google/wiki40b huggingface dataset:
טומאת מדרס

במונח המשנה, טומאת מדרס היא אחת מדרכי ההיטמאות, והנהו ביטוי המסמן חפץ שנהפך - או ראוי להפוך - לאב הטומאה. במקורות אחרים, נקראת הטומאה בשם טומאת משכב ומושב.
טומאה זו, נגרמת על ידי העברת טומאה מגוף חי לאובייקט אחר. אדם כאשר הוא זב או מצורע, או אשה שהיא זבה, נידה, יולדת, או מצורעת, שכוב/ה על חפץ המיועד למשכב או למושב - כמו מיטה המיועדת לשכיבה או כיסא המיועד לישיבה, ובאופן דומה - "מרכב" - חפץ המיועד לרכיבה. החפץ נהפך להיות טמא מדרס, ורמת טומאתו מוגדרת כאב הטומאה הראוי לטמא אדם או כלים טהורים בנגיעתם בו בלבד.

המקור

מקור תורת המדרס מופיע בספר ויקרא;
"כָּל הַמִּשְׁכָּב אֲשֶׁר יִשְׁכַּב עָלָיו הַזָּב יִטְמָא וְכָל הַכְּלִי אֲשֶׁר יֵשֵׁב עָלָיו יִטְמָא" (ויקרא טו ד)

פירוש המילה

המילה מדרס שורשו פירושו כעין דריסה, כלומר כל כלי או חפץ העשוי לדריסת רגלי אדם. דוגמאות למדרס כוללות חפצים וכלים ששימושם רב בחיי יום-יום רגילים; כסא, ספה, מזרן וגם שטיח.

הדיון בשטיח קבוע

ככל הנראה, המדרס שעליו כיוון המשנה הייתה מסוג של שטיח ניידי שאינו קבוע במסמרים. התוספתא הרחיבה את הדיון דיון על שטיח שהוקבע בקרקע על ידי מסמרים ודנוהו כמוכשר להיטמא טומאת מדרס. אולם, פירוש החסדי דוד (הרב דוד פרדו) מחליף גירסת התוספתא ומטהר שטיח שהוקבע במסמרים לקרקע מטעם שהשטיח בטל לגבי הקרקע, והוא נחשב כעצם הקרקע שלעולם אינו מקבל טומאה.
מנחם לורברבוים

ביוגרפיה

מנחם לורברבוים נולד בניו יורק. משפחתו שבה ארצה כשהיה בן 11 והוא גדל בירושלים. למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ושנה אחת, כשהיה בן 17, בישיבת מרכז הרב. למד בישיבת ההסדר הר עציון. לאחר מכן למד עם קבוצת צעירים אצל פרופ' דוד הרטמן, אותו הוא רואה כאחד מרבותיו.
במקביל ללימודיו אצל הרטמן למד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1988 קיבל תואר שני על עבודה שכותרתה "תיאורית פעולה בהלכה: כוונה במצוות". בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "פוליטיקה וגבולות החוק בהגות היהודית של ימי הביניים: הרמב"ם ורבנו ניסים גירונדי", שנעשתה בהדרכת מיכאל וולצר ואביעזר רביצקי. שנה לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת תל אביב.
לורברבוים הוא חבר מועצת המערכת של כתב העת Hebraic Political Studies שבהוצאת מכון שלם.
מאז ייסודו, בשנת 2001, של הכנס השנתי של התוכנית לפסיכותרפיה בבית הספר ללימודי המשך ברפואה ובית הספר לפילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, עומד פרופ' לורברבוים, יחד עם ד"ר שלמה מנדלוביץ, בראש הכנס. 
בשנת 2002 נמנה עם הגרעין המייסד של בית הכנסת "שירה חדשה" בירושלים. הוא חבר הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
מנחם לורברבוים נשוי בשנית, מתגורר בירושלים ואב לשלושה ילדים.
לה פרנקופוני

לה פרנקופוני (בצרפתית: Organisation internationale de la Francophonie) הוא ארגון שנוסד ב-1967 ומאגד מדינות או ממשלות הדוברות צרפתית או מדינות אשר צרפתית היא שפה מדוברת בהן. מטרתו היא לדון בנושאי תרבות, שלום, דמוקרטיה, זכויות האדם ואיכות הסביבה של המדינות החברות בו.

הארגון

וועידת הארגון הראשונה התקיימה בשנת 1986 בצרפת.
הארגון כולל 82 מדינות או ממשלות (53 חברות, שלוש חברות נספחות ו-26 משקיפות) אשר רובן היו בעבר חלק מהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית ומהאימפריה הקולוניאלית הבלגית. הארגון מתפרס על פני חמש יבשות, ובמדינות החברות בו חיים כ-890 מיליון אזרחים.
מיקאל ז'אן, המושלת הכללית של קנדה לשעבר, היא המזכירה הכללית של הארגון מאז ינואר 2015.
מדי שנה התאריך 20 במרץ מצוין כ"יום הפרנקופוני הבינלאומי". המשחקים הפרנקופוניים מתנהלים מדי 4 שנים בדומה למשחקים האולימפיים ולמשחקי חבר העמים הבריטי.
מרדכי מלצר

הרב מרדכי קלצקי הנודע בכינויו הרב מרדכי מלצר (ה'תקנ"ז, 1797 - כ"ז בסיוון ה'תרמ"ג, 2 ביולי 1883) היה ראש ישיבה ורב ליטאי. כיהן לצד ידידו רבי ישראל מסלנט כראש ישיבת רמיילס בווילנה, ומאוחר יותר כרבן של קלווריה ושל לידא.

חייו

נולד בווילנה לרב אשר קלצקי, בצעירותו למד אצל רבי חיים מוולוז'ין.
נישא לשרה דבורה (נפטרה בי"ח בטבת ה'תק"ץ) בתו של הגביר ר' יהודה ליב גורדון, שבשל עיסוקו בלתת, מאלט וביידיש: מאלץ, נקרא ר' ליב מֶלְצֶר. בעקבות חותנו נקרא גם הוא בשם מלצר.
בתקופת מגוריו בווילנה פרנס אותו חמיו העשיר והוא התפנה ללימוד תורה ומאוחר יותר גם להרצאתה לתלמידיו. הוא כיהן כראש הישיבה של ר' דוד שטראשון בעיר ובהמשך התמנה לעמוד בראש הישיבה הווילנאית הוותיקה, ישיבת רמיילס ("ר' מיילא"), ושימש גם כמו"צ בווילנה. הוא התפרסם בווילנה כלמדן חריף באופן יוצא דופן והתמנה כראש ישיבת רמיילס הוותיקה בעיר. בראשית שנת ה'ת"ר, פרש המשנה לראש הישיבה, הרב אליעזר טייץ, ממשרתו. להנהלת הישיבה הוצע למנות את רבי ישראל מסלנט שעבר אז להתגורר בווילנה, כראש הישיבה לצד הרב מלצר. לאחר זמן מה פרש הרב מלצר מן הישיבה, והחל להעביר את שיעוריו בבית המדרש של מנקי הארובות "קמינרס" בחורף, ובבית המדרש "חברה תורה" בקיץ. הוא חזר למשרתו בישיבה רק לאחר שהרב סלנטר העביר את מוקד פעילותו לבית מדרש אחר בפרבר זרצ'ה שבו הקים ישיבה חדשה. בסך הכל כיהן הרב מלצר כראש ישיבת רמיילס במשך כעשרים שנה.
בראשית שנת ה'תרי"ב, 1851, נבחר לכהן כרבה של קלווריה ואב בית הדין שלה, משרה בה החזיק במשך 12 שנים. כשהתמנה בשנת ה'תרכ"ד (1864) בהיותו בן ששים ושבע, כרב העיר לידא, כבר היה בשיא פרסומו בעולם התורני הליטאי, עובדה שאפשרה לו לנהל את ענייני הקהילה לפי ראות עיניו בצמוד לחוקי ההלכה בלי להתחשב בדעתם של עסקנים, עשירים ולמדנים שהתנהלותם לא הייתה לרוחו. בלידא כיהן במשך 19 שנה עד לפטירתו.
הרב מלצר כתב הסכמות רק לספרים בודדים, בשל התנגדותו לריבוי ספרים שאינם שימושיים, תופעה שנראתה בעיניו חסרת תוחלת. השקפתו זו הביאה אותו להימנע גם מכתיבת חידושיו התורניים שלו עצמו. הבולט בין הספרים שכן זכו להסכמתו, היה ספר ההלכה "משנה ברורה" של הרב ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים").
היה ידוע כבקי בכל הש"ס והמפרשים ובכל ארבעה חלקי השולחן ערוך על-פה, הוא נהג ללמוד עד עשרים שעות ביום.
בסוף ימיו עסק גם בחכמת הקבלה, ורבים האמינו בברכותיו כמי שמסוגלות להביא לרפואה והצלחה כללית.
הרב מלצר נפטר בגיל 86 בכ"ז בסיוון ה'תרמ"ג, 2 ביולי 1883, ונקבר בלידא. על קברו הוקם אוהל. על מצבתו נחקק (באקרוסטיכון: מרדכי בר אשר קלאצקי):
מדורות ראשונים דרך כוכב יקר זה בארצנו
רב וגאון אדיר כמוהו מעט למצוא בדורותינו
דברי קדושים בש"ס ומדרשים וכל המפרשים סביבותם
כלמו חרותים על לוח לבו ולשונו כמסיני קבלתם
ירד לעומק ים התלמוד והעלה פנינים באוצרותיו
בכתובים רבי תורותיו נשארו שמה תראו גבורותיו
את כל נעלם מי הקשה אליו וישלם להשיבו בכושרות
שם ויד לו גם בקבלה לו נתגלו גנזי נסתרות
רוח המקום ורוח הבריות נוחה הימנו שניהם יעידו
קאלאווריע, לידא, את צדקת קדושתו יגידו

ספרו

הרב מלצר לא כתב את חידושי התורה שלו בהתאם לשיטתו ששללה ריבוי ספרים. לאחר פטירתו, אסף בנו אשר יצחק קלצקי מרשימות תלמידיו ומסר אותם לרב אבא יוסף הכהן טריווש, תלמידו של הרב מלצר ואחיו של הרב הלל דוד הכהן טריווש לעריכה. הכתבים נדפסו בספר תכלת מרדכי בשנת ה'תרמ"ט, 1889.

משפחתו

אשתו השנייה הייתה פעשא בת הרב יצחק אייזיק ברוידא אב"ד זאגר חדש.
לרב מלצר היו שני בנים וארבע בנות; בתו גרונא נישאה לשמואל סולץ שהיה עסקן, פרנס וראש הקהילה היהודית בווילנה.
יששכר בן עמי

ישככר בן עמי (14 בדצמבר 1933, קזבלנקה - 15 בינואר 2015) היה חוקר פולקלור ישראלי, יליד מרוקו, היה מרצה וחוקר בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים. נודע, בין השאר, במחקריו על טקסי החתונה והלוויה, על הרפואה העממית היהודית, על פתגמים, בדיחות והומור.

פרטים ביוגרפיים

יששכר בן עמי למד ספרות עברית ותולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית. לאחר מכן, בשנת 1967 סיים עבודת דוקטורט בפילוסופיה בתחום האתנולוגיה והמזרחנות באוניברסיטת גטינגן בגרמניה, תחת הדרכתו של קורט ראנקה. בשנת 1973 התמנה למרצה בכיר בחוג לפולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית וניהל את המרכז לחקר הפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים.

מחקריו

יששכר בן עמי כתב מאמרים וספרים רבים בעברית, בצרפתית ובאנגלית והיה עורך של כמה ספרים בתחום הפולקלוריסטיקה והאתנולוגיה.
חלק חשוב ממחקריו הוקדשו ליחסי הגומלין בין האמונות, המנהגים והנרטיבים בפולקלור של יהדות מרוקו אותו הכיר מקרוב. עסק רבות באיסוף תיעוד אתנוגרפי שביסס את מחקריו.
ספרו "הערצת הקדושים בקרב יהודי מרוקו" היה ראשון במינו ובהיקפו והפך לרפרנס חשוב בנושא גם לחוקרים בתחום הסוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה.

מחקר זה, שפורסם לראשונה בעברית בשנת 1984, והוא מבוסס על 10 שנות מחקר שטח ועל 1200 עדויות, כולל רשימת 656 צדיקים יהודים ממרוקו, לרבות 25 נשים, ביניהן הכי מפורסמת הייתה לאלה סוליקה, עם פירוט מקומות קבריהם והאגדות על חייהם. 90 מבין הצדיקים היהודים הוערצו כקדושים גם בקרב המוסלמים ו-36 מבין הקדושים המוסלמים נחשבו לצדיקים יהודים על ידי היהודים, ובנוסף - 14 קדושים מוסלמים זכו גם להערצת היהודים. בדרך כלל תפקיד השמירה על קברות הצדיקים הופקד בידי מוסלמים. 
אחרי פרישתו הצטרף למשרד בתחום הפטנטים והזכויות לקניין הרוחני שהקימה אשתו, הביוכימאית פולינה בן עמי ברחובות בשנת 2001. לזוג נולדו שלושה ילדים ושבעה נכדים.
שאול פנחס רבינוביץ

קורות חיים

רבינוביץ נולד בשנת 1845 בטאורגה למשפחת רבנים, ובגיל חמש עבר לעיר וילנה, בה קיבל חינוך תורני. הוסמך לרבנות על ידי רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר, אך עד מהרה נמשך לתנועת ההשכלה, והחל לכתוב בעיתונים "הצפירה" ו"המליץ".
פרעות 1881 (הסופות בנגב) גרמו למפנה בדעותיו; ביחד עם הרב שמואל מוהליבר הגיע לברודי להגיש עזרה לפליטים ושלח מידע על המתרחש ברוסיה. בתחילה הטיף להגירת היהודים לארצות הברית כי סבר שבתחומיה תוקם מדינה יהודית. זמן קצר לאחר מכן שינה את דעותיו, והיה בין מייסדי אגודת חובבי ציון בוורשה.
בשנת 1884 היה מראשי מארגני ועידת חובבי ציון בקטוביץ. רבינוביץ הצטרף לתנועה הציונית, והשתתף בכל הקונגרסים הציוניים עד מותו. הוא נתן במה לעמדות הציוניות בשנתון כנסת ישראל שהוציא לאור בין השנים ה'תרמ"ו–ה'תרמ"ח, אך הדגיש בהקדמת הכרך הראשון שאין בין כתב העת לחובבי ציון דבר מלבד דעה משותפת.
בשנת תרמ"ח (1888) ניגש רבינוביץ למפעל חייו, תרגום לעברית של חיבורו של צבי גרץ "דברי ימי ישראל". הכרך הראשון מהתרגום נעשה מספר ההיסטוריה של גרץ לעם ואילו שאר הכרכים מההוצאה הגדולה, בהשמטות ובהוספות. רבינוביץ' לא תרגם את הכרך האחרון, כמו גם את הפרק על צמיחת הנצרות, אותם תרגם אחר כך י. א. טריווש. גרץ סמך ידו על תרגום רבינוביץ, ואפשר לו להוסיף משלו ולהשמיט קטעים שעלולים לפגוע בקוראים דתיים או קטעים שהצנזורה הרוסית לא הייתה מרשה לפרסם.
רבינוביץ כתב מונוגרפיות היסטוריות על אישים יהודים כמו יום טוב ליפמן צונץ (1897), וכן את הספר "מוצאי גולה" לתולדות מגורשי ספרד בארצות המזרח (1894).
בשנת 1907 עזב רבינוביץ' את רוסיה והתיישב בפרנקפורט, שם נפטר.
בתל אביב קיים רחוב על שמו (רחוב שפ"ר) וסמטה.
אדיבו

אדיבו (געז: "አድያቦ", גם: "עדיבו", "עדדי אבו", משמעות: "ארץ האבות") הוא אזור גאוגרפי בתיגראי. האזור ממוקם דרומית לנהר המרב המשמש כגבול בין אתיופיה לאריתריאה. כיום האזור נמצא במחוז הצפון-מערבי בתיגראי ומחולק לשתי נפות: אדיבו עלית  ואדיבו תחתית . האזור מאופיין כאזור עם יערות רבים וכן כמקום לציד שבו יש חיות בר רבות.
האזכור הראשון של האזור הוא מהמאה ה-4 בכתובת מתקופת עזנה בשם "אדבו", לאחר מכאן במאה ה-15 מופיע כאחד מהאזורים שמעלים מס לקיסרי אתיופיה. בתקופת לבנה דנגל חלקים מהאזור ניתנו למנזר דברה ביזן האווסטטאי. במאה ה-17 וה-19 היה לאזור שממנו יצאו מערכות צבאיות כנגד השנקלה.
לאדיבו לצד קווארה יש מקום נכבד במסורת ביתא ישראל ומתואר כאזור שבו התיישבו אבות ביתא ישראל לאחר שהיגרו מסנאר דרך התכזה ונחשב לאזור שממנו נפוצו היהודים לשאר תיגראי ולסימן. לפי מסורות אלו האזור היה נתון לאחר מכאן לשליטת גדעון.
זארמבי קושצ'יילנה

תולדות היישוב

האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1410. באמצע המאה ה-17 נחרב היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל הכפר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלו רוב בתי הכפר באש בידי חיילי הצבא הרוסי הנסוג.

יהודי זארמבי קושצ'יילנה

קהילה יהודית מאורגנת מתועדת בכפר מהמחצית השנייה של המאה ה-17. לאחר החורבן שהביאה לכפר מלחמת העולם הראשונה, עברו יהודיו להתגורר בצריפים. בשנת 1920 פרעו ביהודי הכפר החיילים הפולנים שהגיעו אליו, תוך רצח מספר יהודים. בסיוע יוצאי הכפר בארצות הברית השתקמה במעט הקהילה ביישוב, אך אנשיה המשיכו לסבול ממעשי אנטישמיות גוברים והולכים מצד שכניהם הפולנים.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל. חלק מבני הכפר עלו ארצה, לאחר שהשתתפו בקיבוץ הכשרה דתי שהוקם ביישוב. בשנים אלה נמנו בכפר 1,254 יהודים, מתוך 1,630 תושבים.

בשואה

בתחילת ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו ביצעו ביהודיו ביחד עם פולנים מקומיים מעשי התעללות והשפלה פומביים, תוך שוד רכושם. כעבור כשבועיים הועבר הכפר לשליטת הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב. בתקופה זו הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים ממערב פולין, והסובייטים הגלו כמה מיהודי המקום לעומק ברית המועצות ולסיביר, תוך איסור על פעילות ציבורית יהודית ביישוב.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, הופגז הכפר בידי הגרמנים, תוך הרג עשרות יהודים בו, וחיילי הורמכט נכנסו אליו למחרת. בימים הראשונים לכיבוש, החלו הגרמנים בסיוע פולנים מקומיים בביצוע מעשי התעללות ביהודי היישוב, ובלקיחתם לעבודות כפייה קשות ומשפילות. בין היתר, צווה רב הקהילה לטאטא יחף את רחובות הכפר, ולאסוף זבל בידיו. בד בבד, פנו נכבדי הפולנים בכפר בבקשה רשמית לשלטונות הגרמניים לסייע בטיהור היישוב מיהודיו.
ב-2 בספטמבר 1941 רוכזו כל יהודי הכפר בחצר בית הספר בו. החולים וכמה עשרות מסתתרים שנותרו בכפר נרצחו במקום. מבית הספר הוסעו יהודי הכפר במשאיות לכפר שולבוז'ה, ושם נלקח מהם רכושם האישי, והם חולקו לקבוצות. בשלב זה החלו השוטרים הגרמנים והפולנים לרוצץ באלות את ראשיהם של עשרות ילדים לעיני הוריהם, תוך רצח הנמלטים מהמקום. משם הוסעו יתר היהודים במשאיות לכפר מיאנובק, ושם נרצחו כולם בבורות ירי, תוך השלכת ילדים לבורות בחיים, לאחר דקירתם בכידונים. באתר זה נרצחו למעלה מ-1,500 מיהודי הכפר והפליטים היהודים שהגיעו אליו. מעט מיהודי הכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה נרצחו בידי יחידות פרטיזנים פולניות.
בשנת 1942 הוקם במחנה צבאי נטוש ליד הכפר מחנה עבודה ליהודי הסביבה שנותרו בחיים, בו שהו כ-10,000 איש. בינואר 1943 חוסל מחנה זה, וכל יושביו שולחו לאושוויץ.
לאחר המלחמה שבו לזארמבי קושצ'יילנה יהודים בודדים ששרדו בברית המועצות, ואלו גילו שהאתרים היהודיים בכפר, ובהם בית העלמין, הושמדו עד הייסוד. בעקבות איומים ברצח מצד הפולנים המקומיים, עזבו כולם את היישוב.
עדות אילמת

רקע

הסדרה המקורית הייתה מבוססת על דמותה של פרופ' הלן ויטוול, רופאה משפטית משפילד, אותה מק'קררי הכיר כששירת במשטרה. התוכנית עקבה אחרי חייה של הפתולוגית סם ראיין, בגילומה של אמנדה ברטון. הדמות של סם ראיין עזבה את הסדרה בתחילת העונה השמינית.
במשך העונות הופיעו דמויות משנה שהתחלפו כמעט בכל עונה, אבל ד"ר ליאו דולטון (ויליאם גמינרה) וד"ר הארי קנינגהם (טום וורד) שהצטרפו בעונה השישית, נשארו בתפקידים ראשיים בסדרה אחרי עזיבתה של סם ראיין. דולטון החליף את ראיין כפרופסור וראש המחלקה.
בעונה השמינית הצטרפה לסדרה דמות חדשה, ד"ר ניקי אלכסנדר (אמיליה פוקס). בעבודתה כאנתרופולוגית משפטית היא משתמשת במתקנים ובתוכנות של המחלקה הפתולוגית כדי לחקור ממצאים מתקופת הברזל. היא מסייעת לצוות בחקירותיהם, ומתברר שעבדה קודם ברפואה משפטית ביוהנסבורג. היא מתגברת על היסוסיו של ליאו ובתמיכתו של הארי היא מתקבלת לעבוד במחלקה.
במהלך העונה ה-15 עוזב ד"ר קנינגהם את המחלקה ומקבל משרה בניו יורק. במקומו מצטרפים לצוות מומחה לזיהוי פלילי, ג'ק הודג'סון (דייוויד קייבס), והעוזרת שלו קלריסה מולרי (ליז קאר). בפרק האחרון של העונה ד"ר דולטון נהרג בפיצוץ. בתחילת העונה ה-17 מגיע ממלא מקומו ד"ר תומאס צ'מברליין (ריצ'רד לינטרן).
על אף שהתוכנית מתמקדת בתחומי הפתולוגיה, גם לאנשי המשטרה יש נוכחות רבה בסדרה. בעונות המאוחרות יותר הבלשים וחוקרי המשטרה התחלפו מדי פרק, וגילמו אותם שחקנים אורחים. בעונות הראשונות היו דמויות של שוטרים ובלשים שהופיעו בקביעות במשך כל העונה וחקרו את מקרי הפשיעה.
מקום ההתרחשות של שלוש העונות הראשונות היה בקיימברידג'. בעונה הרביעית הועברו ההתרחשויות ללונדון כשסם ראיין מקבלת משרה באקדמיה. כל עונה כוללת מספר סיפורים של שני פרקים כל אחד. בשמונה העונות הראשונות היו שמונה פרקים (ארבעה סיפורים), ובעונות הבאות היו עשרה פרקים.
ב-1998 זכה התסריטאי ג'ון מילנה בפרס אדגר של אגודת סופרי המסתורין של אמריקה על הפרק "Blood, Sweat and Tears" מהעונה השנייה. בארצות הברית משודרת הסדרה במסגרת "מסתורין יום שני" בערץ BBC America.
שיר הנושא שמנוגן בתחילת כל פרק נקרא "Silencium", ומבוצע על ידי ג'ון הארלי. העיבוד לתזמורת קאמרית וסולו סקסופון סופרן בוצע לראשונה ב-22 באוקטובר 2011 בפסטיבל קנטרברי. זמרת הסופרן שרה לאונרד שרה את קטע הסולו.
את פסקול הסדרה כתב המלחין מועמד פרס באפט"א שרידן טונג.
ג'ון אשברי

חייו

ג'ון אשברי נולד ב 1927 ברוצ'סטר, ניו יורק, וגדל בחווה ליד ימת אונטריו. הוא למד ספרות ואמנות באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה. במהלך לימודיו התיידד עם סופרים ומשוררים רבים, בהם קנת קוך, פרנק אוהרה, ג'יימס סקיילר וברברה אפשטיין.
משנת 1951 עד 1955 עבד כרעיונאי בניו יורק, ואז התקבל לתוכנית פולברייט לחילופי סטודנטים, והתגורר בצרפת עד שנת 1965. בתקופה זו פיתח את מיומנויותיו כמשורר, עורך, מבקר אמנות ומתרגם בכתבי עת רבים לספרות ואמנות, בהם המגזינים "ניו יורק" ו-ARTnews. בין הסופרים והמשוררים שתרגם נמנים ארתור רמבו ומקס ז'אקוב.
לאחר שובו לארצות הברית לימד שירה במסגרות אקדמיות רבות, והוציא מספר רב של ספרי שירה. אוסף השירים "דיוקן עצמי בראי קמור" שראה אור ב-1975 זיכה אותו בפרס פוליצר ובפרסים נוספים. הספר תורגם לשפות רבות, ויצא גם בשפה העברית בשנת 1982 בתרגומו של זלי גורביץ'.
השירה של אשברי לעיתים קרובות מופשטת, חסרת נושא מרכזי, ונעדר ממנה קולו הצלול של המשורר. ברבים משיריו הוא מתאר מעין מאבק בין עולם הכאוס לעולם האמנות. שירתו מורכבת ומושפעת לא מעט מפוסטמודרניזם וסוריאליזם. אף על פי שהוא הצהיר על רצונו ששיריו יהיו נגישים לאנשים רבים ככל האפשר, היו משוררים שהביעו ביקורת על סגנונו וכינו אותו "קשה וכמעט בלתי-אפשרי לקריאה", אך רוב מבקרי הספרות התייחסו אליו כאל אחד המשוררים החשובים ביותר בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
אשברי גר בניו יורק ובהדסון, ניו יורק, עם בן זוגו במשך רוב חייו הבוגרים, דוד קרמני, שגם פרסם ביוגרפיה על חייו. הם התחתנו בנישואים חד-מיניים. אשברי מת בנסיבות טבעיות בביתו בהדסון ב-3 בספטמבר 2017, בגיל 90.
איתמר רוטשילד

קורות חיים

רוטשילד גדל עם משפחתו בקיבוץ גבת, ובגיל 10 עבר לכרמיאל. כיום מתגורר בברלין. אחיו הוא השחקן, אודי רוטשילד.
במשך שנים הסתובב ברחבי הארץ, הופיע בפאבים קטנים וניסה לעניין את חברות התקליטים בשיריו. משהבין שלא יוחתם בחברת תקליטים הוא החל לעבוד על אלבום בכורה בהפקה עצמאית. כמפיק מוזיקלי נבחר נועם ענבר מלהקת הבילויים, ובין הכותבים והנגנים היו גם שלומי שבן, בני בשן ומאיה דוניץ. במהלך תקופת העבודה על האלבום עבד רוטשילד במחלקת הפרומו של ערוץ הספורט, ובהמשך כתב שני שירים ("עיני זהב כחולות", "שוב מתחלפת העונה") לאלבומה של יהודית רביץ "עיר קטנה". במשך תקופה ארוכה הוא גם שימש כגיטריסט בהופעותיהם של בני בשן ובעז בנאי.
כעבור שלוש שנים של עבודה יצא אלבומו הראשון של רוטשילד, שנשא את שמו וכלל 10 שירים, בהם חידוש ל"תפילה" של עפרה חזה. ליציאתו קדמו שני סינגלים, "הלילה תדע" ו"בשנה האחרונה". מלבד שבן, ענבר ובשן, שיתף רוטשילד פעולה באלבום גם עם הזמרת רונה קינן, ששרה איתו את הדואט "מגע עיניים". האלבום הופץ בחברת התקליטים הד ארצי.
במרץ 2010 יצא לאור "רץ אליי חזק" - אלבומו השני של רוטשילד. האלבום הופק מוזיקלית גם הוא על ידי נועם ענבר, הוא כולל 10 שירים, כולם מפרי עטו של רוטשילד, מלבד "סיפור אהבים", שהולחן למילותיו של דוד אבידן. בהקלטות השתתפו עוזי פיינרמן (בום פם, האחים רמירז), טל הפטר (ניסים והנפלאות), איתמר ברק, ערן בריל ומאיה דוניץ. האלבום הופץ על ידי חברת היי פידליטי.
בפברואר 2013 יצא האלבום "היספיקו החיים? משירי חנוך לוין" - פרויקט של "עבודה עברית". במסגרת האלבום רוטשילד הלחין וביצע שני שירים - "לא הצלחתי בחוץ לארץ, אמא" ו"ימי הקיץ", וכן הוא מנגן ושר קולות רקע באלבום בשיריהם של יוני רכטר ושלומי שבן.
באוקטובר 2014 פורסם "בין שקיעה ובין זריחה" - סינגל ראשון מתוך האלבום השלישי של איתמר בהפקה מוזיקלית של נעם רותם. בדצמבר פורסם הסינגל השני "יום אחד יעבור הזמן".
ב-17 בדצמבר של אותה שנה יצא לאקרנים הסרט "יונה" בבימוי של ניר ברגמן המבוסס על חייה של המשוררת יונה וולך. בסרט מגלם איתמר - בתפקידו הקולנועי הראשון - את דמותו של המשורר (הבדוי) עמוס ויגודר. ב-2018 גילם את דמותו של אלכס בסדרה על הספקטרום שיצרה וכתבה בת זוגו, דנה אידיסיס.
בתאריך 7 בינואר 2015 העלה ערוץ 1 את התוכנית "איסור ונגיעה" ובה הוצג הסרט "ההפך" המבוסס על הספר באותו שם מאת יהושע גרינברג. סיפור על אהבה בין בחור ישיבה במשחקו של רוטשילד לבין נערה חולה בסרטן במשחקה של קרן ברגר. בימוי: עמיחי גרינברג.
בפברואר 2015 יצא אלבומו השלישי "בין שקיעה ובין זריחה" שהופק מוזיקלית על ידי נעם רותם. באלבום משתתפים בין השאר אדם שפלן, חגי פרשטמן ועודד גולדשמיט, והוא יצא בהפצת נענע דיסק. בהמשך השנה הוציא רוטשילד במשותף עם יעל גיסיס את הדואט "פשוט", שהוקלט במסגרת אלבום הבכורה של גיסיס "בתוך הדברים החולפים" שיצא בינואר 2018 ובו רוטשילד הלחין את כל שיריו.
הרטפורדשייר

היסטוריה

הרטפורד היה שטח הנחלה של מצודה שנבנתה בהרטפורד על ידי אדוארד הזקן בשנת 913. השם הרטפורד נגזר מאנגלו סקסונית - heort ford, משמע חציית-נחל של איילים. סמל האייל מופיע במקומות שונים בהרטפורדשייר, כולל הדגל הרשמי.
יש עדויות ארכאולוגיות של מושבות אדם בהרטפורדשייר החל מהתקופה המזוליתית, דרך מושבות קבע בתקופה הנאוליתית ועד עידן הברונזה ועידן הברזל. במהלך הכיבוש הרומי של בריטניה נבנו במחוז ערים כגון ורולמיום (כיום סנט אולבנס). במקום זה נהרג הקדוש המעונה הראשון בבריטניה: אולבן, חייל אנגלו-רומי, ביכר למות על מנת שכומר נוצרי יורשה לחיות. סמל הקדושה שלו, שהיה בצבעי כחול וצהוב, משתקף בסמלים רבים במחוז, ועל שמו נקראה העיר סנט אולבנס ("של אולבן הקדוש").
עם עזיבת הרומאים במאה ה-5, נכבש השטח על ידי האנגלו-סקסונים, והאזור הפך לחלק ממלכת סקסון המזרחית. האנגלו סקסונים שלטו באזור עד המאה ה-9, אז הוא עבר לידי ממלכת מרסיה. כמאה שנים מאוחר יותר כבש את האזור ויליאם הכובש, ושילב אותו כחלק ממלכת אנגליה.
עם גדילתה של לונדון, הקרבה אליה סייעה להרטפורדשייר כלכלית, והמחוז משך אליו אצולה מקומית. העלייה המשמעותית באוכלוסייה ובעושרה אירעה עם בוא המהפכה התעשייתית, ובעקבותיה נוסדה לצ'וורת' כעיר הגנים הראשונה בעולם ב-1903, ומאוחר יותר הוקמה סטיבנג' כעיר המתוכננת הראשונה בעקבות רפורמת הערים החדשות של 1946.
בין שנות העשרים לשנות השמונים של המאה ה-20 הייתה העיר בורהמווד משכנו של אולפן הפקת הסרטים MGM-בריטיש פילמס, בו צולמו סרטים מפורסמים רבים כולל מלחמת הכוכבים (פרקים 4, 5 ו-6).
בשנת 2012 אירוע הסלאלום לקאנו וקיאק של אולימפיאדת לונדון התרחש באזור ברוקסבורן במתקן מרכז החתירה במים סוערים עמק לי שבהרטפורדשייר.

אזכורים בספרות

בספרו של אוסקר ויילד "חשיבותה של רצינות", ביתו של ג'ק וורת'ינג מצוי במחוז. מרבית עלילת "גאווה ודעה קדומה" של ג'יין אוסטן מתרחשת בהרטפורדשייר. בית בליק בספרו של צ'ארלס דיקנס הנושא את אותו שם ממוקם גם הוא במחוז.
הספר חוות החיות של ג'ורג' אורוול מבוסס על הכפר וולינגטון המצוי במחוז.

תושבים ידועים

הרטפורדשייר, עם קרבתו ללונדון רבתי, היה בית לידוענים רבים במרוצת השנים. בין השאר התגוררו בו המשורר ויליאם קאופר והסופר גרהם גרין. בשנים האחרונות התגוררו במחוז ידוענים עכשוויים יותר כגון ויקטוריה בקהאם, רופרט גרינט, גאי ריצ'י, ג'ורג' מייקל, שרה ברייטמן, ג'רי הליוול וסיימון לה-בון.
ארנסט ריצ'מונד

ארנסט ריצ'מונד (באנגלית: Ernest Richmond‏; 1874–1955), אדריכל ואיש ממשל בריטי. היועץ המדיני של הנציב העליון בימי ראשית המנדט הבריטי בארץ ישראל. אויב מר של היישוב והציונות.

רקע אישי וצבאי

ארנסט טאטהאם ריצ'מונד נולד באנגליה בשנת 1874. בנו של הצייר הוויקטוריאני הנודע ויליאם בלייק ריצ'מונד. בצעירותו למד אדריכלות. בשנת 1895 הגיע למצרים לצורכי עבודה אמנותית הקשורה בהכנת ספר על אחד המקדשים הפרעוניים. לאחר שנה נתמנה כחבר הוועדה לשימור אתרים בקהיר. בשנים 1902–1903 סופח ריצ'מונד לחיל ההנדסה הבריטי במצרים, לבניית מחנות צבא. במקביל שירת בין השנים 1900–1911 במינסטריון המצרי לעבודות ציבוריות ונתמנה למנהל המחלקה לבניין ערים ומבני ציבור. בשנת 1911 פרש מתפקידו ושב לאנגליה כדי לשמש כאדריכל פרטי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הצטרף ריצ'מונד לשירות האמבולנסים הצבאי ושירת תקופה קצרה בבלגיה. בהמשך אותה שנה נתמנה ריצ'מונד כאחראי להספקת רימוני יד לצבא. בשנת 1915 ארעה לו תאונה שנגרמה מהתפוצצות רימון יד והוא נפגע בידו השמאלית, דבר שגרם להתדרדרות במצב בריאותו הכללי והוא עבר לשרת, בדרגת סגן, במודיעין של הצי בגיברלטר, במשך תקופה קצרה בשנת 1917. הוא גילה חוסר שביעות רצון מתפקידו זה וביקש לשוב לאנגליה ואזי הוצב לשירות בוועדה הצבאית להקמת בתי קברות צבאיים בריטיים בצרפת.
The Glow

הפקה

הסינגל הראשון של הזיכיון הוא "If You Can Dream" שיצא ב-21 בספטמבר 2004 במסגרת האלבום "Disney Princess: The Ultimate Song Collection", אשר בוצע על ידי שמונת נסיכות דיסני הראשונות. שש שנים לאחר מכן, כאשר רפונזל הצטרפה לזיכיון, הוחלט לעבוד על סינגל חדש לזיכיון. הסינגל הולחן והופק על ידי אדם וואטס ואנדי דוד, אשר עבדו עם אמנים שהופיעו בערוץ דיסני, ביניהם מיילי סיירוס ודמי לובאטו. הסינגל שימש כהמנון הרשמי של הזיכיון, עד הוצאת הסינגל "Live Your Story", והוא נועד לעודד צעירים להאמין בחלומותיהם, להתגבר על אתגרים ולהגשים את כל רצונותיהם.

קליפ

קליפ הסינגל פורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של דיסני ב-13 בספטמבר 2011. בקליפ מוצגות סצנות מסרטי הנסיכות, שבעיקר מתמקדות ברפונזל. הנסיכות פוקהונטס ומולאן הופיעו רק פעם אחת במהלך הקליפ.