google/wiki40b huggingface dataset:
מאיר קפלן

ביוגרפיה

מאיר קפלן נולד בניו יורק ב-1923, לרב ד"ר יחיאל קפלן וללאה קפלן. לאחר סיום לימודיו לתואר MA בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה עם מלגת פוליצר, ב-1947, התנדבו קפלן ואשתו סילביה ללמד עברית לילדים יתומים, ניצולי השואה, במסגרת עליית הנוער בצרפת. הילדים הועברו למרסיי כדי להכין אותם לעלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל של המנדט הבריטי. לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, מאיר קפלן ואשתו ליוו 120 ילדים לישראל באונייה "פאן יורק" (קיבוץ גלויות).
לאחר שהות של ששה חודשים בקיבוץ יבנה, קפלן עבר לירושלים, שם החליט להתגייס למשטרת ישראל, ולבטל את תוכניתו המקורית ללמוד לתואר דוקטור. הוא רצה לפתח את השימוש בזיהוי פלילי בישראל והוסכם עם המפכ"ל שילמד קרימינליסטיקה, בארצות הברית ולאחר מכן יחזור לישראל. קפלן למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, תוך הקפדה על רכישת ניסיון מעשי בתחום מעבר ללימודים העיוניים. משטרת לוס אנג'לס נענתה לבקשתה של הקונסוליה הישראלית והסכימה שקפלן יעבוד במעבדותיה מספר חודשים, כדי לקבל הכשרה מעשית במעבדות לזיהוי פלילי.

שירות במשטרה

ב-1952 חזר קפלן לישראל והחל קריירה של 35 שנים במשטרת ישראל, תחילה בתל אביב ולאחר מכן בירושלים. שם עמד בראש המדור המדעי של אגף החקירות. ב-1965 מונה לראש המחלקה לזיהוי פלילי (מז"פ), תפקיד אותו מילא במשך 19 שנה. נוסף על תפקידו, במשך עשר שנים ייצג את משטרת ישראל בישיבות העצרת הכללית של האינטרפול.
במסגרת עבודתו עשה שתי פעולות מיוחדות ברמה הלאומית. הוא סייע ל"מוסד" בזיהויו לקראת חטיפתו והעמדתו לדין של אדולף אייכמן ב-1960, פעילות שעליה קיבל תעודת הוקרה של ממשלת ישראל ב-2007. לאחר מלחמת יום הכיפורים, יזם הבאת כלבים מאנגליה כדי לאתר גופות של חללי צה"ל, מבצע שהוכתר בהצלחה רבה.
קפלן גייס למשטרה מדענים בעלי תארים מתקדמים ושיתף אוניברסיטאות בישראל בפיתוח שיטות ומכשור. כך הוא הצעיד את מז"פ למעמד מכובד בקהילת המעבדות לזיהוי פלילי בעולם. מעבר לעשייה השוטפת, הדגיש את חשיבות המחקר לקידום העבודה המעשית.
הוא הקים מערך טכנאי זיהוי ארצי במסגרתו הוכשרו טכנאי זיהוי, שתפקידם העיקרי לאסוף ראיות בזירת הפשע, ולהעבירן למעבדות לבדיקה. עבודה זו נעשתה מתוך תפיסה שהמפתח העיקרי להצלחה במדע הפורנסי הוא הדייקנות והאיסוף של ראיות פיזיות והבסיס לכך הוא עבודת שטח יסודית.
קפלן זכה בפרס "American Express של International Association of Chiefs of Police" עבור פיתוח מכשור לגילוי חומרי נפץ.
מאיר קפלן נפטר בירושלים ב-23 באפריל 2004 והותיר אחריו שני ילדים, שמונה נכדים וארבעה נינים.
אנתוני איררדי

ביוגרפיה

איררדי נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה. ב-1982 סיים תואר ראשון בניהול באוניברסיטת וושינגטון ולי שבוירג'יניה והתגייס לצבא ארצות הברית.
הוכשר כקצין שריון ושירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט הפרשים העשירי בדיווייזית החי"ר הרביעית. לאחר קורס קציני שריון מתקדם שירת כמפקד מחלקה ובמטה מפקדת הגדוד השני של רגימנט הפרשים המשוריין השני בבמברג שבגרמניה המערבית. הוא השתתף עם הרגימנט במלחמת המפרץ. בשנים 1993–1994 שירת כקצין מבצעים בגדוד השני של רגימנט השריון ה-72 בדיוויזיית החי"ר השנייה המוצבת בקוריאה הדרומית. ב-1996 מונה לעוזר לענייני אמריקה הלטינית של מפקד פיקוד דרום וב-1997 לעוזרו של מפקד כוחות נאט"ו ומפקד פיקוד אירופה. 
ביוני 1998 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים השביעי ובהמשך שימש קצין מבצעים של דיוויזיית הפרשים הראשונה. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצי מונה ביוני 2002 למפקד החטיבה הראשון של דיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית וביולי 2004 מונה לראש מטה הדיוויזיה. 
בספטמבר 2005 מונה לראש מחלקת פיתוח יכולות במרכז שילוב היכולות של הצבא. בשנים 2006–2008 פיקד על כוח המשימה המשותף של מחלקת ההגנה של ארצות הברית ופיקוד צפון למלחמה בסחר בסמים ובטרור שמפקדתו בפורט בליס. 
ביוני 2008 הוצב באפגניסטן כסגן מפקד לנושא תכנון בפיקוד העברת השליטה הביטחונית. בנובמבר 2009 מונה לכראש מחלקה באגף מבנה הכוח, משאבים והערכה של המטות המשולבים, במסגרת זו שימש מנהל קבוצת התכנון לפתרון בעיית מטעני הצד (IED) שבמשרד תת-מזכיר ההגנה. ביולי 2010 מונה לראש אגף מחלקת ניהול הכוח במטה צבא ארצות הברית. בדצמבר 2010 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
ביוני 2012 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה בפורט הוד, בתקופה שבה קורפוס III הוצב באפגניסטן שימש גם כמפקד בפועל של בסיס פורט הוד. במרץ 2014 מונה לסגן מפקד קורפוס III ושירת בתפקיד עד יולי אותה שנה. מיולי עד דצמבר 2014 שימש עוזר מיוחד למנהל מטה הצבא. 
בדצמבר 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף מבנה הכוח, משאבים והערכה במטה צבא ארצות הברית. ב-2015 מונה לראש אגף מבנה הכוח, משאבים והערכה במטות המשולבים.
איררדי בעל תואר שני בלימודי אמריקה הלטינית מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של צבא מקסיקו (Escuela Superior de Guerr), בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי. נשוי לאנג'לה ואב לשניים.
הרברט צ'יטפו

ילדות

צ'יטפו נולד למשפחה כפרית בחבל איאנגה שבדרום רודזיה, התחנך בבתי ספר של המיסיון והוכשר להוראה בקולג' בחבל נטאל שבדרום אפריקה ב-1945.

קריירה

לאחר ששימש מורה במשך שנה אחת, השלים את לימודי התואר הראשון בשנת 1949 שלאחריה הוסמך למשפטים בעת ששימש בלונדון כעוזר מחקר בבית הספר ללימודים אפריקאיים ואסיאניים. צ'יטפו היה האפריקאי הראשון בדרום רודזיה שהוסמף כפרקליט. עם שובו לרודזיה בשנת 1954 שימש כעורך דין במשפטיהם של לאומנים אפריקאים רבים. בשנת 1961 שימש כיועץ משפטי לג'ושוע נקומו, מייסד הברית האפריקאית העממית של זימבבואה (ZAPU) באספה התחיקתית של דרום רודזיה בלונדון. ממשלת רודזיה בהנהגתו של סמית לא הצרה את צעדיו ולא כלאה את צ'יטפו, באשר לא הזדהה פומבית כנושא תפקיד בתנועה הלאומנית. משטרו של סמית אף חשש לנקוט צעדים נגד צ'יטפו שהיה באותה עת מוכר בעולם.

האיחוד העממי הלאומי של זימבבואה (ZANU)

במאי 1962 הוצא ארגון ZAPU אל מחוץ לחוק בטענה של מיליטריזם, וצ'יטפו שוכנע לגלות מרצונו על מנת להימלט מסכנת מעצר. בגלותו שימש ראש התביעה הכללית הראשון ממוצא אפריקאי של טנגנייקה. ביולי 1963 פרשה סיעתו של נקומו עקב חילוקי דעות פנימיים (שלא נעדר מהם רקע שבטי) מה-ZAPU ותומכיו יסדו את PCC-ZAPU והעדיפו פעילות מזוינת. צ'יטפו, יחד עם הסיעה המתונה, צידד בעמדתו של הכומר נדבנינגי סיטולה והפך ליו"ר ZANU מהיווסדה. בתפקידו זה שימש עד חתימת הסכם לוסקה ב-7 בדצמבר 1974.
שני הארגונים התחרו על השליטה אך ב-1964 נאסרה פעילותם ומנהיגיהם נאסרו. שני הארגונים עזבו את גבולות המדינה והתארגנו במבנה צבאי מחוץ לגבולותיה. ארגון PCC-ZAPU (שחזר להשתמש בכינוי ZAPU) ארגן את כוחותיו במערב ובתוככי זמביה, שם הקים את "הצבא המהפכני העממי של זימבבואה" (ZIPRA) לפי דוקטרינה סובייטית בהסתמכם על חיל חלוץ מיומן. ZANU, לעומתם, התמקם בטנזניה, והזרוע הצבאית שלו "צבא השחרור האפריקאי של זימבבואה" (ZANLA) התמקד בשינוע המונים מאזור הספר, לפי הדוקטרינה הסינית.
בינואר 1966 התפטר צ'יטפו מהתביעה הכללית ועבר לזמביה על מנת להקדיש עצמו למאבק המזוין, גייס תמיכה פוליטית לארגון ZANU ולהחלת עיצומים כלכליים נגד רודזיה. בנועם הליכותיו גייס ביעילות הכרה בינלאומית וכבוד לארגונו.
הכומר סיטולה ואחרים הכינו מסמך כולל המעניקים סמכות לצ'יטפו להנהיג את ZANU בזמן שסיטולה שוהה במעצר, תוך הרשאה מפורשת להוציא מאבק מזוין את הפועל. לפיכך ארגן ותכנן צ'יטפו פשיטות גרילה ופעילות מחתרתית ברודזיה החל בשנת 1966. בשנת 1972 תיאם פעולות לוחמה עם "חזית השחרור של מוזמביק" (FRELIMO) ופתח חזית לוחמה בצפון מזרח זימבבואה.
גלריית דאליץ'

היסטוריה

הגלריה נוסדה בעקבות תרומה של סר פרנסיס בורג'ואה שהגיע ללונדון משווייץ שציווה לאחר מותו את אוסף האמנות שלו למכללת דאליץ' וכן סך של 2,000 ליש"ט לצורך הקמת גלריה שתציג את האוסף.
האוסף התבסס על יצירות אמנות שאספו בורג'ואה ושותפו לעסקים, הצרפתי נואל דסנפאן שניהלו יחד בית ממכר יצירות אמנות בלונדון. בשנת 1790 התבקשו שני השותפים על ידי מלך פולין סטניסלב השני להקים "אוסף מלכותי" שהיה חסר בארמון מלכותו. בורג'ואה אסף יצירות אמנות עבור הכסף במשך חמש שנים, אולם בשנת 1795 חולקה פולין והפסיקה להתקיים כמדינה עצמאית.
בורג'ואה ניסה למכור את האוסף למדינות אחרות ללא הצלחה. לאחר מות דסנפאן, בשנת 1807 פנה בורג'ואה למוזיאון הבריטי והציע לתרום את האוסף לאחר מותו. בורג'ואה נעלב מיחס האוצרים של המוזיאון והחליט לתרום את האוסף למכללת דאליץ' על מנת שיוקם מוזיאון חדש, בתכנונו של חברו, האדריכל סר ג'ון סואן.
הגלריה נפתחה לציבור בשם "גלריית מכללת דאליץ'" (The Dulwich College Picture Gallery) בשנת 1817.
בורג'ואה ודסנפאן וכן אשתו של דסנפאן נקברו במאוזולאום באחד מאגפי המוזיאון. המאוזולאום עצמו נפגע במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. ארונות הקבורה נשברו וכל העצמות התפזרו על המדשאה שלפני המוזיאון. לכל אחד מהארונות הושבו העצמות אולם באותה עת לא היה דרך לבדוק אם העצמות אכן מתאימות זו לזו (וייתכן שחלה ערבוביה).
בניין הגלריה שימש השראה לגלריות רבות שנבנו מאוחר יותר. התכנון הפשוט והתאורה הטבעית זכו להצלחה רבה.
הגלריה הורחבה בשנת 1999 על פי תכנון של האדריכל ריק מאת'ר שבנה אגף כניסה חדש וכן מסדרונות המקשרים את המבנה למשרדי מכללת אלינס.
קומיס

קומיס (רוסית: Кумыс, טורקית: Kımız; במונגוליה: Айраг, אייראג) הוא משקה מסורתי השייך למשפחת משקאות אניס שמקורו במרכז אסיה.
את הקומיס מכינים מחלב סוסה או נאקה מותסס במכל מעור סוס, המכונה "סאבא". המשקה מכיל כמויות קטנות של אלכוהול ולכן יש לשתות ממנו כמויות גדולות כדי לחוש שכרות.
את המשקה יצרו לראשונה הטטרים במאה ה-13, אז הכינו את המשקה מחלב סוסות ומשמרים. כאשר מכינים את המשקה מחלב פרה, יש להוסיף סוכר כדי להבטיח שהתסיסה תימשך.
בקומיס יש 2% אלכוהול, אולם ניתן להעלות את הריכוז על ידי זיקוק.
הקומיס, ומשקה דומה - הקפיר - עדיין מיוצרים ברחבי העולם, ואפשר גם להכין אותם בבית.
סקריפטוריום

סקריפטוריום הוא חדר המיועד להעתקת כתבי יד. הסקריפטוריום התקיים כבר בעת העתיקה, אך נודע בעיקר במנזרים של ימי הביניים. בנוסף, כמעט כל ספרייה הכילה סקריפטוריום בצמוד לה.

מיקום וגודל

מיקום הסקריפטוריום וגודלו השתנו במהלך הזמן ובין המקומות. אצל הבנדיקטינים התקיימו לרוב חדרים גדולים שהכילו בין 3-20 כותבים, עם המספר שנים עשר כמייצג. הסקריפטוריום מוקם באכסדרה של הקלויסטר, לרוב הצפונית, באופן שהביא לתלונות רבות של נזירים על הקור השורר בו. עם זאת, בחלק מהמנזרים התקיים הסריפטוריום בחדר משלו, לרוב בצמוד לספרייה. לעיתים, בעיקר במנזרים איריים, מוקם הסקריפטוריום ליד המטבח, באופן שאפשר לנזירים להתחמם בעת עבודת הכתיבה. אצל המסדרים הציסטראניים והקרתוסיאניים רווחו יותר סקריפטוריום קטנים ואפילו לאדם יחיד. במנזרים רבים גם התקיים הכתיבה בחדרי הנזירים ללא שיוחד חדר נפרד כסקריפטוריום.
סקריפטוריום מפורסמים בישראל כוללים את זה שבקומראן, בקומה השנייה של אולם 30 (שהוא האולם השני בגודלו באתר, אחרי אולם הסעודה המשותפת). הוא הוגדר כסקריפטוריום שכן בו נמצאו שתי קסתות עם דיו יבש ושברים רבים של שברי טיח שרופאו לכדי שולחן צר וארוך ששימש ככל הנראה לשטוח עליו יריעות קלף לכתיבה., סקריפטוריום אחר הוא זה שבמרכז ההשכלה הנוצרי של פמפילוס בקיסריה.
יום גשר

ביחסי העבודה יום גשר (מכונה לעיתים רק "גשר") הוא יום עבודה רגיל, שהוחלט לא לעבוד בו, משום היותו מגשר בין יומיים שאין עובדים בהם. בדרך כלל יום הגשר הוא היום שלאחר יום חג ולפני מנוחה שבועית (יום חמישי או יום שישי, לפי שבוע עבודה בן חמישה או שישה ימים) או יום ראשון שלאחר מנוחה שבועית, שאחריו חל יום חג.
עבור יום גשר הנקבע ביוזמת המעביד, חייב המעביד בתשלום שכר עבודה לעובדיו, אך אם יש לעובד ימי חופשה שנתית צבורים, רשאי המעסיק להוציאו לחופשה בתשלום ביום גשר, על חשבון מכסת החופשה. אם אין לעובד ימי חופשה שנתית צבורים, אין המעסיק רשאי לרשום לו יום חופשה בחובה על חשבון יום הגשר שניתן לו, אלא אם העובד הסכים לכך במפורש.
החלטה על יום גשר מתקבלת בדרך כלל אד-הוק, לפי נוחות המעסיק, בדרך כלל בהסכמה עם העובדים, כמקובל ביחסי עובד-מעביד.
EOS (חברה)

EOS GmbH‏ (Electro Optical Systems) היא יצרנית לייזר סלקטיבי (SLS) ומערכות DMLS שנוסדה בגרמניה בשנת 1989 על ידי ד"ר הנס לנגר. מערכותיה נמכרות ב-32 מדינות, והכנסותיה בשנת 2010 עלו על 60 מיליון יורו. החברה מעסיקה למעלה מ-300 עובדים ברחבי העולם, מתוכם 250 במטה החברה ליד מינכן.
EOS נחשבת לפורצת דרך בתחום המטלורגיה. מערכות EOS מאפשרות בין היתר יצור מוצרים על ידי הדפסה תלת ממדית תעשייתית בחומרים שונים הכוללים הן חומרים פלסטיים (הזרקת פלסטיק) והן חומרים מתכתיים.
מוצרי החברה נמכרים לחברות בתחומים שונים כגון: אווירונאוטיקה, רפואה, אלקטרוניקה והנדסת מערכות תקשורת.
בישראל מופצים מוצרי EOS על ידי חברת L.R.P.S.
פוליטיקה של דרום סודאן

הפוליטיקה של דרום סודאן מתייחסת למערכת הממשל בדרום סודאן, מדינה במזרח אפריקה, העם, הארגונים והאירועים הכרוכים בכך.

היסטוריה

דרום סודאן הפכה לאזור אוטונומי בסודאן משנת 2005, לאחר חתימת הסכם שלום מקיף בין ממשלת סודאן לצבא השחרור העממי הסודאני, ועד שנת 2011 בה הכריזה דרום סודאן על עצמאותה והתנתקותה מסודאן.
לאחר מספר עשורים של מלחמת אזרחים, שהייתה אחת הארוכות והקטלניות במאה ה-20 (מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה והשנייה), שנערכה בעיקר בשל מחלוקות בין הממשלה המוסלמית של סודאן לראשי המורדים הנוצרים בדרום, שדרשו יותר זכויות אוטונומיות על חבל דרום סודאן, נחתם ב-9 בינואר 2005 הסכם שלום הידוע כ-Naivasha Agreement שהביא לזכויות דרשו המורדים.
ב-9 בינואר 2005, הוקמה ממשלת דרום סודאן בראשות הנשיא ג'ון גראנג, שהיה מפקד המורדים בצבא השחרור העממי הסודאני עד לאותה עת. A constitution was adopted in December 2005.
ביולי 2005, נהרג ג'ון גראנג בהתרסקות מסוק באוגנדה וסגנו, סאלווה קיר מאיארדיט, מונה לממלא מקומו.
ב-12 באפריל 2013 ערך לראשונה שליט סודאן, עומאר אל באשיר, את ביקורו הרשמי הראשון בג'ובה, בירת דרום סודאן.

משאל עם לעצמאות

משאל העם לעצמאות דרום סודאן התקיים בין 9 ל-15 בינואר 2011, ונשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, היה נוכח בין מספר מכובדים זרים שהוזמנו לשמש כמשקיפים.
כאמור, המשאל החל ב-9 בינואר 2011, וב-12 בינואר, לאחר שלושה ימים, הודיע נציג צבא השחרור העממי הסודאני שעל פי הערכות, יש צורך ב-60% מהקולות (כ-2.3 מיליון קולות) כדי שההצבעה תקבל תוקף ועצמאות חבל דרום סודאן תושג. מאוחר יותר באותו היום פורסמה הודעה רשמית בנושא שמאשרת את מספר האחוזים הדרוש לקבלת ההצבעה. ג'ימי קרטר הודיע ב-13 בינואר 2011 שמשאל העם מתנהל על פי סטנדרטים בינלאומיים ומאפשר חופש בחירה למצביעים. האו"ם דווח שהתוצאות המקדימות של המשאל יפורסמו ב-2 בפברואר 2011 והתוצאות הסופיות יינתנו עד שבועיים לאחר מכן.
על פי הספירות המוקדמות שבוצעו, דיווחה Associated Press ש-30,000 פתקי הצבעה ב-10 קלפיות שונות הראו ש-96% מהמצביעים בעד עצמאות, 3% נגד ו-1% הם קולות שאינם תקפים.
תוצאות המשאל הסופיות הראו ש-98.83% מהמצביעים הצביעו בעד עצמאות דרום סודאן.

שלטון

בתקופת קבלת העצמאות, אושרה חוקה חדשה וזמנית. החוקה קובעת משטר נשיאותי, שבה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה ומפקד הכוחות המזוינים. לפי החוקה, הפרלמנט מורכב משני בתים: בית תחתון שנבחר ישירות על ידי העם, ובית עליון של נציגי המחוזות. בבית התחתון חברים כ-170 חברים. 160 מתוכם חברים במפלגתו של הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט, שישה עצמאיים ועוד כארבעה חברים ממפלגה קטנה.
אברהם יצחק כץ

ביוגרפיה

כץ נולד בעיר סלוב, פולין, בנם של רייכל והרב ראובן כץ (לימים רבה של פתח תקווה). למד בגימנסיה העברית בווילנה ובישיבתו של רבי שמעון שקופ  בגרודנה. עבר  לניו-יורק ב -1925. הוא סיים את לימודיו הראשונים בפולין ובארץ ישראל לפני קבלת מספר תארים מאוניברסיטת ניו יורק: תואר ראשון במתמטיקה ותואר דוקטור למשפטים (1936). לאחר מכן סיים את לימודיו לתואר שני במכון האסלאמי של אוניברסיטת פרינסטון, ולאחר מכן קיבל תואר דוקטור. ממכללת דרופסי בעברית וחינוך. בשנת 1964 קיבל כץ תואר דוקטור לשם כבוד מהיברו יוניון קולג'.
בשנת 1933 הצטרף כץ לסגל של אוניברסיטת ניו יורק והנחה את הקורס הראשון בעברית מודרנית שנילמד באוניברסיטה אמריקאית. הוא שימש מרצה, פרופסור לתרבות ולחינוך עברי, פרופסור ללימודי עברית ומזרח הקרוב, ופרופסור בכיר למחקר ומנהל המכון העברי באוניברסיטת ניו יורק. בין ההישגים האחרים שלו באוניברסיטת ניו יורק היו הקמת קרן התרבות היהודית (1937) והקמת ספריית יודאיקה והבראיקה של אוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1967 עזב כץ את אוניברסיטת ניו יורק כדי להפוך לנשיא מכללת דרופסי, תפקיד בו החזיק עד 1976.
כץ שימש כחוקר אורח במרכז אוקספורד ללימודי עברית לתארים מתקדמים בשנים 1977-1977 והיה גם חוקר אורח במשכנות שאננים בירושלים בשנת 1978. בשנת 1980 הוקמה באוניברסיטה העברית מלגה שנתית על ידי תלמידיו לשעבר וחבריו מניו יורק.
ספר ליובל השישים שלו יצא בניו יורק – "ספר היובל לפרופסור אברהם יצחק כץ קובץ מחקרים ומאמרים בעריכת ד"ר יעקב בן יוסף. 
נפטר בשנת 1998 בניו יורק.

מחקריו

חיבר ספרים רבים בתחום השפה העברית וספרותה, וכן על ההיסטוריה והתרבות היהודית. תרגם את עקרון היחסות הכללי של אלברט איינשטיין לעברית מהמקור הגרמני. מאוחר יותר הוא פרסם את הספר היהדות באסלאם (1954) שחקר השפעות תלמודיות ותנכיות בקוראן. ב -1956 ביקר כץ בברית המועצות, בפולין ובהונגריה, במדינות אלו גילה שפע של כתבי יד ומסמכים ביהדות שהוסתרו מן העולם המערבי מאז המהפכה הרוסית בשנת 1917. בנסיעה זו ובחמש נסיעות נוספות שיכנע כץ את השלטונות הסובייטיים לאפשר לו לצלם את קטעי הגניזה הנמצאים בספריות שם. עיקר עבודתו הייתה צילום ופענוח של קטעים מהמשנה והתלמוד הבבלי של אוסף אנטונין קפוסטין הנמצא בספרייה הלאומית הרוסית בלנינגרד. כץ פרסם את החומר שמצא  במספר כרכים, כולל קטלוג כתבי יד עבריים שיצא בארצות הברית (2 כרכים, 1957-58), גנזי  משנה (1971) וגנזי תלמוד בבלי (1975, 1979). ב-1965 פרסם כץ תרגום של יומן שטרם התגלה מגטו ורשה תחת הכותרת "מגילת יסורין - יומן גיטו ורשה 1 בספטמבר 1939 4 באוגוסט 1942" מאת  חיים א 'קפלן. מלבד ספריו הרבים, היה כץ גם סופר פורה בעיתונים בעברית ובאנגלית ובכתבי עת אקדמיים.
רופא נודד

רופא נודד היה כינוי לרופא בארץ ישראל אשר לא פעל מתוך מרפאת קבע, החל משנות העשרים של המאה ה-20, בתקופה העות'מאנית, בימי המנדט הבריטי ועד השנים הראשונות לקום המדינה.
המושג ה"רופא נודד", תואר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1884. בשלוש המושבות המרכזיות ראש פינה, זכרון יעקב וראשון לציון, הוקם בשנים 1884–1887 במימונו של הברון רוטשילד שירות רפואי קבוע שכלל בית מרקחת וחובש-רוקח מקרב תושבי המקום. הממונים על השירות הרפואי הוסיפו להתגורר בעיר הקרובה אבל מעתה הם היו רופאים מוסמכים. הרוקחים במושבות הקטנות היו כפופים לרופא האזורי ששימש גם כ"רופא נודד" והיה מבקר במושבות פעם או פעמיים בשבוע.
משנות העשרים של המאה ה-20, ה"רופא הנודד" היה מגיע לנקודות המרוחקות בהם לא היו שירותי רפואה. בדרך כלל היה מגיע רכוב על סוס או חמור או פרד, ובהליכה רגלית. התחבורה הייתה בעיה רצינית. לעיתים, כדי להגיע לאזור מסוים הרופא הנודד היה נעזר ברכבת או בקווי האוטובוסים הדלילים. באמתחתו נשא ארונית קטנה מיטלטלת ובה תרופות, שכן הרופא הנודד היה גם רוקח.
תפקידו של ה"רופא - הנודד" היה לבקר פעם או פעמיים בחודש בכל נקודת-יישוב, לבדוק באופן שיטתי את החולים הקודמים, לאבחן מקרים חדשים, לתת הוראות לחובשת או לאחות בקשר לטיפול, ולנתח בו במקום את החולים הזקוקים לכך. .הרופא הנודד בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת "הדסה" הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית - סניטרית ביישובים אילו.
בשנת 1927 המשכורת ש"הדסה" הציעה ל"רופא הנודד" הסתכמה ב- עשרים ושבע לירות לחודש, ו - תשע לירות הוצאות אש"ל.
רופא עיניים נודד ראשון שמילא תפקיד זה היה ד"ר אריה פייגנבאום, ואחריו מילאו את התפקיד ד"ר נחום שימקין, ד"ר מרים נופך, ד"ר אפרים סיני, ד"ר חיים יסקי ואחרים. לאחר קום המדינה רופא העיניים ד"ר ישעיהו דרבאום היה רופא נודד בכל הדרום מטעם משרד הבריאות. באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים שירת הד"ר פנחס אפרתי כ"רופא נודד" בעמק יזרעאל.
המושבות, הקיבוצים ובתי הספר שה"רופא הנודד" היה מבקר : (רשימה חלקית, נכון לסוף שנות העשרים של המאה ה-20)
ראשון לציון, רחובות, עקרון, כפר אוריה, גדרה, באר טוביה, קסטינה, הרצליה, נתניה, פתח-תקווה, חדרה, גבעת עדה, זכרון יעקב, שפיה, עפולה, בית שאן, נהריים, בת שלמה, עכו, כפר חסידים, נהלל, כפר יהושע, כפר ברוך, בית וגן, יבניאל, כפר תבור, (כולל בית הספר היסודי שבכפר), טבריה, דגניה א', דגניה ב', סג'רה, כנרת, בית זרע, מנחמיה, גינוסר, מגדל, מצפה, כפר חיטים, צפת, ראש פינה, משמר הירדן, יסוד המעלה, בן שמן, (כולל כפר הנוער בן שמן), הר טוב, מקווה ישראל.
המקצוע לא היה נטול סיכונים. מלבד מקרי תקיפה ושוד בדרכים הרופא הנודד שבא במגע עם המוני חולים היה עלול להידבק. דווח על ד"ר סיני שנותח על ידי ד"ר אברהם טיכו בסוף שנות העשרים, לאחר שעבד "כרופא נודד" במושבות השפלה, היה חולה שלושה חודשים ונדבק באחת מעיניו בגרענת.
בשנות העשרים של המאה ה-19 בארץ היו לא יותר מששים נקודות עבריות לבקרן, ורופא נודד יחידי היה אחראי על מצב הבריאות והתברואה ב-15 - 20 נקודות יישוב.
מטולה הייתה המושבה הצפונית ביותר בארץ ובאר טוביה או קסטינה הייתה המושבה הדרומית ביותר בארץ.
הרופאים הנודדים היו בהכשרתם רופאים כלליים או רופאי עיניים, משום שרוב המחלות שאוכלוסיית הילדים והמבוגרים סבלה בשנים הללו היו מחלות עיניים, כולל מגפת הגרענת שהשתוללה בארץ. משימה קבועה של הרופא הנודד הייתה ביקור בבתי הספר. ד"ר סיני נזכר :
"הנקודה הראשונה שאותה הייתי מבקר היה בית-הספר החקלאי מקווה ישראל - מרכז גדול של מאות נערים שחלק מהם סבל בילדותו מדלקות-עיניים ומגרענת. פעמיים בשנה, לפחות הייתי מבקר שם, בתחילת שנת הלימודים ובסופה".
סטיימן (ברידג')

סטיימן (באנגלית: Stayman) היא קונבנציה בברידג', שמטרתה למצוא התאמה של ארבעה קלפים מול ארבעה קלפים, אם יש כזו, באחת מסדרות המייג'ור (כלומר ♥ ו ♠). קונבנציה זו היא אחת הקונבנציות הנפוצות ביותר בברדיג'.
הכרזה זו מתבצעת לאחר ששחקן אחד (להלן: הפותח) פתח בהכרזת 1NT (ללא שליט) או 2NT. על ההכרזה הזו של הפותח עונה שותפו (להלן: המשיב) ♣2 או ♣3 בהתאמה. הקונבנציה קרויה על שם השחקן האמריקאי סמואל סטיימן שהיה הראשון שכתב עליה בשנת 1945.
מצב נוסף בו נעשה שימוש בקונבנציה זו, הוא לאחר ששחקן יריב פתח ואחד השותפים הכריז הכרזת אוברקול של 1NT.
Sd.Kfz. 247

תיאור

ה-Sd.Kfz. 247 היה בעל גג פתוח ובעל שריון דק על שלדת הכלי. ה-Sd.Kfz. 247 היה חסר כול כלי נשק, כול 6 אנשי הצוות שלו לא יועדו להלחם כלל. הכלי בכלל יועד לכלי פיקוד, העברת מפקדים ממקום למקום ובגדודי סיור אם כי שום דגם לא היה מצויד בכול רדיו. השריון של ה-Sd.Kfz. 247 היה מסוגל לעצור כדורי 7.92 מילימטר חודרי שריון מעבר ל-30 מטרים. מספר ראיות מצולמות מראות שהיו מספר יחידות Sd.Kfz. 247 שצוידו ברדיו (לפי האנטנה).

Ausf. A

קרופ בנתה 10 יחידות של Sd.Kfz. 247 בעלות שישה גלגלים אשר הגיעו למהירות מקסימלית של 70 קמ"ש ולטווח של 350 ק"מ. כמו כול כלי הרכב אשר צוידו במרכב זה היו בעלי טווח פעולה קצר ביותר בנסיעה בשטח, נהגים היו מודעים שעדיף לנסוע על כבישים ושבילים. הוא שקל 5.2 טון, אורכו היה 5.2 מטרים, גובהו היה 1.7 מטרים ורוחבו היה 1.96 מטרים.
ויטראז' (חידה)

ויטראז' (ביפנית: ステンドグラス) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.

שיטות פתרון

במצב בו עיגולים לבנים או שחורים גובלים בצורה אחת או שתיים, ניתן להסיק באופן ודאי כי כל הצורות הגובלות עמם צבועות בצבעם (למעט במקרה שאפור גובל עם שתי צורות). 
כאשר מתגלה הצבע של לפחות חצי מהצורות הגובלות בעיגול אפור כצבע אחד, החצי השני מובן מאליו.
יגאל בריטמן

יגאל בריטמן (Brightman;‏ 11 ביוני 1945 - 1 באוגוסט 2013) היה רואה חשבון ישראלי, יושב ראש ומנהל עסקים ראשי של חברת רואי החשבון Deloitte בריטמן אלמגור זהר.

ביוגרפיה

בריטמן נולד ב-1945 בישראל. היה בוגר תיכון עירוני ד' בתל אביב, ולאחר מכן שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. בעל תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב. 
ב-1972 ייסד את משרד רואי החשבון יגאל בריטמן ושות', שבמהלך השנים התמזג עם משרדים נוספים. ב-1994 חבר המשרד לרשת Deloitte, ובכך היה למשרד רואי החשבון הראשון בישראל שחבר לרשת עולמית. בשנת 2000 התמזג המשרד עם משרד רו"ח אלמגור והפך ל"בריטמן אלמגור ושות'", וכן עבר למשכנו הנוכחי במגדלי עזריאלי. ב-2008 התמזג המשרד עם משרד "זהר את זהר" וקיבל את שמו הנוכחי, "Deloitte בריטמן אלמגור זהר". נכון להיום (2013) מונה המשרד כ-80 שותפים ודירקטורים ויותר מ-1,000 עובדים הפרוסים על פני ששה סניפים, והוא אחד מחמשת המשרדים הגדולים בישראל למתן שירותי חשבונאות וביקורת, מיסים וייעוץ עסקי. עד למותו עמד בריטמן בראש המשרד, ושימש כיושב ראש ומנהל העסקים הראשי שלו. כמו כן, היה הישראלי היחיד בתפקידי מפתח ברשת Deloitte העולמית, הן כחבר בדירקטוריון העולמי במשך שמונה שנים והן כשותף מנהל ויו"ר מגזר הטכנולוגיה, המדיה והתקשורת העולמי במשך תשע שנים. 
לצד הקריירה המקצועית שלו עסק בריטמן בפעילות ציבורית רחבה: הוא כיהן כחבר בחבר הנאמנים של מוזיאון תל אביב לאמנות, כיו"ר ועדת ביקורת וכיו"ר מועדון החברות במוזיאון. ב-2002 קיבל תואר עמית כבוד של המוזיאון בגין תרומתו הרבה לפעילותו. כמו כן, היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר בוועדה המייעצת של בית הספר למנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, יו"ר הוועד המנהל והמועצה הציבורית של יד יצחק בן צבי ודירקטור בפורום הישראלי. 
בריטמן החזיק ברישיון טיס במשך למעלה מ-20 שנים, ונהג להטיס בעצמו את מטוסו הפרטי לעיתים קרובות. ב-1 באוגוסט 2013 יצא עם מטוסו מלווה בשניים מחבריו משדה התעופה הרצליה. בתאונה שאירעה סמוך לשדה התעופה אילת המטוס התרסק, בריטמן נהרג ושני חבריו שהיו עמו נפצעו. בריטמן, שהיה בן 68 במותו, הותיר אחריו אישה, קלוד בריטמן, ושלושה ילדים, שבעה נכדים. התגורר בתל אביב ובקיסריה.