google/wiki40b huggingface dataset:
קנדארם

המערכת לתפעול מרחוק במעבורת (SRMS - Shuttle Remote Manipulator System), הידועה גם בשם קנדארם, הייתה יד רובוטית ששימשה את מעבורות החלל. תפקידה היה להוציא ציוד ומיכשור מתא המטען של המעבורת על מנת למקם אותו במקום הרצוי ואז לשחררו, ובנוסף הייתה יכולה לתפוס חפצים מרחפים ולהכניס אותם לתוך תא המטען תוך שימוש באמצעי קצה רובוטי. השימוש הראשון של הקנדארם היה על גבי מעבורת החלל קולומביה במשימתה השנייה STS-2, ב-13 בנובמבר 1981. אך מאז אסון קולומביה במהלך STS-107 נאס"א הוסיפה ליד הרובוטית הערכה שידוע בשם מערכת חיישנים על בום למעבורת או OBSS. מערכת זאת בודקת את מגיני החום של מעבורת החלל על מנת למצוא פגעים במגן החום.

במהלך פעילותן של המעבורות הותקנה קנדארם על כל אחת מחמש המעבורות. שתיים מהן הושמדו במהלך השירות, הראשונה הייתה של מעבורת החלל צ'לנג'ר שהתפוצצה איתה במהלך משימה STS-51-L, והשנייה הייתה של קולומביה שהושמדה במהלך אסון קולומביה. הקנדארם והבום של דיסקברי ושל אטלנטיס הושארו עליהן ומופיעות איתן בתצוגה במוזיאון האוויר והחלל הלאומי ובמרכז המבקרים של מרכז החלל קנדי בהתאמה. במשימתה האחרונה השאירה אנדוור את הבום כהארכה לקנדארם2 והיד הרובוטית עצמה מוצגת בנפרד במשרדים הראשיים של סוכנות החלל הקנדית.
מיכאל טאובה

ביוגרפיה

מיכאל טאובה נולד בשנת 1890 לאליהו ולאידה בת יהודה קריש בלודז' שבפולין הרוסית למשפחה מוזיקלית. אביו היה מוזיקאי, סבו מצד אביו היה כנר וסבו מצד אמו היה פסנתרן ומנצח נודע. בגיל שבע לימדו אביו נגינה בכינור, ולכלי זה הוסיף בהמשך גם פסנתר, חצוצרה, צ'לו, ויולה וקונטרבס. הוא הצטרף לתזמורת של אביו, החל להופיע כפסנתרן בגיל 15 וזמן קצר לאחר מכן החל ללמד נגינה בפסנתר. לאחר שסיים בית ספר עממי וגימנסיה בעירו,  יצא עם אחיו הבכור לאון בשנת 1910 לגרמניה, שם החל בשנת 1911 ללמוד בקונסרבטוריון של לייפציג. שם למד פסנתר, הרמוניה ותאוריה של המוזיקה. בשנה לאחר מכן שהה תקופות קצרות בפרנקפורט, באנגליה, בהאגן ובדויסבורג והגיע בתחילת 1914 לקלן. שם למד פסנתר, הלחנה ותזמור.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ להפסיק את לימודיו כיוון שהיה נתין פולני וככזה נאסר עליו להתגורר בעיר קלן, שנחשבה כיעד אסטרטגי. הוא עבר לבאד גודסברג הסמוכה ומצא משרה כמנצח.
במקביל הופיע כפסנתרן וכצ'לן ובהמשך זכה במשרת מנצח בתזמורת העירונית של בון. ב-1917 החל ללמד פסנתר בקונסרבטוריון של בון.
בתום המלחמה חידש את לימודיו בקלן ולמד ניצוח אצל הרמן אבנדרות.
בשנת 1923, בעקבות המלצתו של לאו בלך, התקבל באופרה של ברלין כקורפטיטור. שם הכיר את המנצח ברונו ולטר ושיתף פעולה עמו בשנים 1925-1929.
בשנת 1926 הקים תזמורת קאמרית מודרנית ומקהלה בברלין.
כמו כן, ארגן קונצרטים, הופיע כמנצח אורח בבתי אופרה ובאולמות קונצרטים ברחבי גרמניה וארגן אירועי מוזיקה לטובת מפעלים יהודיים וציוניים.
טאובה אף חיבר מוזיקה לכינור, פסנתר, מקהלה ותזמורת.
בשנת 1929 נישא לזמרת הסופרן אלזה יוליך (Juelich).
עם עליית הנאצים לשלטון ייסד את תזמורת האגודה היהודית לתרבות בברלין ושימש כמנצחה. בשנת 1934 הגיע לראשונה לארץ ישראל לסדרה של עשרה קונצרטים, הראשון שבהם ב-16 בדצמבר 1934, וזכה להצלחה רבה. בעקבותיה חזר לגרמניה במאי 1935, חיסל עסקיו שם ועלה לארץ והתיישב בתל אביב.
בעונת 1936-37 ניצח על התזמורת הארץ-ישראלית ובתקופת מלחמת העולם השנייה, כשהתזמורת לא יכלה להביא מנצחים מארצות חוץ, חלקו הוא וגיאורג זינגר ביניהם את הניצוח על כל הקונצרטים. בין השאר ניצח טאובה על קונצרטים לפני חיילי בנות הברית במצרים. בשנים שלאחר המלחמה ניצח על תזמורות באירופה, אך דחה הזמנות לנצח על תזמורת בחו"ל באופן קבוע. ב-1957 שב לראשונה לנצח בגרמניה, על הפילהרמונית של ברלין. בקונצרט נוגנה הסימפוניה מס' 1 של יוסף טל.
בשנת 1936 הקים עם אשתו אלזה יוליך-טאובה את "קונסרבטוריון מיכאל טאובה" בתל אביב. רוב מורי הקונסרבטוריון היו נגני התזמורת. טאובה לימד מקצועות רבים, בהם פסנתר, הרמוניה, תולדות המוזיקה, מוזיקה קאמרית וניצוח, וכן ניהל סטודיו לאופרה, תזמורת ומקהלת תלמידים. אלזה יוליך-טאובה לימדה זמרה.
בשנת 1955 הקים מיכאל טאובה את התזמורת הקאמרית רמת גן וניצח עליה במשך שנים אחדות. בשנת 1962 הזמין טאובה אצל מנחם אבידום את היצירה "סוויטה על שם באך" בשביל "חברת באך הישראלית" שניהל. היצירה בוצעה בניצוחו על ידי תזמורת קול ישראל. יוסף טל חיבר לטאובה ותזמורת רמת גן את "שאול בעין דור" (1955), שנועדה לביצוע קונצרטנטי בלבד. כן הזמין בשביל תזמורת רמת גן אצל יצחק סדאי את היצירה "ריצ'רקאר סימפוני" (1957).
בקיץ 1964 התאלמן מאשתו אלזה. לאחר מכן נישא בשנית, לרחל.
טאובה נפטר בשנת 1972 מהתקף לב, בסמוך למלאת לו 82. הותיר את אשתו רחל. נקבר בבית העלמין קריית שאול, לצד אשתו הראשונה.
עזבונו של טאובה נמסר לידי הארכיון למוזיקה ישראלית של אוניברסיטת תל אביב.
סטיב וייטמיר

סטיבן וייטמיר (באנגלית: Steven Whitmire, נולד ב-24 בספטמבר 1959) הוא בובנאי אמריקאי. הוא עובד בחברת ג'ים הנסון, בסדנאות שומשום ובאולפן החבובות של דיסני.

ביוגרפיה

וייטמיר נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. בילדותו, הוא הצהיר כי הוא מתעניין בבובנאות. הוא למד בבית ספר התיכון ברקמר, והכינוי שלו היה "קרמיט" בגלל העניין שלו בחבובות. הוא בנה גרסה גסה משלו של החבובות של הנסון.
וייטמיר הופיע לראשונה בטלוויזיה המקומית באטלנטה עם בובתו, אוטיס. הוא עבד עם בובות לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, ובסופו של דבר התקבל לעבודה. וייטמיר עובד על החבובות בשנת 1978. מאז וייטמיר נכנס לפרויקט החבובות והופיע בין היתר בסרטי החבובות בסרט המבוך, ובעוד כמה תוכניות טלוויזיה וסרטים של חברת ג'ים הנסון. 
החל משנת 1990, בעקבות מותו של ג'ים הנסון, וייטמיר מדבב שתי דמויות מרכזיות ומוכרות קרמיט הצפרדע ואריק. הדמויות המקוריות שלו בחבובות הן פו-פו, שפתיים, ריזו העכברוש, פפה מלך החסילונים ובין הארנב.
בעקבות מותו של ריצ'רד האנט והפרישה ממקצוע הבובנאות של ג'רי נלסון, וייטמיר קיבל גם את ביקר ואת סטטלר.
וייטמיר דיבב את קרמיט עד 2017, כאשר הוא פוטר בידי חברת דיסני בשיחת טלפון, התפקיד של קרמיט הועבר למאט ווגל.
דרז'נה

יהודי דרז'נה

מהמאה ה-16 קיים תיעוד לישיבת יהודים וקראים בדרז'נה, ובאמצע המאה ה-17 נפגעו אלו קשות מגייסות חמלניצקי. הקהילה היהודית הקטנה שנותרה ביישוב השתייכה באותה תקופה לקהילת אוסטראה. במהלך המאה ה-19 גדל מספר היהודים ביישוב. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. בשנת 1921 נמנו בעיירה 624 יהודים, כ-90% מתושביה. הם התפרנסו ממסחר ומתעשייה זעירה, משלוש טחנות קמח וממפעל לייצור לבנים. באוגוסט 1936 שרפו אוקראינים כ-30 בתים של יהודים בעיירה.
עם סיפוח העיירה לברית המועצות בתחילת מלחמת העולם השנייה, נסגרו בה כל המוסדות היהודיים. ב-28 ביוני 1941, בראשית מבצע ברברוסה, נכנסו לעיירה הגרמנים, ורצחו בה קבוצת גברים יהודים. לאחר מכן, הוקם בעיירה יודנרט, ויהודי העיירה צוו לשאת סרט זרוע עם מגן דוד, ולעבוד בעבודות כפייה. בראשית אוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו, בו רוכזו יהודי העיירה לצד יהודי כפרי הסביבה.
ב-22 באוגוסט 1942 נלקחו כל יהודי הגטו ביחד עם יהודי אוסובה וישקה לבורות ירי, ונרצחו בהם. יהודים בודדים הצליחו להימלט מהאקציה, ולשרוד ביערות הסביבה. ב-5 בפברואר 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
שטח חסות רוס

היסטוריה

הממשלה הבריטית הכריזה על שליטתה באזור בשנת 1923 והעבירה אותו לניהולה של ניו זילנד. הן ארצות הברית והן רוסיה אינן מכירות בהכרזה על השליטה בטריטוריה, ובהתאם לאמנת אנטארקטיקה הוחלט שלא להחליט בשאלה.

ממשל

המושל הכללי של ניו זילנד מכהן גם כמושל הטריטוריה. מדי שנה המושל ממנה את גופי השלטון של שטח החסות.

גאוגרפיה

שטח החסות כולל בשטחו את אדמת ויקטוריה ומרבית מדף הקרח רוס, וכן את האי רוס, האי סקוט, האי רוזוולט ואיי באלני. בשטח החסות נמצאים הבסיסים המדעיים בסיס סקוט (ניו זילנד) ותחנת מקמרדו (ארצות הברית). פרט לשני בסיסים אלה אין התיישבויות קבע בשטח החסות.
ארגון גרינפיס הפעיל בשטח החסות, על האי רוס, תחנה שנקראה בסיס וורלד פארק בין השנים 1987–1992. מהיות הארגון ארגון לא ממשלתי, לא הוענק לו כל סיוע בהתאם לאמנת אנטארקטיקה.

תחבורה

בשטח החסות מסלול נחיתה עשוי שלג בשדה ויליאמס, וכן, בהתאם לעונות השנה, שני מסלולי נחיתה עשויים קרח.

ספרות

שטח חסות רוס מוזכר בשירה של הזמרת אניה - זרם האורינוקו, בו הוא משמש בכפל משמעות.

בולי דואר

במקור, שם שטח החסות היה ארץ אדוארד השביעי - שם שעדיין בשימוש לאזור הנמצא סביב כף קולבק במערב מדף הקרח. בשנת 1908 הונפקו 23,492 בולים לרגל משלחת הסקר הבריטית לאנטארקטיקה הנושאים שם ארץ זו.
מאוחר יותר, מששונה שם שטח החסות, הונפקו בולים תחת השם החדש. הוצאת הבולים הופסקה בשנת 1987 כחלק מייעול דואר ניו זילנד אולם בשל הביקוש החלו שוב להנפיק בולים בשנת 1994.

דגל

רשמית, דגל ניו זילנד משמש כדגל הרשמי של שטח החסות. ג'יימס דיגנן עיצב עבור שטח החסות דגל אשר טרם קיבל מעמד רשמי, אולם הונף מספר פעמים בשטח החסות. דגל זה זהה לדגל ניו זילנד, למעט הרקע הבהיר יותר, המסמל את צבע מדף הקרח שבשטח.
ים הפוריות

ים הפוריות (בלטינית: Mare Fecunditatis - "מארה פקונדיטאטיס") הוא ים ירחי המצוי על פני הירח. קוטרו 840 ק"מ.
בדומה לימות ירחיות אחרות - אין מדובר בים אלא בעמק המכוסה בזלת.
ים הפוריות נוצר בעידן הפרה-נקטריאני של הירח (בעוד שהרמות הנמצאות סביבות נוצרו בעידן הנקטריאני. שכבת הבזלת המכסה את ים הפוריות נוצרה בעידן האימבריאני העילי. שכבת בזלת זו דקה ביחס לימות אחרות (ובהם ים השלווה וים המשברים).
בקצה המזרחי של ים הפוריות מצוי מכתש פגיעה בשם מכתש לנגרנוס. במרכז ים הפוריות מצויים המכתשים מסייר A ו-B.
בגבול המזרחי של ים הפוריות מצוי מפרץ ההצלחה.
שמו של ים הפוריות ניתן לו בשנת 1935.
אדם סימונזון

ד"ר אדם סימונזון (12 בנובמבר 1908 – 12 ביוני 1983) היה מחנך, סופר ומחזאי ישראלי.

קורות חיים

סימונזון נולד בשנת 1908 בברלין בירת גרמניה, בנם של ד"ר אמיל סימונזון, הרופא המייעץ של הרצל, וואלי סימונזון לבית קספרי. למד באוניברסיטת ברלין וב-1933 הוענק לו תואר דוקטור. לאחר תום לימודיו עבד עם הצוות שהקים את מפעל "עליית הנוער" בראשות רחה פראייר.
בשנת 1934 עלה סימונזון לארץ ישראל עם קבוצת הנוער הראשונה ששלחה "עליית הנוער" לעין חרוד והצטרף להכשרת שער הנגב, ששכנה ליד המושבה גדרה. בשנים אלה החליט להפוך למורה לעברית על מנת לסייע לעולים החדשים, לשם כך עבר לירושלים ולמד בסמינר בית הכרם ע"ש דוד ילין. עם תום לימודיו נסע לאנגליה ללמוד אנגלית, ולאחר מכן שב להכשרת שער הנגב, אשר התיישבה בקיבוץ כפר סאלד שבגליל העליון. הוא שהה בה 1947. בשנת 1948 עבר להתגורר בתל אביב, והיה מפקח חינוכי במוסדות "עליית הנוער".
במהלך שנות עבודתו כתב ספרי לימוד להוראת השפה והתרבות העברית. 
עם פרישתו לגמלאות החל בכתיבת מחזות, ובהם "השליח" (מחזה העוסק בפרשת קסטנר); "צער חינם" (מחזה העוסק בילדות תימניות שאולצו להינשא בגיל צעיר מאוד לגבר מבוגר); "המחזה"; ו"בעל המאה".

משפחתו

אדם סימונזון היה נשוי עד מותו לשרה (1919–1993), ואב לשתי בנות ובן: זיוית אברמסון, דניה אנזנברג ואיתמר סימונסון.
חוות ההכשרה בגרוכוב

חוות ההכשרה בגְרוֹכוֹב (קרויה גם קיבוץ גרוכוב) הייתה חווה חקלאית בכפר גרוכוב  שליד ורשה בירת פולין שנוסדה על ידי תנועת החלוץ ב-1919 ושימשה את תנועת דרור ואת החלוץ הצעיר להכשרת בני נוער לעבודה חקלאית לקראת העלייה לארץ ישראל. חווה זו הייתה המוסד הגדול והידוע ביותר שהכין יהודים להגירה לארץ ישראל. חשיבותה חרגה מעבר למטרותיה הסוציאליסטיות-ציוניות מאחר שהייתה הבסיס להקמת הארגון היהודי הלוחם שהיה ממובילי מרד גטו ורשה. כיום משמשים שרידי החווה כנקודת ביקור היסטורית למשלחות נוער של תנועת הנוער העובד והלומד במסעם לגילוי שורשי המהפכה הציונית.

רקע היסטורי

מתחילת המאה ה-20 שאפה התנועה הציונית להכשיר את הנוער היהודי בתפוצות לקראת הרחבת ההתיישבות החקלאית בארץ. לשם כך שלחו הקיבוצים בארץ ישראל שליחים לאירופה על מנת להקים חוות הכשרה חקלאיות אליהן הגיעו צעירים יהודים כדי לעבוד בחקלאות ולהתכונן לעליה. חוות כאלו הוקמו בסביבות הערים בנדין, לודז', וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוכובה, ראדום, קרקוב וורשה. אחת מהן הייתה החווה שהוקמה בכפר גרוכוב (Grochów) שממזרח לוורשה בירת פולין (כיום פרוור של העיר).

מורשתה של החווה

חוות ההכשרה בגרוכוב הייתה אחת מחוות רבות שבהן הוכשר הנוער החלוצי, אך היא הפכה סמל לפרק חשוב בהיסטוריה של תנועות הנוער הציוניות.
עם השנים הוקמו שיכונים על שדות החווה ורק בניין לבנים אדום נותר ממנה והפך לנקודת ציון לביקור משלחות של תנועת הנוער העובד והלומד. ב-2011 נהרס בניין זה על ידי חברת בנייה ובעקבות כך פנו נציגי תנועות הנוער לרשויות המקומיות להציב במקום לוח זיכרון לחווה.
חווית השהות בחווה השאירה רישומה על האנשים שעברו בה:
היו בפולין מקומות רבים שבהם למד נוער יהודי את עבודת האדמה. אחד מהם היה גרוכוב ליד וורשה, ששם נמצאה מושבה יהודית לדוגמא, "קבוצה" במלוא מובן המילה. נערות המקום - בנות רבנים וסוחרים – חלבו פרות, עיבדו את האדמה ודיברו עברית בהגייה ספרדית. בני ישיבה לשעבר עידרו את האדמה וזרעו זרעים, תוך הפגנת כישורים נרחבים וידע חקלאי. הגיעו לכאן צעירים מגליציה, ליטא, וְייֶלְקוֹפּולסקה, אוקראינה, וכולם חיו בצוותא ובאחווה. בכל המושבות הללו האידיאלים הסוציאליסטיים והיהודיים היו למציאות
— יצחק בשביס זינגר בעיתון היידי הניו-יורקי "פאָרווערטס", 1944
הקיבוץ היה אותה שעה הפינה החמה בתוך יוון החשיכה והניוון שהשתרע סביבנו...לא נעדרו גם ויכוחים סוערים בשאלות העומדות ברומו של עולם. ופעמים, בשעות הקשות ביותר, התרוננה השירה ועלתה, התלקח המחול והחבורה התלכדה בהורה גועשת
— צביה לובטקין לאחר ביקור בחווה
ב-1976 נכתב ספר מקיף על החווה בשם "בשדמות גרוכוב".

אנשי החווה

בתקופת פעילותה עבדו בחווה בכל עת כ-220 חברים וחברות ורבים מהם שהשלימו את הכשרתם החקלאית עלו ארצה והשתלבו בהתיישבות העובדת. רבים אחרים נשארו במקום ומצאו את מותם במרד גטו ורשה.
עם האנשים ששהו בחווה נמנים יצחק (אנטק) צוקרמן, צבי נצר, שמחה בלאס, יצחק קצנלסון, אפרים שמאראגד, יוסף הפטמן, שרה כפרי ועוד.

מיקום החווה

החווה הוקמה במרחב שבין רחוב פוסטלינקה (Pustelnicka) מצפון, סולג'קובסקה (Sulejkowska) מדרום, טרנוויצ'קה (Tarnowiecka) ממערב וויטולינסקה (Witolińska) ממזרח. הבית האדום ממוקם מול רחוב ויטולינסקה (Witolińska) מספר 7 ורחוב ירוצ'ינסקה (Jarocinska) מספר 1.
קורלנד

קורלנד (אנגלית: Courland; לטבית: Kurzeme; אסטונית: Kuramaa; ליטאית: Kuršas; פולנית: Kurlandia; גרמנית: Kurland; רוסית: Курляндия; בתעתיק לטיני: Kurlyandiya) הוא מחוז היסטורי שהתקיים בעבר על שטח הנמצא כיום בתחומי לטביה. הוא היווה מחוז של המסדר הטבטוני (1200-1560), דוכסות קורלנד וסמיגליה שהיה פייף של האיחוד הפולני-ליטאי (1560-1795) ומחוז בקיסרות רוסיה (1795-1918).

במלחמת העולם הראשונה

בסתיו 1915 נכבשה קורלנד על ידי האימפריה הגרמנית מידי האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-3 במרץ 1918 הקימו הגרמנים את דוכסות קורלנד וסמיגליה. דוכסות זו נשלטה למעשה על ידי הקיסר הגרמני וילהלם השני שהוכרז כדוכס האזור.
עם סיום המלחמה ותבוסת גרמניה, הוקמה לטביה (18 בנובמבר 1918). קורלנד הפכה לחלק מן המדינה החדשה.

במלחמת העולם השנייה

ב-1940 סופחה לטביה לברית המועצות ועימה קורלנד. במהלך מבצע ברברוסה (1941) נכבשה קורלנד על ידי הגרמנים בשנית. באוגוסט 1944, לקראת סיומה של מבצע בגרטיון, בה כמעט חוסלה קבוצת ארמיות מרכז, נותרו כ-200,000 חיילים גרמנים של קבוצת ארמיות צפון מכותרים באזור קורלנד והיינץ גודריאן ביקש מאדולף היטלר רשות לפנותם לגרמניה. היטלר סירב לבקשה כיוון שהוא האמין שכיס קורלנד חיוני לשמירה על בסיסי הצוללות הגרמניים בחוף הבלטי. קבוצת ארמיות צפון נותרה בכיס קורלנד עד סיום המלחמה. כיס קורלנד כותר על ידי הרוסים ממזרח ומדרום כאשר ממערב הצי הסובייטי חסם את נתיב הנסיגה הימי. ב-15 בינואר 1945 נוסדה קבוצת ארמיות קורלנד משרידי קבוצת ארמיות צפון שנותרו בכיס קורלנד תחת פיקודו של לותר רנדוליץ. ב-8 במאי 1945 נכנעו הכוחות בכיס קורלנד שהיו בפיקוד קרל הילפרט. 200,000 חיילי כיס קורלנד (31 דיוויזיות) נשלחו למזרח למחנות המאסר הסובייטים. רובם הגדול לא חזר מעולם משם.

לאחר מלחמת העולם השנייה

עם התפרקותה של ברית המועצות, הפך חצי האי קורלנד לחלק בלתי תלוי של לטביה. על אף שקורלנד אינה ישות מנהלית כיום, אזור התכנון של קורלנד (Kurzeme), בעל שטח של 13,596 קמ"ר ואוכלוסייה בגודל של 301,621 איש נכון לשנת 2008, כוללת את רוב האזור המסורתי. שאר קורלנד הוא חלק מאזורי התכנון של ריגה וסניגליה (Zemgale).

יהודי קורלנד

במהלך מלחמת העולם הראשונה גרשו השלטונות את יהודי קורלנד, שמנו כ-25,000 נפש, רובם בעלי בתים קטנים, סוחרים ובעלי מלאכה. בתחילת 1918 נבחר ועד של יהודי קורלנד, בהשתתפות הרב מרדכי נורוק, שפעל אצל השלטונות הגרמניים לאפשר את חזרת היהודים לקורלנד.
דן סממה

דן סממה (22 במאי 1948 – 22 בפברואר 2009) היה עיתונאי ישראלי ומעורכי מבט לחדשות בערוץ הראשון.

ביוגרפיה

סממה נולד בתוניסיה, ועלה ארצה עם משפחתו בשנת 1959. אביו, אנדריי סממה, היה מנהל מחלקת החדשות בצרפתית בקול ישראל, כתב ברדיו צרפת וכתב העיתון הצרפתי "לה מונד".
סממה עבד ברשות השידור במשך כ-35 שנה. הוא הצטרף לטלוויזיה הישראלית בשנת 1972, לאחר שסיים לימודי טלוויזיה בפריז. בין השאר שימש ככתב לענייני משפט, כתב משטרה, כתב בכנסת וכתב צבאי – תפקיד שאותו מילא בזמן מלחמת לבנון הראשונה. בשנים שלאחר מכן שימש גם כעורך חדשות, וערך את מהדורות "יומן השבוע" ו"מבט".
סממה התפרסם כאשר הביא לראשונה את קולות המחאה של חיילי צה"ל נגד מלחמת לבנון הראשונה. בכתבת טלוויזיה שהכין, נראו חיילי מילואים שרים למנגינת "רד אלינו אווירון", שיר ילדים שמילותיו הן "רד אלינו אווירון, קח אותנו למרום...". במקומן של המילים המקוריות, החיילים שרו: "רד אלינו אווירון, קח אותנו ללבנון, נילחם בשביל שרון ונחזור בתוך ארון". הכתבה עוררה סערה פוליטית וציבורית, וסימנה את תחילת המחאה נגד מלחמת לבנון. נוסף על כך, היה סממה הכתב הישראלי הראשון ששידר מפטרה שבירדן, עוד בטרם נחתם הסכם השלום עמה.
בתקופת העלייה הגדולה של יהודי חבר המדינות, היה כתב לענייני עלייה ונשלח לבקר בקהילות היהודיות ברוסיה ובאזרבייג'ן. בשנים 1985–1984 קיבל חופשה מהטלוויזיה הישראלית על מנת לשמש כשליח קרן היסוד באנגליה.
בשנת 2003 היה שליח רשות השידור לעיראק בזמן מלחמת המפרץ השנייה. במהלך שליחותו נעצר על ידי הצבא האמריקאי בחשד לריגול וגורש בחזרה לישראל. בנוסף לעבודתו ברשות השידור, הוא עסק גם בהוראת עיתונאות ובמתן הרצאות בנושאי תקשורת
ונושאים מדיניים.
ב-2007 פרש מעבודתו ברשות השידור, וב-22 בפברואר 2009 נפטר בגיל 60 כתוצאה מסרטן הריאה. הותיר אחריו שלוש בנות ושני נכדים. נטמן בקיבוץ עינת.
חמש המשפחות

"חמש המשפחות" הוא כינוי לחמש משפחות פשע איטלקיות-אמריקאיות, השולטות בפשע המאורגן בארצות הברית מאז שנת 1931. חמש המשפחות יושבות בעיר ניו יורק, ונחשבות למוקד כוחה של המאפיה האיטלקית בארצות הברית.

הקמה

בקיץ 1931, לאחר רצח ג'וזפה מסרייה במהלך שסימן את סוף מלחמת הקסטלמרים, הבין הבוס סלבטורה מרנזנו שכדי לשמור על יציבות יש צורך בהקמת מסגרת מסודרת שתפעל ותתנהל כמו המאפיה בסיציליה. בנוסף, החליט מרנזנו ליצור את מבנה המאפיה האמריקאית כמו שהיא מוכרת כיום: בוס, סגן, קונסיליירי (יועץ), קאפו וחיילים. לעצמו הוא נתן התואר "Capo di tutti capi" - בוס כל הבוסים.
חצי שנה בלבד לאחר רצח מסרייה וסיום מלחמת הקסטלמרים, נרצח מרנזנו על ידי אנשיהם של לאקי לוצ'יאנו ומאיר לנסקי. לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו ולנסקי להקים את מועצת המאפיה, שתפקידה היה להשליט סדר במשפחות, למנוע מלחמות ביניהן ולהפוך את המאפיה לארגון ממוסד כמו חבריהם בסיציליה. תחת קורת גג אחת ובחסות לוצ'יאנו, התאחדו חמש המשפחות מניו יורק שגיבש מרנזנו ביחד עם משפחות נוספות מכל רחבי ארצות הברית למוסד מאורגן ומסודר.

שמותיהם

הסגרת זהותן של חמש המשפחות מיוחסת לג'וזף ואלאצ'י שאחרי מעצרו ב-1959 הפך לסייען המשטרה. את שם המשפחה החמישית, קולומבו, קבעה המשטרה מאוחר יותר, כאשר ג'וזף קולומבו התמנה לראש המשפחה ב-1964.

משפט חמש המשפחות

"משפט חמש המשפחות" (או בשמו הרשמי .United States v. Anthony Salerno, et al) התקיים בין השנים 1985 ל-1986 והיה אחד ממשפטי המאפיה הגדולים בארצות הברית. במשפט נאשמו ראשי חמש משפחות הפשע, בהם אנתוני סלרנו ופול קסטלנו, ראשי משפחת גמבינו, קרמיין פרסיקו, ראש משפחת קולומבו, אנתוני קולרו, ראש משפחת לוקזה ופיליפ רסטלי, ראש משפחת בונאנו וכן חברים בכירים נוספים בחמש המשפחות והורשעו בעבירות על חוק RICO (החוק נגד פשע מאורגן) ונידונו לעונשי מאסר של 100 שנה לראשי המשפחות ו-45 לשותפים הזוטרים יותר. התובע הראשי במשפט היה רודולף ג'וליאני, לימים ראש עיריית ניו יורק.
תמונה קבוצתית עם אישה

תקציר העלילה

דורית (מיכל ינאי) היא חיילת המשרתת בבקעה ומתאהבת בקצין הגששים הבדווי סגן ראנם (ח'ליפה נאטור). היא מבקרת בשבט של ראנם ומתקבלת בשמחה על ידי בני משפחתו. האהבה פורחת ודורית מתעלמת מהתפרצויות זעם פתאומיות של ראנם. דורית מחליטה להתחתן, על אף התנגדותם של אמה (רוזינה קמבוס) ואביה (לופו ברקוביץ).
לאחר החתונה מתחיל ראנם להשתנות. הוא נעלם לתקופות ארוכות וכשהוא מגיע הוא מפעיל על דורית אלימות מילולית ופיזית קשה. דורית, אשר הפכה לאישה מוכה, הולכת לאמה וחוזרת שוב לראנם, עד שכעבור שנתיים היא מחליטה לעזוב אותו ושוכרת דירה בעיר אלא שאז מתברר לה שהיא בהריון.
בהמשך יולדת בת אך היא שבורה נפשית ובעצה אחת עם העובדת הסוציאלית (בתיה ברק), היא מחליטה לתת את הבת לאימוץ למרות התנגדותו של ראנם שנהרג אחר כך בתאונת דרכים.
אביה משדך לה קרוב משפחה מבוגר בשם ז'אק (אלכס מונטה) והיא עוברת לגור אתו בפריז. גם הנישואים האלה אומללים. גם ז'אק משתמש כלפיה באלימות מילולית והיא מתחמקת ממגע אתו. בהמשך דורית מתאשפזת בבית חולים ומתגלה גידול בחצוצרה שנכרת והיא מתבשרת שלא תוכל להביא עוד ילדים לעולם. זה מסיים את הנישואים האלה.
היא עוברת ללונדון ופוגשת שם מוזיקאי ישראלי צעיר ונאה בשם מתי (שרון אלכסנדר) והם מתחתנים. מתי מסתיר ממנה שהוא סובל ממניה דפרסיה ולאחר כמה התקפות קשות של מניה הוא מתאשפז במוסד פסיכיאטרי והם מתגרשים. דורית חוזרת ארצה וחושבת כל הזמן על בתה שמסרה לאימוץ. המפנה חל כשהבת, בגיל 24, מבקשת לפתוח את תיק האימוץ ונפגשת עם אמה הביולוגית.
בסיום הסרט מוצג מונולוג של האם האמיתית, אירית סלו, על תחושותיה כאם ועל יחסה לבתה יעל.
חורבת קציון

חורבת קציון (ח'רבת קציון במקור) היא אתר ארכאולוגי במזרח הגליל העליון, בו שכנה לפי הסברה העיר מתקופת המשנה והתלמוד קציון הנזכרת במקורות חז"ל.
החורבה שוכנת כשניים וחצי ק"מ ממערב למושב שדה אליעזר, על גבעה ברום של כ-400 מטרים מעל פני הים, ומצפון לה עובר נחל קציון, המתחבר לנחל דישון.
השם "קציון" נזכר בתלמוד הירושלמי כמקום מושבו של רבי יוחנן דקציון, הן במסכת ביצה (ה, ד) והן במסכת ברכות (ח, ז).
במרכז האתר שרידי בריכה גדולה, ולצדה מבנה ציבורי גדול (20 על 37 מ"ר), אשר נחקר עוד בידי ראשוני חוקרי הארץ במאה ה-19. במבנה ולצדיו פזורות אבני גזית גדולות ומעוצבות, וכן משקופים מעוטרים, כותרות ועמודים.
בשנת 1860 נתגלתה באתר אבן הקדשה ביוונית לכמה מקיסרי רומא החתומה בידי יהודים. על בסיס שמות הקיסרים שנמנו בכתובת היא תוארכה לשנת 197 לספירה.

לקריאה נוספת

חנה ודוד עמית, מראי מקום - לטייל עם המקורות בצפון הארץ, יד יצחק בן צבי, עמ' 174-173.
אליהו פיטלסון

קורות חיים

אליהו פיטלסון נולד בשנת 1903 בעיר אודסה שברוסיה. בגיל שנה וחצי עלה לארץ ישראל עם משפחתו אך ללא אביו, שנותר באודסה כדי להמשיך ולפרנס את המשפחה והצטרף שנה מאוחר יותר. המשפחה התיישבה תחילה ביבנאל, אך תוך זמן קצר עברה לזכרון יעקב, שם עבדה אמו כמיילדת בבית החולים המקומי, ובה גדל והתחנך. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי בזכרון יעקב בשנת 1917, החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה וב-1920 היה לאחד מבוגריו הראשונים (תעודת הגמר שקיבל הייתה מספר 15 של המוסד).
עם סיום לימודיו החל לעבוד, כמו אביו, בחברת פיק"א כעוזר למודד בייבוש ביצות כבארה שהשתרעו במישור חוף הכרמל. במקביל למד צרפתית והתכונן ללימודי הנדסה בבלגיה. ב-1922 נסע ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת גנט שבבלגיה, בה סיים את לימודיו ב-1926. במהלך לימודיו נשא לאישה את טובה, ילידת הארץ ובת למשפחת פרידלנד שעלתה לארץ ישראל עוד בשנת 1858. עם סיום לימודיו עברו בני הזוג לפריז, ולאחר שנה שבו לארץ ישראל והשתקעו בירושלים.
פיטלסון הקים את חברת "מדבן" שהתמחתה במדידה ובנייה, ובה היה שותף עם המהנדס והמודד מורנו מיוחס, ובשיתוף מקצועי עם משרד האדריכלים של דב כרמי. יחד תכננו והקימו עשרות בנייני ציבור ומגורים בירושלים ובתל אביב. רבים מהם שנבנו בשנות ה-30 בסגנון הבינלאומי זכו להערכה ופרסום בכתבי עת מקצועיים. בין המבנים שבנתה החברה בירושלים: בניין המשרדים "בית האחים דוד" במפגש הרחובות קרן היסוד וז'בוטינסקי, בית זילברשטיין ברחוב הפלמ"ח 10, בית אלישר ברחוב רמב"ן, "בנייני הארמנים" ברחוב שלומציון המלכה, בניין מגורים ומסחר בפינת רחוב כורש ורחוב שלמה המלך שנבנה עבור הארמנים בשיתוף האדריכל דוד אנטול ברוצקוס.
בשנת 1941, עת פעילות הבנייה הפרטית בארץ הצטמצמה בגלל מלחמת העולם השנייה, הקים יחד עם משפחת קבלנים ערבית מבית לחם חברה קבלנית לבניין. החברה ביצעה עבודות רבות עבור הצבא הבריטי ובכלל זה הקמת מחסני צבא ליד חיפה, מסלולים בשדה התעופה ברמת דוד ובתי החולים הצבאיים במושבה הגרמנית בחיפה ובכפר ביל"ו.
פיטלסון התנדב לארגון ההגנה החל מ-1929. עמד בראש "קלוב התעופה" בירושלים, שנועד לקרב צעירים לתחום התעופה. בהמשך שימש בתפקיד קצין אפסנאות של מחוז ירושלים ובתפקיד זה שרת עד תום מלחמת העצמאות, אז השתחרר מצה"ל בדרגת סרן. ב-1949 חידש את פעילות חברת "מדבן" בשותפות חדשה עם בכור שוקרי כליפא. במסגרת זו המשיך, בעזרת הניסיון שרכש כקבלן, בביצוע עבודות של בנייני ציבור כמו בית הספר המקצועי על שם ברנדייס, בית החולים לחולי נפש בגבעת שאול ומבני תעשייה ומלאכה בשכונת מקור ברוך.
פיטלסון נפטר בירושלים ב-1974 והובא למנוחות לצד אשתו טובה בהר המנוחות. הותיר אחריו בן, האדריכל יונה פיטלסון, ובת, עדנא ורטהים.