google/wiki40b huggingface dataset:
ג'יימס פיקנס

תחילת דרכו

פיקנס נולד בקליבלנד, אוהיו. פיקנס הוא אפריקני-אמריקאי. הוא החל לשחק בהיותו סטודנט באוניברסיטת באולינג גרין סטייט. התפקיד הראשון שלו היה בהפקה של "עניין של בחירה" מאת צ'אק גורדון. פיקנס קיבל תואר ראשון באומנות מאוניברסיטת באולינג גרין סטייט ב-1976.

קריירה

פיקנס החל את קריירת המשחק המקצועית שלו בתיאטרון "Roundabout" בעיר ניו יורק, שם שיחק את וולטר לי במחזה "A Raisin in the Sun". ב-1981, הופיע פיקנס לצד דנזל וושינגטון וסמואל ל. ג'קסון בהפקה למחזה בשם "A Soldier's Play".
ב-1990, פיקנס עבר לחוף המערבי של ארצות הברית והחל את הקריירה ההוליוודית שלו, בגילום דמותו של זאק אדוארדס באופרת הסבון "עולם אחר" בשנים 1986 עד 1990. הוא שיחק בתפקיד סגן המנהל אלווין קרש בסדרה תיקים באפלה, וכן בסדרות תרגיע, הבית הלבן, רוזאן, בוורלי הילס 90210, ג'אג ועמוק באדמה.
ב-2002, הופיע פיקנס בתפקיד אורח בסרט דרקון אדום בתור הווטרינר של גן החיות.
ב-28 בפברואר 2007, במופע צדקה של שחקנים רבים ששמו "מתנת השלום" בתיאטרון של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, גילם פיקנס גבר שחווה בחייו דברים שיובילו אותו להתנדב בתנועת השלום, שם הוא שיחק לצד השחקנים אדוארד אסנר, ברברה ביין, אמי ברנמן, וונדי מאליק וג'ורג' קו. המחזה קורא לקבל את החלטת בית הנבחרים של ארצות הברית, המבקש להקים "מחלקה לשלום" בממשלת ארצות הברית, שימומן על ידי 2 אחוזים מהתקציב השנתי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
ב-2005 פיקנס נבחר לגלם את ד"ר ריצ'רד וובר בסדרת הדרמה הרפואית של רשת ABC, האנטומיה של גריי.

חיים אישיים

פיקנס נשוי לג'ינה טיילור, חברה לשעבר ב-Musique. לזוג יש שני ילדים. בשעות הפנאי של פיקנס, ניתן למצוא אותו רוכב על סוסים. הוא חבר באגודת הרכיבה על סוסים של ארצות הברית והוא מתחרה באירועים שמתקיימים במדינה. הוא בעלים של סוס הקווטר אמריקאי בשם סמוקי.
ילדיו של ג'יימס, קארל וגווין פיקנס, שניהם בעלי קריירה בעסקי שעשועים. בנו קארל הוא רקדן היפ הופ וניתן לראות אותו בהופעות טלוויזיה שונות. אביו של ג'יימס, עבד בעיר קליבלנד.
Go Fish

העלילה

מקס היא סטודנטית לסבית המתגוררת בשיקגו, ומזה עשרה חודשים לא קיימה יחסי מין. היא, ושותפתה לדירה קיה, פוגשות במקרה את אלי, היפית ארוכת צמות. מקס לא מגלה עניין באלי, אך הן הולכות ביחד לסרט, ואחריו, הן מתנשקות. אך הרגע נקטע כאשר קייט, איתה אלי מנהלת מערכת יחסים "לונג דיסטנס" במשך שנתיים, מתקשרת.
כשאלי מבינה שמקס חושבת שהיא תקועה בשנות השישים, היא מסתפרת ונפטרת מצמתה, ונותרת עם תספורת בוצ'ית קצרה. כשהיא נתקלת במקס בחנות ספרים, זו לא מזהה אותה. 
בינתיים, קיה מנסה לעזור לחברתה אווי, לטינה לסבית בארון, החיה עם אמה ויוצאת עם ג'וניור. כשג'וניור רואה את אווי בבר לסביות, הוא מספר לאמה וזו זורקת אותה מהבית. אווי עוברת לגור עם מקס וקיה. החברה החמישית - דריה, שותפתה של אלי - מכעיסה את הקהילה הלסבית כאשר היא מחליטה לשכב עם גבר. 
אלי ודריה מזמינות את החברות לארוחת ערב חגיגית בביתן, ואחרי משחק מעולם לא (never), מקס ואלי שוב מתקרבות, ומתנשקות. הן שומרות על קשר טלפוני, במהלכו מספרת אלי למקס שיחסיה עם קייט הסתיימו. הן קובעות לצאת לדייט שני, אך הן לא יוצאות מהבית. מקס גוזרת לאלי את הציפורניים, ומתפתח משחק מקדים שלאחריו הן מקיימות יחסי מין. הסרט מסתיים בסצנות המתארות את יחסיהן המתמשכים של הזוג.
שי אבוחצירה

ביוגרפיה

אבוחצירה, בן לאליהו ונלי, נולד בקריית אתא, שם גדל והתחנך. אבוחצירה הוא הבן הרביעי במשפחתו ולו שלוש אחיות. את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון רוגוזין בעיר.
אבוחצירה נשוי לניצן ואב לשניים, מתגורר בשכונת נאות פרס בחיפה.

פעילות ציבורית

לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בשלהי 2008, הקים אבוחצירה, יחד עם גרעין מייסד של פעילי ציבור צעירים, את רשימת צעירי חיפה שהתמודדה על מקום במועצת העיר חיפה כרשימה על מפלגתית. הרשימה נחלה הצלחה והצליחה להשיג שני מנדטים. במסגרת ההסכם הקואליציוני שנחתם עם רשימתו של ראש העיר הנבחר, יונה יהב, סוכם כי אבוחצירה יכהן כסגן ראש העיר ברוטציה וכמחזיק תיק הצעירים במועצת העיר.
בחודש מאי 2011 החל אבוחצירה לכהן כסגן ראש העיר בפועל. בחודש מאי 2012 נבחר לנהל את סניף מפלגת יש עתיד במחוז חיפה, ולעמוד בראש הרשימה המשותפת של המפלגה וצעירי חיפה.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בשלהי 2013, זכתה הרשימה המשותפת ב-3 מנדטים, ואבוחצירה נתמנה לכהן כסגן ראש העיר בפועל ומחזיק תיק החינוך. בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בשלהי 2018, התמודד עם רשימתו יחד עם ראש העיר יונה יהב, כמספר 2 ברשימת "יונה יהב וצעירי חיפה", אולם אלה הפסידו בבחירות ולאחר הבחירות פינה יונה יהב את מקומו במועצת העיר ואבוחצירה הפך לראש הרשימה ובחר לשרת את הציבור מהאופוזיציה.
לימודי תעודה

לימודי תעודה (או לימודי חוץ) הם לימודים המקנים תעודה המעידה על השכלה על תיכונית. ברוב המקרים זהו תואר אקדמי זוטר המוענק על ידי מוסדות להשכלה גבוהה לבוגרי מסלולים שאינם מזכים בתואר ראשון, אולם יש גם גופים אחרים הזכאים להעניק תעודה זו.
מקרה פרטי של לימודי תעודה בישראל הם לימודי המשך, המיועדים לבעלי תואר ראשון שמעוניינים להתמקצע בתחומם או בתחום אחר מבלי להדרש לכל הדרישות הפורמליות לתואר שני. דוגמאות: לימודי תעודה במנהל עסקים ובניתוח מערכות מידע.
בקטגוריית לימודי תעודה נכנסים גם לימודים שאינם קשורים לאקדמיה אבל מקנים ללומד מקצוע עם הסמכה. לדוגמה לימודי צילום המכשירים צלמים מקצועיים, לימודי שוק ההון במגוון תחומים, לימודי נדל"ן למי שמבקש להיות מתווך נדל"ן או לעסוק ביזמות נדל"ן. בדרך כלל ניתן לשלב לימודי תעודה במקביל לעבודה משום שבדרך כלל הם מתקיימים בשעות הערב. 
בצפון אמריקה, תואר זה נקרא "Associate's Degree" ומוענק על ידי אוניברסיטאות, מכללות ומכללות קהילתיות. בארצות הברית הוא ניתן לבוגרי תוכנית לימוד אשר נמשכת בדרך כלל שנתיים. כך, חלק מהמכללות בארצות הברית מאפשרות לתלמידיהם ללמוד מקצועות כללים ברמה של אוניברסיטה ללא התמחות במסגרת תואר זה. מכיוון שאת הנקודות האקדמיות ניתן להמיר בהמשך, תלמידים רבים בצפון אמריקה בוחרים ללכת ללימודי תעודה במכללה הקהילתית (Community college) במשך שנתיים (זול בהרבה מללמוד את השנתיים הראשונות באוניברסיטאות או במכללות, יותר קרוב לבית של ההורים ומשום כך הם יכולים להמשיך לגור עם ההורים ולחסוך בהוצאות) כאשר בתום השנתיים אם הנקודות שצברו נחשבות הם מסוגלים להשלים את לימודיהם לתואר ראשון באחת המכללות או האוניברסיטאות אם יתקבלו לשם.
בבריטניה תואר זה נקרא "Foundation Degree" ונועד בעיקר לתת לאנשים עובדים הזדמנות לקבל הכרה בידע אותו צברו במהלך חייהם המקצועיים.
פנמה סיטי

היסטוריה

העיר נוסדה ב-15 באוגוסט 1519, בידי הקונקיסטאדור הספרדי פדרו אריאס דָוִילה (פֵּדרָאריָאס), והייתה היישוב הקולוניאלי הראשון לחופי האוקיינוס השקט. בזכות מיקומה הפכה בתוך זמן קצר לבסיס למסעות מחקר וכיבוש בפרו, וכן תחנת-מעבר למטעני זהב וכסף בנתיב מאמריקה לספרד. במשך השנים חלו עליות ומורדות במעמדה של פנמה בהתאם לשינוי בהיקפי הסחר והתנועה לאורך מצר פנמה.
ב-1539 ושוב ב-1563 פרצו בעיר שריפות גדולות שהרסו חלקים ניכרים ממנה. למרות זאת לא נבלמה התפתחותה של העיר, וב-1610 התגוררו בה לפחות 5000 תושבים, והיו בה בית-חולים, מנזרים, כנסיות וקתדרלה. באותה עת הייתה בין החשובות שבערים הספרדיות באמריקה.
במאה ה-17 סבלה העיר מפשיטות של שודדי ים וכן מהתקפות של ילידים אינדיאנים מאזור דריין, וכמו כן הוכתה ברעידת אדמה קטלנית ב-1620 ובשריפה נוספת, קשה מקודמותיה, שבה עלו באש הקתדרלה ומספר רב של בתים ומבני ציבור. באותה עת מנתה האוכלוסייה 8000 תושבים.
הגידול באוכלוסייה נמשך למרות האסונות, וב-1670 התגוררו בעיר כ-10,000 תושבים. בשנת 1671 נכבשה העיר על ידי כוח שמנה כ-1,400 פיראטים, בהנהגת הנרי מורגן. הפיראטים בזזו את העיר, שנשרפה לחלוטין. היא נבנתה מחדש בשנת 1673, במרחק של כ-8 ק"מ מהמיקום המקורי, אך לא חזרה במהרה לממדיה לפני החורבן.
באמצע המאה ה-19, בעקבות בנייתן של מסילות הרכבת בארצות הברית, עברו דרכה מאות אלפי בני אדם, והיא התרחבה במידה משמעותית.
בעקבות פתיחתה של תעלת פנמה בשנת 1914, הנוכחות האמריקנית באזור תרמה לצמצום פגיעתן של מחלות נפוצות, כמו למשל המלריה, ולהעלאת איכותם של מי השתייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגבירה ארצות הברית את נוכחותה בעיר במידה רבה, ותרמה לפיתוחה. מתקנים צבאיים שהוקמו באזור מנעו חופש תנועה מתושבים מקומיים עד לשנות השישים.
בשנות השבעים והשמונים נחשבה העיר למרכז בנקאי בינלאומי של הלבנות כספים. בדצמבר 1989, ארצות הברית פלשה לפנמה ולכדה את מנהיגה מנואל נורייגה, שהורשע בסחר בסמים. במהלך התקיפה, אחת השכונות בעיר נפגעה בשריפה, ושוקמה בסיוע אמריקני.

כלכלה

פנמה סיטי היא המרכז הכלכלי והפיננסי של פנמה. הכלכלה המקומית מסתמכת על בנקאות, מסחר ותיירות.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת פנמה, האוניברסיטה הטכנולוגית של פנמה והאוניברסיטה הקתולית סנטה מריה לה אנטיגואה, וכמו כן שלוחות של אוניברסיטאות שונות מארצות הברית, כמו אוניברסיטת אוקלהומה, אוניברסיטת לואיוויל ואוניברסיטת המדינה של פלורידה.

תחבורה

בפאתיה המזרחיים של העיר שוכן שדה התעופה הבינלאומי טוֹקוּמן (Tocumen), שדה התעופה הראשי במדינה. שדה תעופה קטן יותר, מרקוס חלברט (Marcos A. Gelabert), שהיה בעברו שדה תעופה צבאי אמריקני, משרת טיסות-פנים וטיסות בינלאומיות לטווחים קצרים.
הנמל הימי של העיר ממוקם בבלבואה (Balboa).
העיר מהווה את מוקד התחבורה היבשתית של פנמה, ונמצאת על הדרך המהירה המרכז אמריקנית מספר 1, שהיא חלק מן הכביש הפאן-אמריקאי. הדרך חוצה את תעלת פנמה בגשר האמריקות, המצוי קרוב לפתח התעלה. ב-2004 נבנה גשר נוסף, "גשר יובל המאה", מעט צפונה מהעיר, כדי לנקז חלק מצוואר הבקבוק שיצר גשר האמריקות.
התחבורה הציבורית הפנימית בעיר מבוססת על אוטובוסים, ומצויה בתהליך של שדרוג, שמתוכנן להסתיים ב-2009.
ב-8 באפריל 2014 נחנכה לראשונה בתום שנתיים של עבודות הרכבת התחתית הראשונה של פנמה סיטי.
טטיאנה דורונינה

חייה

טטיאנה דורונינה נולדה בלנינגרד. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה אביה גויס לצבא ומשפחתה נמלטה לעיירה באזור ירוסלבל. עוד לפני סיום בית הספר דורונינה ניסתה להתקבל ללימודי משחק, אך בהיעדר תעודת בגרות לא התקבלה. בשנת 1956 היא סיימה את קורס לימודי משחק בבית הספר ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. ביחד עם בעלה אולג בסילשווילי הם התקבלו להרכב של תיאטרון בעיר וולגוגרד. כבר לאחר שנה הם הצליחו לעבור ללנינגרד והחלו לשחק באחד מתיאטראות של העיר. 
בשנת 1959 גאורגי טובסטונוגוב הזמין את דורונינה ובעלה לתיאטרון הדרמה הגדול ודורוניה הייתה בין השחקניות הבולטות של התיאטרון. בשנת 1966 בעקבות בעלה החדש דורונינה עברה למוסקבה והתקבלה להתיאטרון האמנותי של מוסקבה. על במת תיאטרון זה דורונינה שיחקה עד לשנת 1971. בשנת 1971 השחקנית עברה לתיאטרון מאיאקובסקי. 
בשנת 1983, לפי הזמנת אולג יפרמוב דורונינה חזרה לתיאטרון האמנותי. בעקבות משבר חריף בתיאטרון זה בשנת 1987 התיאטרון התפצל ודורונינה מונתה למנהל אמנותי של התיאטרון החדש - התיאטרון האמנותי על שם גורקי. בתפקיד זה היא מכהנת עד היום.
במקביל להשתתפות בהצגות תיאטרון דורונינה הצטלמה בסרטים רבים. סרטו הראשון בהשתתפותה צולם עוד בשנת 1955. מספר פעמים (1967, 1968, 1973) דורונינה נבחרה לשחקנית השנה בברית המועצות. בסרטים המפורסמים שלה "שלוש צפצפות על פליושצ'יכה" ו"עוד פעם על אהבה" היא גילמה את התפקיד הראשי לצד אולג יפרמוב.
בשנת 1998 דורונינה פרסמה ספר אוטוביוגרפי, מהדורה שנייה יצאה לאור בשנת 2005.
דורונינה הייתה נשואה חמש פעמים והתגרשה מבעלה האחרון בשנת 1993.
מייבאך אקסלרו

מפרט

המכונית בעלת 700 כ"ס, מגיעה ל-351 קמ"ש ומאיצה מ-0 ל-100 ב-4.4 שניות.

מחיר ויוקרה

מייבאך אקסלרו, במחיר 8 מיליון דולר, היא המכונית היקרה ביותר אחרי פאגאני זונדה HP ברצ'טה שמחירה 16 מיליון דולר, יותר מ"קוניגסג" ccxr Trevita במקום השלישי, במחיר 4.8 מיליון דולר, "למבורגיני וננו" במקום הרביעי, ליייקאן הייפר-ספורט" במחיר 3.4 מיליון דולר, שממנה יוצרו 7 יחידות, ו"בוגאטי ויירון סופר-ספורט"  במחיר 2.6 מיליון דולר.
סרט מידה

סרט מידה (נקרא לפעמים מטר, רולטה או רולטקה. בעברית: מַגְלוּל) הוא סרגל גמיש הניתן לקיפול או גלילה, עשוי בדרך כלל סרט בד או מתכת ומשמש למדידת אורכים ומרחקים.
להבדיל מסרגל קשיח, סרט המידה במצבו המקופל או המגולגל קטן וקומפקטי בהרבה מהאורך המרבי אותו הוא יכול למדוד. סרטי מידה נמצאים בשימוש אצל חייטים ותופרים, נגרים, מסגרים, קבלנים, בספורט ועוד.
בגלל גמישותו, דיוק המדידות שניתן לבצע בעזרתו מוגבל. השנתות המסומנות על סרט המידה כמעט לעולם לא מרוחקות פחות ממילימטר אחת מהשנייה כשמשתמשים בשיטה המטרית, או 1/32 מאינץ' אם משתמשים במערכת היחידות הבריטית. במקרים רבים דיוק המדידה נמוך מכך.

התפתחויות

עם התפתחות הטכנולוגיה, במקרים מסוימים משתמשים כיום במד טווח לייזר במקום בסרט מידה. שימוש זה נפוץ בייחוד בספורט, וכן על ידי מודדים וקבלני בניין. מד טווח לייזר בשימוש כסרט מידה מדויק ביותר, והמדידה מתבצעת תמיד בקו ישר. למכשירים אלו יש בדרך כלל תכונות נוספות, למשל היכולת לשמור תוצאות מדידות קודמות בזיכרון, וכן היכולת לכפול תוצאות של שתיים או שלוש מדידות, כדי להקל על חישוב שטחים ונפחים.
קרול בייקר

ביוגרפיה

בייקר נולדה בעיר ג'ונסטאון שבפנסילבניה למשפחה נוצרית קתולית, בתם של וירג'יניה ולויליאם ווטסון בייקר. הוריה נפרדו כאשר הייתה בת שמונה והיא גדלה עם אמה ואחותה וירג'יניה במחוז אלגני שבדרום המדינה.
לאחר שעברה עם משפחתה להתגורר בסיינט פיטרסברג היא למדה ב"מכללת סט. פיט ג'וניור", כשנה לאחר שהתחילה ללמוד הצטרפה בייקר לחברת ריקוד. בגיל 20 נסעה לניו יורק ללמוד משחק תחת חסותו של לי סטרסברג בבית ספר "אולפן השחקנים" שם הכירה את השחקנים ג'יימס דין ומרילין מונרו.

קריירת משחק

בייקר החלה את דרכה בתחום המשחק בסרטו של ג'ורג' סטיבנס "ענק" בתפקיד לוז בנדיקט הצעירה לצידה של הכוכבת אליזבת טיילור. בתחילת דרכה הופיעה בייקר בפרסומות ובברודוויי, שם שיחקה במחזה " All Summer Long" וצדה את עיניו של איליה קאזאן שליהק אותה בשנת 1956 לסרטו "בייבי דול" לתפקיד הצעירה הבתולה בייבי דול מייגן שיועד בתחילה לכוכבת הקולנוע מרילין מונרו. הופעה זו הייתה לפריצה הגדולה של בייקר והעניקה לה מועמדויות יוקרתיות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בעקבות המועמדות לאוסקר מעמדה של בייקר בהוליווד השתדרג והיא הופיעה בסוף שנות ה-50 במערבון של ויליאם ויילר "המדינה הגדולה" בתפקיד פטרישיה טריל ארוסתו של קפטן ג'יימס מקאיי (גרגורי פק) ובדרמה של וולטר לאנג "אבל לא בשבילי" בתפקיד המזכירה אלי בראון לצידו של קלארק גייבל.
בשנות ה-60 הייתה בייקר כוכבת המערבונים "כיצד נכבש המערב" בו שיחקה בתור איב פרסקוט ו"סתיו בצ'ייני" של ג'ון פורד שם שיחקה בתפקיד המורה דברה רייט. כמו כן שיחקה בייקר בדרמות "הפוליטיקאים" של אדוארד דמיטריק בתפקיד רינה מארלו ו ב"הארלו" בתפקיד כוכבת הקולנוע ג'ין הארלו.
בשנות ה-80 שיחקה בייקר בדרמות "עשבי פרא" בתור אנני אשתו של פרנסיס פילן (ג'ק ניקולסון), "כוכב 80" בתפקיד אמה של הדוגמנית הצעירה דורותי סטרטן (מריאל המינגוויי) ובסרט האימה "הצופה שביער" בתפקיד הלן קרטיס לצידה של בטי דייוויס.
את הופעותייה המפורסמות האחרונות בקריירה עשתה בייקר בקומדיה "שוטר בגן ילדים" בתפקיד אלינור אמו של נבל הסרט קאלן קריספ ובמותחן של דייוויד פינצ'ר "המשחק" לצידו של מייקל דאגלס.
פרשה רשמית ממשחק בשנת 2002.

חיים אישיים

מחוץ לתחום המשחק כתבה בייקר אוטוביוגרפיה על חייה "Baby Doll: An Autobiography" שיצאה בשנת 1983, בנוסף הוציאה לאור 2 ספרים "To Africa with Love" על שהותה באפריקה ואת הרומן "A Roman Tale".
בייקר נישאה 3 פעמים במהלך חייה: בגיל צעיר מאוד לפני שהייתה שחקנית ללואי ריטר ממנו התגרשה לאחר כשנה. בעלה השני הבמאי ומורה המשחק ג'ק גרפיין היה ניצול שואה ועבורו עברה בייקר תהליך גיור, לזוג נולדו 2 ילדים מנישואים אלו השחקנית זוכת פרס אמי בלנצ' בייקר והמלחין הרשל גרפיין. בייקר וגרפיין נפרדו לאחר 14 שנות נישואים.
בשנת 1978 נישאה לבעלה השלישי השחקן הבריטי דונלד ברטון ועברה להתגורר בלונדון, הם נשארו נשואים עד למותו של ברטון בשנת 2007.
על שמה של בייקר מצוי כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד וכמו כן גם כוכב בשדרת הכוכבים בפאלם ספרינגס.
אנרי וייטאן

יצירותיו של וייטאן

רוב יצירותיו של וייטאן נכתבו לכלי שבו ניגן בעצמו, כולל שבעה קונצ'רטי לכינור ותזמורת המנוגנים ברובם עד היום ומגוון יצירות סלוניות קצרות. בשנותיו האחרונות, כשנאלץ לוותר על הנגינה בכינור, החל לכתוב לכלים אחרים - שני קונצ'רטי לצ'לו ותזמורת, סונאטה לויולה ותזמורת ושלוש רביעיות מיתרים. עם זאת, הקונצ'רטי לכינור הם אלה המקנים לווייטאן מקום של כבוד בתולדות הכינור, כתומך חשוב באסכולה הפרנקו-בלגית של כלי זה. הקונצ'רטי שלו עצמו וביצועיו את הקונצ'רטי של בטהובן ומנדלסון (משל בטהובן ניגן גם את הסונאטות לכינור ורביעיות המיתרים) העצימו את הממד הקלאסי של רפרטואר הכינור, שנטה לווריאציות ופנטזיות על נושאים מתוך אופרות פופולריות, מבריקות מבחינה טכנית אך רדודות. וייטאן לא הסתפק מעולם בווירטואוזיות לשמה, שלא כאחדים מקודמיו.
ישו ותומא הקדוש

ישו ותומא הקדוש (באיטלקית: Incredulità di san Tommaso;‏ 1467-1483) הוא פסל ברונזה מאת הפסל האיטלקי אנדריאה דל ורוקיו.
הפסל תוכנן עבור הגומחה ה-14 בצדה המזרחי של כנסיית אורסנמיקלה ("גן מיכאל הקדוש") בפירנצה. הגומחה בכנסייה תוכננה בידי דונטלו עבור פסלו "לואיס הקדוש מטולוז" (St. Louis of Toulouse) משנת 1413. אולם, בעקבות מכירת הגומחה שבקיר הכנסייה לגילדת הסוחרים בעיר, הועבר פסלו של דונטלו לבזיליקת סנטה קרוצ'ה ואת מקומו תפס פסלו של ורוקיו, בהזמנת הגילדה. הסכום הכולל ששולם עבור הפסל היה 800 פלורינים. הדמויות הוצבו בגומחה ב"צום יוחנן המטביל", ב-21 ביוני 1483.
הפסל מתאר את המפגש בין ישו לבין תומא הקדוש, אחד משנים-עשר השליחים. על פי המתואר בבשורה על-פי יוחנן (20, 24-29), תומא פקפק בתחייתו של ישו ונזקק למשש את פצעיו כדי להאמין בכך. בחירת נושא כזה היוותה חידוש בפיסול שבכנסייה זו, בהציגה נושא בצורה נראטיבית וסיפורית. הדמויות בפסל נוצקו ללא גב, כיוון שהן מיועדות לצפייה רק מן החזית. אופן עשיית הדמויות מדגים את השפעת הפיסול הקלאסי בעיצוב בגדי הדמויות ובתיאור המוחשי של ההתרחשות. היחס שבין הדמויות מצביע על חוש מפותח לתיאור תנועה ועלילה. בעוד תומא מתואר כשהוא מתבונן ומתרכז בגופו של ישו, כשהוא מושיט את ידו אל עבר הפצע, הבעת פניו של ישו נראית כבוהה ונמצאת במישור רוחני יותר. ידיו של ישו, שסימני הצליבה מופיעים עליהן, הבעתיות מאוד בתנועה ובהדגשה האנטומית והריאליסטיות שלהם.
באיה מארה

מבנים

בבאיה מארה המבנה הגבוה ביותר ברומניה, ארובת מפעל הנחושת הפניקס, גובהה 351.5 מטר.
ג'ורג' אנדרו רייזנר

החפירות בארץ ישראל

פעולתו של רייזנר בארץ ישראל הייתה קצרה, אך פעולתו בארץ מהווה ציון דרך מהחשובים ביותר בתולדות הארכאולוגיה של ארץ ישראל. בשנת 1905 קיבל המוזיאון השמי שליד אוניברסיטת הרוורד בבוסטון תרומה כספית גדולה מידיו של יעקב הנרי שיף לשם עריכת חפירה ארכאולוגית בארץ ישראל. מאחר שהמפעל אמור היה להיות מפעל מדעי לשמו, ללא כל יומרות דתיות, גלויות או נסתרות, חיפש המוסד בין חבריו מדען ראוי לשמו, בעל ניסיון בעבודת שדה, שינהל את מפעל החפירות. הבחירה נפלה על רייזנר, שכבר היו מאחוריו שנות פעילות אחדות במצרים, אך מבחינת המוסד, הייתה הבחירה בו למעשה האפשרות היחידה. לנוכח התרומה הנדיבה, אולי הגדולה ביותר שהוקצתה עד אז לחפירה ארכאולוגית בארץ ישראל, קיבל עליו רייזנר את התפקיד.
האתר שנבחר היה "סבסטיה", הלא היא שומרון בירת ממלכת ישראל. בתחילה שכר את שירותיו של גוטליב שומכר לסייע לו בחפירה, אך לאחר עונת חפירות לא היה מרוצה מעבודתו ופיטרו. אחר כך הביא לעזרתו את קלרנס פישר, שהיה בעל ניסיון בחפירות במסופוטמיה, ועבודתו בשומרון הייתה תחנה ראשונה בדרכו הארוכה בארץ ישראל. 
במסגרת חפירות שומרון (1910-1908), תרמו רייזנר ופישר תרומה משמעותית להתפתחות המתודה הארכאולוגית, בכך שהפנו את תשומת הלב למרכיב נוסף ממרכיבי תל העתיקות ההולך ונחפר. נוסף לשרידי המבנים מצד אחד, ולחפצים המתגלים בהם מצד שני, התייחסו החופרים לעפר לסוגיו הממלא את אתר העתיקות. עפר זה נחפר ונחשף מן המבנים העתיקים. הוא מנופה ומוצאים ממנו החפצים. בסופו של התהליך, מוצא העפר מאתר החפירות נשפך ונערם בשולי התל. ככלות הכול, אין בו ערך מוזיאלי כלשהו. אמנם אין להבחין בערכו המדעי של מרכיב זה ממבט ראשון, כמו הרושם המידי המתקבל ממבנה או מחפץ עתיקים, אך הוא המקשר ביניהם ומאפשר לשחזר את תולדות האתר הנחפר. רייזנר הראה כי העפר הזה איננו מסוג אחיד. הוא הצליח להבדיל בו ששה סוגים. כך למשל, מצא הבדל ברור בין עפר המצטבר באתר תוך כדי מחייה ((debris of occupation לבין עפר המצטבר בו תוך כדי הרס ועזובה ((debris of decay, או זה המצטבר תוך כדי בנייה באתר מן הפסולת שמשאירים אחריהם הסתתים והבנאים (stonecutters' debris).
פלינדרס פיטרי הבחין אמנם ראשון בתופעת ההשתכבות האופיינית לתלי ארץ-ישראל, והשתמש בידיעת עקרון זה כדי לחפור את תל אל-חסי, שכבה אחר שכבה. רייזנר בא והתקדם כאן צעד אחד נוסף, משמעותי ביותר, בכך שהראה כי ההשתכבות, אף שהיא קיימת, איננה מצויה בכל תל באופן אידיאלי, בדומה ל'עוגת שכבות'. הוא הראה כי במקרים מסוימים נחפרו יסודות המבנים המשתייכים לשכבה ולתקופה מסוימת אחת, עמוק אל תוך השכבה או השכבות הקודמות לה, תוך כדי הפרעת המבנים והעפר של השכבות ושיבוש הקווים המאוזנים והאידיאליים שהבחין בקיומם פטרי. חקירת רובדי העפר לסוגיהם השונים היא שנתנה בידו את האפשרות 'לקרוא' את התל באופן מדויק יותר. 
להבחנות האלה הוסיף רייזנר גם את התיעוד הגרפי המדויק ובעיקר תיעוד חתכי העפר בשולי שטחי החפירה, כפי שהם נראים מן הצד, באופן שניתן להבחין כיצד מבנה משכבה אחת בנוי על-גבי מבנה משכבה קודמת, או בנוי לתוך, ויסודותיו 'חותכים' מבנה קדום לו, ובכך לשחזר את תולדות בנייתו והריסתו של התל.
רייזנר ופישר פיתחו את נושא התיעוד לרמה שלא הייתה מקובלת עד אז בארץ וזאת מתוך מודעות ברורה לעובדה כי החפירה הארכאולוגית היא ביסודו של דבר תהליך של הרס.
קפה טעמון

קפה טעמון הוא בית קפה ותיק בירושלים. 
קפה טעמון שוכן בקרן הרחובות המלך ג'ורג' והלל - מול בית פרומין ששימש משכנה של הכנסת הראשונה. עיקר פרסומו בא בשנות ה-60 וה-70, כאשר שימש מקום מפגש לאנשי בוהמה, תקשורת ושמאל ירושלמים.

אודות

רשת בתי הקפה טעמון הוקמה ב-1938 וכללה שלושה סניפים. סניפי הרשת בבניין ג'נרלי וברחוב עזה נסגרו ונותר הסניף ברחוב המלך גורג'. מרדכי קופ (נפטר באוקטובר 2018), בעל קונדיטוריה שסיפק לרשת עוגות ודברי מאפה, קנה את הסניף מבעליו המקוריים והחל להפעילו בשנות ה-50. מיקומו של הקפה מול בנין הכנסת הראשונה, משך לשם עיתונאים ואנשי תקשורת ירושלמיםכמו: חיים יבין, מוטי קירשנבאום, אמנון דנקנר, מיכה שגריר, אהרון בכר, ישראל סגל, דן בירון, שרי רז, יעקב רוטבליט, גדעון קוץ ואחרים. אנשי אקדמיה, כמו פרופ' דן הורוביץ, פרופ' אריה זקס, פרופ' שאול פוגל  ואחרים, סטודנטים ואנשי בוהמה: ראיף אליאס, דוד מונשיין דודו קופרמן "ראש העיר". בהמשך הצטרפו למקום אמנים: מרדכי ארדון, מירון סימה, יוסי שטרן, אברהם אופק, יגאל תומרקין, עדה המאירית, פעילי שמאל ופנתרים שחורים ביניהם: דן עומר, חיים הנגבי, אריה בובר, אבי ברדוגו, צ'רלי ביטון, סעדיה מרציאנו ואחרים. תרמו לכך גם קרבתה של האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, מיקומה ברחוב המרכזי של העיר, והיותה של ירושלים דאז עיר קטנה ושוקקת חיים.
המקום המה ורחש פעילות ערה כולל ויכוחים וצעקות ומריבות. אחד המאפיינים הבולטים של קפה טעמון הוא הניגוד בין יושבי הקפה הקבועים דאז, לבין מרדכי קופ הבעלים. קופ, יליד העיר העתיקה בירושלים, דור שישי בארץ, נחשב איש בעל דעות ימניות, עובדה שלא מנעה מיושבי המקום לחבבו ולהעריכו, גם אם היו ביניהם ויכוחים. מאוחר יותר זכה קופ בתואר "יקיר ירושלים". יעקב רוטבליט, ואחריו גדעון קוץ, כתבו טור שבועי בשם "סיפורי טעמון" בעיתון הסטודנטים "פי האתון". גדעון קוץ כינס חלק מטורים אלה בספר בשם זה שהופיע ב-1977.
אופיו המיוחד של המקום נשאר גם לאחר שהכנסת העתיקה את מושבה למשכנה החדש. בשנות ה-80 עזבו רוב יושביו הקבועים המפורסמים, אך המקום נשאר פעיל, אם כי במתכונת מצומצמת. משנת 2007 הפעילו את בית הקפה נכדותיו של קופ, אשר עיצבו מחדש את המקום. בשנת 2013 החליט מרדכי קופ למכור את בית הקפה. המכירה צוינה במעיין "מסיבת פרידה" מטעמון שסוקרה בתקשורת.
כחודשיים לאחר סגירתו, ביולי 2013, נפתח המקום מחדש תחת השם "לינק טעמון", לאחר שבעל מסעדת ה"לינק" הירושלמית רכש את המקום וביצע שיפוץ יסודי במתחם.
קתדרלת לינץ

אדריכלות ומבנה

הקתדרלה בנויה בסגנון נאו-גותי בהשראת אדריכלות גותית מאוחרת והיא הגדולה ביותר באוסטריה, אך לא הגבוהה ביותר. בחזית המערבית ישנו מגדל בודד, המאפיין כנסיות גרמניות (דוגמת קתדרלת פרייבורג והמינסטר של אולם). בראש המגדל מתנוסס צריח מחודד בגובה של כ-134.69 מטרים (441.9 רגל), הנמוך ב-2 מטר מגובה הצריח של המגדל הדרומי של קתדרלת סטפנוס הקדוש (שטפנסדום, 136.7 מטר) בווינה. במקור, תוכנן צריח יותר גבוה אך תכנון זה בוטל בעקבות חוק שאסר על בניית מבנים גבוהים יותר מהמגדל הדרומי של השטפנסדום. על המגדל הותקנו מספר שעונים גדולים לרווחת הציבור. 
הקתדרלה בנויה על בסיס אולם תווך בן 3 אגפים (ספינה ראשית ברוחב 27.5 מטר ושתי ספינות משניות ברוחב 13.5 מטר) שאורכו 130 מטר. הוא נחצה בידי טרנספט (בית הרוחב) שאורכו 60 מטר. שטח הקרקע של הקתדרלה הוא 5,170 מטר רבוע. בקתדרלה יש 20,000 מושבים לאורך הספינה הראשית, 142 חלונות ויטראז', 54 עמודים בקומת הארקדה ו-17 מזבחים.
בחזית המערבית נמצא השער הראשי, שמעליו טימפנון ועליו פיסול גותי רב. בכל אחת מחזיתות בית הרוחב יש שער גם כן. מעל כל שער ישנו חלון רוזטה בסגנון גותי לוהב. מבנה הקיר הוא בעל שתי קומות: קומות הקשתות (הארקדה) וקומת התאורה. מבחוץ נתמכת הקתדרלה על ידי תמיכות דואות חינניות. מעל מקום המצלב ישנו צריח פלש קטן.
ראוי לציין את 142 חלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית של הקתדרלה. הידוע מכולם הוא "חלון לינץ" שמתאר את ההיסטוריה של העיר. החלון מכיל גם דיוקנאות של פטרונים ומממנים. בזמן מלחמת העולם השנייה מספר חלונות, בעיקר באגף הדרומי, ניזוקו. במקום לשחזרם הם הוחלפו בחלונות ויטראז' שהכילו אמנות מודרנית. בקמרון הקבורה של הקתדרלה אפשר למצוא פסלים מאת S. Osterrieder המציגים את סצנת הלידה של ישו והצגה של בגדי הכמורה המהודרים של הבישוף רודיגייר.