "מזרחי", ובשנת 1943 קיבל תעודת הוראה. בשנת 1951 סיים את לימודיו לתואר מוסמך בהיסטוריה באוניברסיטה העברית. שנים רבות לאחר מכן, בשנת 1985, הוענק לו תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1941 הצטרף לורך ל"הגנה" ושימש כמפקד כיתה בגדנ"ע. בשנת 1944 התנדב לחטיבה היהודית הלוחמת (הבריגדה) ועם שחרורו ב-1946 שב לשרת ב"הגנה" בתפקידי מודיעין.
במלחמת העצמאות שירת לורך בחטיבת עציוני, ובמסגרתה השתתף בניסיון הפריצה לעיר העתיקה דרך שער יפו ושימש כמפקד נוטר דאם, בעת הדיפת ההתקפה של הלגיון הערבי על ירושלים היהודית. ב-1950 מונה לשלישו של הרמטכ"ל יגאל ידין. ב-1952 הקים את ענף היסטוריה בצה"ל, ועמד בראשו עד לפרישתו, בשנת 1955, בדרגת סגן-אלוף. לאחר פטירת נשיא מדינת ישראל חיים ויצמן (1952), מונה זמנית לשלישו הצבאי של הנשיא יצחק בן-צבי עד לאיוש התפקיד על ידי יוסף כרמל.
ב-1955 הושאל לורך על ידי צה"ל למשרד החוץ למשך שנתיים ועבר למשרד החוץ ב-1957. בין תפקידיו: קונסול בלוס אנג'לס וממונה בציילון (סרי לנקה). בשנת 1960 הקים את מחלקת אפריקה ועמד בראשה. היה שגריר בפרו ובבוליביה, מנהל מחלקת ההסברה ומנהל המחלקה לאמריקה הלטינית.
בראשית 1972 מונה לורך למזכיר הכנסת, וב-1981 נבחר כנשיא איגוד מזכירי הפרלמנטים, חרף איומי החרם מצד מדינות ערב. בשנת 1983 פרש מתפקיד מזכיר הכנסת.
בשנת 1983 שימש כעמית מחקר במכון טרומן לחקר השלום שבאוניברסיטה העברית וכמרצה באוניברסיטת בר-אילן.
לורך נפטר ב-25 ביוני 1997. השאיר אחריו את אשתו אריקה (ספרנית), שלושה ילדים ותשעה נכדים.

בנו אמנון לורך (נולד ב-1953) הוא שותף במשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות'. בתו יהלי לורך (נולדה ב-1955) היא גנטיקאית, פרופסור מחקר לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד. נשואה לרוג'ר דויד קורנברג, פרופסור לביולוגיה מבנית בסטנפורד, חתן פרס נובל לכימיה (2006), בנו של ארתור קורנברג, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1959). בנו יפתח לורך (נולד ב-1956) הוא מנהל בתעשיית האלקטרוניקה. נשוי לרות לורך, שופטת בית המשפט המחוזי מרכז.
על שמו רחוב בירושלים.

יצירתו

לורך חיבר ספרים ומאמרים רבים, שרובם עוסקים בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל ובתולדות הדיפלומטיה והמדינאות בישראל. ספרו הידוע ביותר הוא "קורות מלחמת העצמאות".
ספרו האוטוביוגרפי "היום יפנה" יצא לאור ב-1997, זמן קצר לפני פטירתו.
ללורך מיוחס התרגום העברי של השיר "שניים סינים עם כינור גדול".
אוקיינוגרפיה

אוקיינוגרפיה היא ענף בין תחומי במדעי כדור הארץ העוסק בחקר האוקיינוסים ובתהליכים הכימיים, הפיזיים, הגאולוגיים והביולוגיים המתרחשים בהם.

המחקר המודרני

מאז 1970 החלו מחקרים בקנה מידה עולמי במטרה ללמוד את הקשר בין התנאים באוקיינוסים והשפעתם על הסביבה, כמו למשל תופעות אל ניניו ולה ניניה, הקשורות לטמפרטורה על פני שטחם של האוקיינוסים. בנוסף מתקיים קשר אמיץ בין המחקר האוקיינוגרפי המודרני לבין אחד מנושאי המחקר הבוערים במדע העולמי - התחממות העולמית.

חקר "החלל הפנימי"

הקושי לחקור את מעמקי הים נובע בעיקר מלחץ הולך וגובר ככל שמעמיקים. בשקע מריאנה, לדוגמה, הלחץ בקרקעית מגיע ל-1,782 אטמוספירות.
נתון חשוב הוא מצבם של המשקעים בקרקעית, אשר בניגוד לסלעים על פני הקרקע החשופים לתהליכי בליה – סלעי הקרקעית שמורים היטב ומהווים ארכיב המפרט את ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ.
בשנת 1977 יצאו רוברט באלארד (Robert Ballard) וג'ון קורליס (John Corlis) בצוללת "אלווין" (DSV Alvin) לחקור רכסים מרכז אוקייניים וגילו בהם נביעות הידרותרמיות – הנקראות גם "מעשנות שחורות" (black smokers). ארובות אלה פולטות מתאן וגופרית – חומרים שלכאורה אינם מאפשרים קיום חיים. אולם, לצד הארובות התגלתה מערכת אקולוגית מורכבת. תולעים צינוריות באורך של יותר מ-2 מטרים משתמשות בבקטריות טפיליות החיות בתוכן לסינתזה ויצירת סוכרים. לצד אותן תולעים מתקיימת סביבת חיים עשירה ומגוונת שהפתיעה את המדענים, אשר עד אז האמינו כי לא ייתכן קיום חיים בסביבה חסרת אור ובתנאים קשים כל כך.
היהודי בקוצים

יהודי בסבך הקוצים (בגרמנית: Der Jude im Dorn) הוא סיפור אנטישמי שלוקט על ידי האחים גרים, והוא מספר 110 במעשיות האחים גרים. בסיפור פוגעים בזקן יהודי באופן אכזרי, אך הדבר מוצג כהשבה לו כגמולו - כיוון שגנב את הזהב שלו מנוצרים. בסיפור חמש תמונות - שלוש קצרות ושתיים ארוכות יותר.

תוכן הסיפור

בתמונה הראשונה מבקש 'משרת טוב' מאדונו שכר על שלוש השנים בהן עבד אצלו, ואדונו הקמצן מעניק לו 3 פרוטות בלבד, תוך שהוא מנצל את בורותו וחוסר הבנתו של המשרת בערכו של הכסף.
בתמונה השנייה, המשרת טוב הלב שמח בחלקו ויוצא לחפש את אושרו. בדרך פוגש ביצור פלאי המעניק לו בתמורה למטבעות חץ וקשת וכינור מופלא המכריח כל אדם לרקוד בעת הנגינה בלי יכולת להפסיק.
בתמונה השלישית, בהמשך הדרך, פוגש המשרת הטוב יהודי המאזין לשירתו של זמיר תוך שהוא שוקל לעצמו כיצד להרוויח כסף מן הזמיר או ללוכדו. המשרת הטוב יורה בזמיר, אשר נופל לשדה קוצים. היהודי ניגש מיד להביאו משדה הקוצים, אולם אז המשרת הטוב מתחיל לנגן בכינור המכושף. תחת כישוף הנגינה היהודי חייב לרקוד וכך נשרט בשדה הקוצים בלא יכולת להציל את עצמו. רוקד וצועק 'אוי ואי', ומבקש את רחמי המשרת הטוב. זה מוכן לשחררו רק לאחר שהיהודי מבטיח לו שק של זהב הנמצא ברשותו. התמונה מסתיימת כאשר המשרת הטוב ממשיך בדרכו עם שק הזהב, בעוד היהודי מגדף אותו ומבטיח להשיב לו כגמולו.
בתמונה הרביעית ניגש היהודי אל שופט המחוז ומתלונן על שוד. לראייה הוא מראה את בשרו השרוט ומתאר את שק הזהב, המשרת, הכינור ונשקו. אולם לא מספר את שאירע באמת, לרבות תכונותיו המופלאות של הכינור.
בתמונה החמישית, לאחר שנתפס המשרת הטוב הוא מובל בפני השופט אשר אינו מאמין לגרסתו (ובגרסה מאוחרת של הסיפור אף אומר שיהודי לא יפרד מממונו כך סתם) ושולח אותו אל הגרדום. המשרת אמנם עולה לגרדום אך מבקש בקשה אחרונה - לנגן ולו פעם אחרונה בכינור. משניתנה ההסכמה, כמובן כולם מתחילים לרקוד בניגוד לרצונם - בתחילה אף נהנים מזאת ולאחר מכן סובלים. המשרת הטוב מוכן להפסיק את נגינתו רק לאחר הבטחת השופט לשחררו ולהשיב את כספו, שק מלא זהב. בדרכו החוצה ניגש 'המשרת הטוב' אל היהודי ומאיים עליו שיספר מהיכן שק הזהב (אחרת יחזור לנגן) והיהודי מודה שגנב אותו מנוצרי. הסיפור מסתיים בתלייתו של היהודי.

התפתחות הסיפור

במקורו (בקובץ Bawrenknecht Historia מאת אלברכט דיטריך, סיפור דומה מופיע גם בספר טיל אוילנשפיגל) היה הסיפור אודות נזיר שברח מהמנזר, אך ברוח העריכה הלאומית של יאקוב גרים, ששאף לאחד את העם הגרמני תוך חיסול המתחים האנטי-קלריקלים (נגד אנשי הדת), שונה הנזיר ליהודי.
הסיפור ממחיש היטב את תרומת האחים גרים לעידוד המגמות האנטישמיות הקיימות. הסיפור נכלל במבחר הסיפורים מתוך מכלול האגדות ואף נלמד בבתי הספר בגרמניה הנאצית כסיפרות חובה. יש הקושרים בין הלגיטימציה והעידוד להתעללות ביהודים בסיפור לבין מעשי החיילים הנאצים, כאשר נפלה לידם ההזדמנות להשיב ליהודים כגמולם. 
יש בסיפור אזכור לתופעת ריקודי ההמונים באירופה, בימי הביניים, ריקודים ספונטניים בחוצות ערים שהפכו לתופעה מדבקת, כאשר אף אחד מהרוקדים לא יכול היה להפסיק ויש שהגיעו למוות. מוטיב הכינור המכריח לרקוד מופיע גם בסיפור "רולנד האהוב" (מספר 56 בסיפורי האחים גרים).

סיווג ארנה-תומפסון

לפי סיווג ארנה-תומפסון האגדה מכילה את המוטיבים AT 592 - ריקוד בקוצים ו-AT 777 - היהודי הנודד.
פמיניזם תרבותי

היסטוריה

הפמיניזם התרבותי צמח מתוך הפמיניזם הרדיקלי של שנות ה-1970. לאחר ניסיונות לפתח קהילות בדלניות, חלק מהפמיניסטיות הרדיקליות הגיעו למסקנה ששינוי חברתי אינו אפשרי, ופנו לגישה אחרת למרכז נשים בתרבות. הזרם מקושר להתפתחות מודעות לזהות הלסבית, ואף שאב מהפמיניזם הלסבי מרעיונותיו המרכזיים, כמו חיבור בין נשים, מערכות יחסים שנשים במרכזן, ותרבות ממורכזת נשים. בה בעת, הפמיניסטיות התרבותיות גם שאלו מגישות הגל הראשון של הפמיניזם, בו פעילות השקיעו בסוגיות חברתיות-כלכליות מתוך אמונה שנשים הן במהות יותר חומלות, שוחרות שלום, מטפחות, ובלתי אלימות – סוגיות כמו זכויות ילדים, זכויות בעלי חיים, יתומים, עוני, זכויות עובדים, עבודה סוציאלית, וכן הלאה – ומתוך הפמיניזם התרבותי נולדו מרכזי סיוע לנפגעות אלימות מינית, תוכניות לימודי נשים וגישות ייחודיות לספרות נשים ואמנות נשים, וכן הלאה.
המונח "פמיניזם תרבותי" מוכר לפחות מאז 1975, אז השתמשה בו הפמיניסטית הרדיקלית ברוק ויליאמס מארגון הרדסטוקינגס, בכוונה להוקיע את הרעיון ולהבחין בין זרם זה לפמיניזם רדיקלי. פמיניסטיות רדיקליות אחרות הוקיעו את הזרם כבוגד בעקרונות מרכזיים של הפמיניזם, ביניהן אליס אקולס, שתיארה אותו כ"דה-פוליטיזציה" של הפמיניזם הרדיקלי.
בין הפמיניסטיות הרדיקליות שמזוהות עם המעבר לפמיניזם תרבותי היא מרי דיילי, במיוחד בספרה משנת 1979, Gyn/Ecology. בספר, היא מבקרת את הפמיניזם הליברלי שדוגל ב"שוויון זכויות", כשהיא טוענת שמסגרת זו מסיחה את דעתן של נשים מהמטרה של מיגור הפטריארכיה, בכך שהיא מרשה לעצמה להיות מנוכסת לתוך הממסד הזה. היא כותבת שכל עוד מסתפקות ברפורמות בתוך המוסד שנותר על כנו, מדובר בהישגים מוגבלים שאפשר לבטל בנקל, ושגישה זו מוציאה נשים ממרכז החשיבה הפמיניסטית, ושמה בו את הגברים ומוסדותיהם. היא דוגלת בספרה ביצירת שפה נשית, כתיבה נשית, אלוהות נשיות, ומיתולוגיה נשית.
אחריה, הפסיכולוגית הקלינית קרול גיליגן פרסמה את מחקרה על התפתחות מוסרית, שהראה כי נשים וגברים חושבים באופן שונה בכל הנוגע לצדק. כנגד טענה שהייתה קיימת בזמנו והושפעה מהגישה שהציג לורנס קולברג, כי נשים הן פחות מוסריות מגברים, גיליגן הראתה שנשים אינן פחות מוסריות אלא מחזיקות בחשיבה אחרת לגבי צדק ומוסר.
בגל השלישי של הפמיניזם גם התעוררה ביקורת חריפה כלפי הפמיניזם התרבותי, לפיה הניסיון לייצר מוסר או חשיבה שהיא ייחודית לנשים באשר הן, בעצם מתעלמת מההבדלים בגישה למשאבים ולמוקדי כוח בין קבוצות, במיוחד על בסיס גזעי/אתני וגאוגרפי, ושככזה, הפמיניזם הזה, שהשתרש באופן מיוחד בארגוני סיוע בינלאומיים, הוא לבן/מערבי, קפיטליסטי ואימפריאליסטי תרבותית, ותומך בנאו-ליברליזם אשר בהרבה מקרים אחראי מלכתחילה לפערים שנשים לא-לבנות ולא-מערביות חוות מבחינה כלכלית ופוליטית.
מדרשת הרובע

מדרשת הרובע היא מדרשה תורנית לבנות המזוהה עם ישיבות הקו וממוקמת ברחוב חב"ד 50 שברובע היהודי שבירושלים. המדרשה נוסדה בשנת ה'תשנ"ד (1993) על ידי הרב אוהד תירוש והרבנית דנה סליי. לומדות בה נשים בגילאים מגוונים.
נשיא המדרשה הוא הרב אברהם יהושע צוקרמן ובראש המדרשה עומדת הרבנית סליי.
הדגש במדרשה הוא לימוד על פי רוחו של הראי"ה קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק. הלימודים כוללים לימודי אמונה, מוסר, תנ"ך והלכה. 
במדרשה מלמדים הרב שלמה אבינר, הרב ישעיהו הדרי, הרב ברוך סליי, הרב ערן טמיר, הרב עידו רוזנטל, הרב אליעזר קשתיאל, הרב אוהד תירוש, הרב מאיר נאמן, הרב מישאל רובין, הרבנית עידית איצקוביץ, הרבנית אהובה צוקרמן, הרבנית דנה תירוש ועוד.

תוכנית חו"ל

תוכנית חו"ל של מדרשת הרובע היא מהגדולות בישראל ובראשה עומד הרב דוד מילסטון. התוכנית מעודדת את התלמידות לעלות לישראל. רוב התלמידות בה מגיעות מארצות דוברות אנגלית. לבנות התוכנית יש קשר עם הישראליות הלומדות במדרשה, המתבטא במגורים משותפים, לימוד בחברותות ועוד. בתוכנית לומדות כמאה בנות.
גידה

גאוגרפיה

גידה ממוקמת כ-90 ק"מ מבירת המחוז גארואה וכ-721 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה ממוקמת כ-72 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה, כ-25 ק"מ מהגבול של קמרון עם צ'אד וכ-330 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מאי (32 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (24 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,084 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (270 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

גידה ממוקמת ליד הכבישים המחוזיים P3,‏ P29 והכביש D14. בנוסף גידה ממוקמת כ-17 ק"מ מהכביש הלאומי N1.
נינה גבריליוק

השתתפות באולימפיאדות

נינה גבריליוק הגיע לאולימפיאדה הראשונה שלה בקלגרי 1988 בגיל 22. כבר בהופעתה הראשונה במרוץ שליחות היא זכתה במדליית זהב ביחד עם קבוצתה. בריצה ל-20 ק"מ גבריליוק נפסלה.
באולימפיאדת לילהאמר 1994 גבריליוק זכתה במדליית זהב השנייה, גם במסגרת ריצת שליחות. בריצה ל-15 ק"מ היא זכתה במדליית ארד. היא השתתפה בעוד 2 מקצועות של ריצת סקי אך לא זכתה במדליה נוספת.
גם באולימפיאדת נאגנו 1998 זכתה במדליית זהב קבוצתית, אך ב-2 ריצות אישיות בהם השתתפה היא זכתה רק במקום ה-4 וה-7.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי 2002 השתתפה כאשר היא כבר בת 36. היא השתתפה בריצות אישיות אך לא הצליחה לעלות מעל המקום החמישי.
רצח תמר ברז

פרשיית רצח תמר ברז הייתה פרשיית אונס ורצח שהתרחשה ב-17 בספטמבר 1997 על ידי יגאל אקסלרוד. גופתה של תמר ברז נמצאה מגולגלת בשטיח על גג בניין סניף "ביתילי" ברמת גן שבועיים לאחר הרצח.

הרצח

תמר ברז, בת 33, הגיעה לסניף של רשת "ביתילי" לרהיטי בית וגינה על מנת לחפש ריהוט גן. עובד מטעם "קלאסי-גן" שהועסק ברשת "ביתילי", יגאל אקסלרוד, בעל הרשעות פליליות בגין גניבת נשק וניסיונות אונס, עקב אחרי ברז. כאשר הגיעה ברז לגג החנות כדי לראות ריהוט גן התנפל עליה אקסלרוד וניסה לאנוס אותה. משהתנגדה ברז, אקסלרוד דקר אותה בחזה והתעלל מינית בגופתה. לאחר שסיים לבצע בגופה את זממו גלגל אקסלרוד את ברז בשטיח, וכיבה את הטלפון הסלולרי שהיה ברשותה. בבית המשפט טען "רציתי לעשות לה מה שראיתי בסרטים הכחולים".
משפחת ברז והמשטרה חיפשו אחרי תמר במשך כשבועיים. לאורך כל התקופה לקוחות ברשת ביתילי התלוננו על ריח רע בחנות. אקסלרוד הזמין ריסוס וטען שהריח נגרם מחתול מת. עובד של הרשת מצא את השטיח, ובתוכו את גופתה של ברז כשהיא במצב ריקבון מתקדם.

לאחר הרצח

בשנת 1998 הקימה אורה ברז, אמה של תמר, ארגון בשם "ארגון משפחות נרצחים ונרצחות", שחבריו הם בני משפחה של קורבנות רצח ללא עבר פלילי. הארגון מסייע למשפחות הנרצחים בליווי וייעוץ משפטי, סיוע נפשי, רפואי וסוציאלי. הארגון הביא לחקיקת "חוק זכויות נפגעי עבירה".

תביעות אזרחיות

לאחר מציאת הגופה, הסכימה המשפחה לניתוח שלאחר המוות; אך ב-2002 כחמש שנים לאחר הרצח התברר למשפחה - בעקבות ועדת חקירה שמינה שר הבריאות דאז רוני מילוא לבדיקת פעילות המכון לרפואה משפטית - כי מגופתה של תמר הוצאו הלסתות, עצם, שריר, צלעות ורקמות. ב-2003 תבעה משפחת ברז את משרד הבריאות, את המכון לרפואה משפטית ואת מנהל המכון, פרופסור יהודה היס. המשפחה טענה כי האיברים הוצאו ללא ידיעתה, הושארו במכון למשך 4 שנים, ונקברו בבית הקברות בגבעת שמואל בעוד בתם קבורה בבית העלמין בחולון.
בתביעה אחרת שהוגשה נגד הרוצח, קבע בית המשפט שעל הרוצח, שמרצה עונש מאסר עולם, לפצות את המשפחה בכ-6 מיליון ש"ח.
תביעה אחרת הוגשה על ידי המשפחה ב-2004, נגד הגופים הפרטיים והעסקיים שהיו מעורבים במיקום הרצח. ב-7 באפריל 2010 קבע בית המשפט כי "ביתילי", "קלאסי-גן" ו"כרמל החזקות" יפצו את משפחת ברז ב-2.5 מיליון שקל בגין ניהול לקוי, סבל וקיצור תוחלת חיים. עורכות הדין של משפחת ברז טענו כי פסיקתה של השופטת דליה גנות "מהווה אבן דרך בהקשר של הרחבת האחריות הנזיקית על גופים פרטיים ועסקיים, וברעיון של שינוי חברתי באמצעות המשפט הפרטי". בערעור החברות לבית המשפט העליון הוחלט, על דרך הפשרה, להפחית את סכום הפיצוי ב-50%.
שרה זלוור אורבך

שרה זלוור אורבך (9 במאי 1923 - 20 בנובמבר 2014) הייתה סופרת ישראלית שעסקה בעיקר בשואה ותקומה.

ביוגרפיה

אורבך נולדה בלודז' שבפולין. אביה, יליד פיוטרקוב, ממשפחה מיוחסת לרב ממוהילב, עבד בבית מסחר גדול ובהנהלת חשבונות, אמה הייתה עקרת בית. אורבך גדלה בבית דתי. בשנות השואה נפטרו אביה ואחותה ממחלות בגטו לודז' ושאר בני המשפחה- אמה וארבעת אחיה נרצחו במחנות ההשמדה. שרה הוחזקה בתחילה באושוויץ, לאחר מכן עבדה בעבודות כפייה במחנה עבודה בעיירה מיטלשטיינה ובסוף המלחמה הועברה למחנה בגראפענאורט, שם שהתה עד ששוחרר על ידי הצבא הרוסי. היא הצטרפה לקיבוץ הכשרה שארגנה שרה שטרן בלודז', שם פגשה את בעלה, יצחק אורבך, ניצול שואה אף הוא. לאחר תקופת הכשרה באשבך עלתה לארץ במסגרת עליה ב' באוניית המעפילים לטרון שנתפסה על ידי הבריטים. שרה, ביחד עם כל נוסעי האנייה גורשו לקפריסין והגיעו לארץ רק לאחר 8 חודשים. היא ובעלה התיישבו בעיר תל אביב. יצחק נפטר בשנת 2002. לשרה זלוור אורבך 2 ילדים. אחד מנכדיה הוא הסטנדאפיסט הדתי יאיר אורבך.
זלוור אורבך עסקה בספריה בעיקר בסיפורים ותיאורים אוטוביוגרפיים מילדותה טרום השואה, מחוויותיה וחוויות מקורביה בימי השואה ובהתמודדות בשנות התקומה שלאחריה. נחשבת לאחת מכותבות האוטוביוגרפיות הראשונות על השואה. קטעים מספריה נקראים ונלמדים במכונים לחקר השואה מכיוון שהם מהווים זווית ראייה משמעותית על השואה בראייה נשית-דתית. בשנת 1994 הדליקה משואה בטקס הממלכתי ביד ושם בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
אמה מארסק

היסטוריה

האונייה נבנתה במספנות אודנסה בדנמרק וקרויה על שמה של אשת ארנולד מארסק מק'קיני מולר, מנהל החברה עד לשנת 1993. האונייה יצאה להפלגת בכורה ב-8 בספטמבר 2006 מנמל אורהוס בדנמרק, בדרכה ליוקוהמה, דרך תעלת סואץ. בדרכה פקדה נמלים רבים באירופה ובאסיה. בדצמבר 2006 זכתה לכותרות לאחר ששייטה מסין לבריטניה כשכל מטענה מכיל מוצרי מתנות לחג המולד. את דרכה חזרה מבריטניה לסין עשתה כשכל מכולותיה מכילות אשפה המיועדת למיחזור בסין.
ב-1 בפברואר 2013 נפגע מדחף האונייה בעת מעבר בתעלת סואץ ולתוכה פרצו מים כה רבים עד שנאלצה להיעזר בגוררות כדי לעגון בנמל פורט סעיד ולפרוק לצורך תיקונים 13,500 מכולות שהיו עליה. לאחר תיקונים ראשוניים היא נגררה לנמל פלרמו, שם תוכננו לה כארבעה חודשי תיקונים ובדיקות.

קיבולת

בדיווחים ראשונים על האונייה דיווחה חברת מארסק כי קיבולתה היא 11,000 TEU, בהנחה שכל מכולה שוקלת משקל מקסימלי של 14 טון. לטענת חברת מארסק, בעת הכנסתה של אמה מארסק לשירות קיבולתה הייתה גדולה בכ-1,400 מכולות מכל אוניית מכולות אחרת בעולם. אולם מאוחר יותר פרסמה חברת מארסק כי קיבולתה של האונייה הוא 14,770 TEU. קיבולת מדויקת של אוניית מכולה היא בגדר סוד מסחרי של חברות הספנות ועל כן לא ניתן לדעת נתונים מדויקים על קיבולתה של אמה מארסק.
בשנת 2012 השיקה חברת הספנות CMA את אוניית המכולות CMA CGM Marco Polo אשר קיבולתה במכולות לא עמוסות היא 16,020 TEU, הגדולה יותר מזו של אמה מארסק. אולם קיבולת מכולות עמוסות של המרקו פולו היא 10,000 TEU, פחות מזו של האמה מארסק. ב-21 בפברואר 2011 הזמינה חברת מארסק עשר אוניות מכולות במספנות דייהו (Daewoo), בסדרת Triple-E, להן קיבולת מתוכננת של 18,000 TEU. האונייה הראשונה מסדרה זו צפויה להיכנס לשירות בשנת 2014.

הנעה וגוף

לאמה מארסק מנוע דיזל מדגם Wärtsilä-Sulzer RT-flex96C מתוצרת פינלנד. זהו מנוע הדיזל הגדול ביותר בעולם, גובהו 13.5 מטר, אורכו 26.59 מטר ומשקלו מעל 2,300 טון. למנוע 14 צילינדרים המפיקים כ-109,000 כ"ס. במהירות גבוהה המנוע צורך כ-14,000 ליטר דלק כבד בשעה. האונייה מצוידת במספר אמצעים כדי להפחית את פגיעתה בסביבה בהם שימוש חוזר בגזי פליטה.
האונייה מצוידת בארבעה מדחפי צד, שניים סמוך לחרטום ושניים סמוך לירכתיים, המאפשרים לה יכולת תמרון משופרת. היא מצוידת אף בסנפירי ייצוב כדי להפחית את תנודותיה בים. מנוע האונייה מוקם באמצע האונייה כדי להקנות לה יציבות. בים סוער, כאשר האונייה נוטה מצד לצד בזווית של 20 מעלות, גשר האונייה הנמצא בראש המבנה העילי נע 35 מטר. האונייה נצבעה בצבע סיליקון מיוחד, כדי להפחית את צמיחת האצות וקונכיות על גוף האונייה, זאת להבדיל מרוב האוניות הצבועות בצבע רעיל כדי להשיג את אותה מטרה. על פי הערכה, הצבע המיוחד בו נצבעה האונייה מביא לחסכון של כ-1,200 טון דלק בשנה. לאונייה חרטום בולבוסי בדומה לאוניות משא רבות אחרות.
קוטר הסיבוב של האונייה במהירות 24 קשר הוא 1.5 קילומטר.
מגדנאות

מגדנאות, או בשמה הלועזי קונדיטאות, היא ענף בתחום הקולינריה העוסק בדברי מאפה מתוקים ובמנות אחרונות. תחום המגדנאות מקיף נושאים רבים, ובהם הבצקים והקרמים, המוס, הפאי, המרנג, הפודינג, ניפוח הסוכר, העבודה בבצק סוכר, העבודה בשוקולד, הגלידה, הריבה ועוד.
קיימים מספר הבדלים חשובים המבדילים בין עבודתו של השף לזו של "השף הקונדיטור", בהם העובדה שישנם חומרי גלם אותם השף יכול להגיש כמות שהם, להבדיל מהקונדיטור.

מקורות המגדנאות

מקורה של "המגדנאות האירופית" הוא בצרפת, בעוד ש"המגדנאות המזרחית" מקורה בצפון אפריקה ואף באסיה. שני התחומים שונים בתכלית. גם בתוך אירופה קיימות אסכולות שונות של מגדנאות, ששתי העיקריות שבהן מקורן במזרח אירופה (בעיקר הונגריה), אוסטריה וגרמניה מחד ובצרפת מאידך. בארצות הברית התחום לא נחשב למפותח עד להגעתם של אנשי מקצוע אירופים שתרמו להעלאת הרמה.

מגדנאות ישראלית

בישראל התפתח מאוד תחום המגדנאות עם עלייתם לארץ של יהודי מזרח ומרכז אירופה. קונדיטורים ישראלים פתחו כמה מנות על בסיס מוצרי פרווה כתחליף למנות על בסיס חלב כדי לפנות לשוק הישראלי המעדיף מזון כשר ולכן אינו צורך מנה חלבית בסיום ארוחה בשרית.
מלכה רוקח

מלכה רוקח (נפטרה בח' באלול ה'תרי"ג - 1853) הייתה רבנית מפורסמת, אשתו של רבי שלום רוקח, מייסד חסידות בעלז, ואמו של רבי יהושע רוקח, האדמו"ר השני בשושלת.

חייה

הרבנית מלכה נולדה לרבי ישכר דוב רמר"ז אב בית הדין של סקאהל. כאשר רבי שלום רוקח, בעלה לעתיד, ובן דודה מצד אמו, נשלח על ידי אמו ללמוד בישיבתו של אחיה - רבי ישכר דוב, בחר בו רבי ישכר דוב כחתן לבתו מלכה.
לפי דברי בעלה, היא הייתה שותפה להתמדתו בתורה, והדרגות הרוחניות הגבוהות להן זכה. כך לדוגמה מסופר, כי בתקופה שהיה רבי שלום מתגורר בסקאהל, הייתה הרבנית משלשלת אותו באפילת הלילה בחבל מבעד לחלון, כדי שיוכל להתגנב וללכת ללמוד חסידות, בניגוד לרצונו של חמיו רבי ישכר דוב רמר"ז שלא ראה זאת בעין יפה. בעניין זה התפרסמה אימרה של האדמו"ר רבי מאיר מפרמישלאן, שקרא עליה את הפסוק "ומלכי צדק מלך שלם" ופירשו בדרך מליצית: בגלל ש"מלכי" - הרבנית מלכה, "צדק" - צדקת, "מלך שלם" - מלך רבי שלום וזכה לרבנות.
לרבנית הייתה השפעה מיוחדת על הנעשה בחצר בעלז, והיא אף התערבה ישירות בניהולה. כמו כן הייתה הרבנית מבשלת אוכל לחסידים אשר הסתופפו בצל רבי שלום, ואף הייתה עומדת ומחלקת את התבשיל לחסידים במו ידיה.
נפטרה בח' באלול בשנת ה'תרי"ג. גם כיום, לרבנית שמור מקום של כבוד בחצר חסידות בעלז. את יום ההילולא שלה מציינים בחסידות בעלז כיום מיוחד, ואף מדליקים נרות לעילוי נשמתה (בשונה משאר הרבניות לבית בעלז).
בשנים האחרונות נתגלתה מצבת קברה, לאחר ששקעה מתחת לפני הקרקע במהלך השנים, בסמוך לקברי בעלה, ונכדיה האדמו"רים בעיירה בלז. 
על שמה רשת בתי הספר לבנות של חסידות בעלז "בית מלכה", בארץ ישראל וברחבי העולם.
אחיה היה רבי צבי הירש חותנם של (בזיווג ראשון) נכד אחותו, רב סנדר רוקח (בן רבי אלעזר) ו(בזיווג שני) של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם.
משקעים אטמוספיריים

משקעים הם מים שמגיעים לאדמה מן האטמוספירה: מהעננים בצורת גשם, ברד או שלג, או ממגע של אדי מים בגוף קר - טל או כפור. המשקעים יכולים לרדת כמים נוזלים או קפואים (קרח). כמות המשקעים באזור מסוים היא נתון גאוגרפי חשוב לאפיון האזור, ומדידתה מתבצעת באמצעות מד גשם. באזורים שונים בעולם ישנן כמויות שונות וצורות שונות של משקעים.

תנועת המשקעים

רוב המשקעים היורדים על היבשה מתאדים מפני הקרקע ומהצמחים וחוזרים לאוויר. שאר המשקעים מחלחלים לעומק הקרקע ונאגרים במי תהום או ניגרים על פני הקרקע אל הנחלים והנהרות הזורמים אל אגמים, ימות או אוקיינוסים. בישראל החלוקה היא: 60% ממי הגשמים מתאדים, 35% מחלחלים אל תוך הקרקע, 5% זורמים כנגר עילי. 
הסיבה לירידת משקעים נעוצה בעליית אוויר מאסיבית כלפי מעלה ועקב כך עיבוי הלחות שבו - לטיפות גשם. על מנת שתתקיים עלייה מאסיבית יש צורך באילוץ מכני שיגרום לכך. השקע הברומטרי מכנס את האוויר בתנועה סיבובית אל מרכזו ומעל אותו מעלה. זוהי התמיכה הקרקעית. המערכת שיוצרת את השקע הקרקעי נקראת אפיק רום וצורתה כצורת קערה.
האטמוספירה מורכבת מ-78% חנקן ו-21% חמצן. השאר הוא גזים נוספים וכן אדי מים. אדי המים באטמוספירה הם מרכיב חשוב במזג האוויר. אדי מים עשויים להימצא עד לגובה של 14 ק"מ מעל לפני הים. מעל מדבריות, שיעור אדי המים באטמוספירה שואף לאפס. מעל אזורים טרופיים ומעל אוקיינוסים יכול אחוז אדי המים באטמוספירה להגיע ל-5%.
בשכבה התחתונה של האטמוספירה, הטרופוספירה, הטמפרטורה יורדת עם העלייה בגובה בקצב שבין 5 ל-10 מעלות צלזיוס לקילומטר אחד. אם קצב ההתקררות (עם העלייה בגובה) גובר, נוצרת אי יציבות יחד עם זרמי אוויר אנכיים. שילוב ביניהם מהווה תנאי להיווצרותם של עננים ומשקעים. בשכבתה השנייה של האטמוספירה, הסטרטוספירה, הטמפרטורה עולה עם העלייה בגובה בניגוד לטרופוספירה. האוויר בשכבה זו יציב כך שהוא מתערבב עם האוויר הנמצא בשכבת הטרופוספירה. כתוצאה מכך העננות והמשקעים נמצאים רק בטרופוספירה.