מלחמת טורקיה–אתיופיה

מהפלישה עד מותו של יסחק

העות'מאנים, תחת פיקודו של אזדאמיר פאשה, פלשו תחילה לממלכת מדיר בהר שבצפונה של האימפריה האתיופית. הפולשים הצליחו לכבוש את ערי החוף מאסאווה וארקיקו, המשיכו לפנים הארץ, והצליחו לכבוש את עיר הבירה האזורית דאברווה, שם הקימו מוצב קדמי. כיבוש האזור גרם להפסקת היצוא מאתיופיה ולהכנסת נשק חם לאזור. על התושבים המקומיים שנכבשו הוטל מס גולגולת. הקיסרים האתיופים לא עמדו מול העות'מאנים מכיוון שצבא אתיופיה היה עסוק בקרבות בדרום אתיופיה נגד אמירות הרר והעומד בראשה נור אבן מוג'היד. עיקר הלחימה נגד העות'מאנים נפל על המלך המקומי בהר נגוס יסחק, שהשיג נשק חם ומרד כנגד העות'מאנים. מרד זה הצליח בהתחלה והעות'מאנים נסוגו חזרה לעיר מאסאווה, אך לאחר שהעות'מאנים התארגנו מחדש, הם הצליחו לדכא את המרד. 
לאחר מותו של קיסר אתיופיה גלאוודיוס ב-1559, עלה לכס הקיסרות אחיו מינאס. העות'מאנים שינו את הטקטיקה שלהם והחלו לשכנע שליטים מקומיים של הממלכות השונות באתיופיה להצטרף לאימפריה שלהם, טקטיקה שהצליחה כנגד האימפריה הספווית, בים התיכון ובבלקן. בהר יסחק, מלך מדיר, לא היה ביחסים טובים עם הקיסר מינאס וב-1560 מרד נגדו. בהתחלה המרד הצליח ויסחק הצליח לכבוש את אזור תיגראי, אך לבסוף הצליחו כוחות הקיסר לגרש את צבאו של יסחק מתיגראי. יסחק פנה אל העות'מאנים והבטיח לתת להם את הערים דאברווה, מאסאווה, ארקיקו וכל השטח שבין הערים האלו בתמורה לעזרה צבאית. העות'מאנים הסכימו ויסחק החל לנוע דרומה אל עבר תיגראי ואל יתר המחוזות הצפוניים האחרים של אתיופיה, כוחותיהם של שני הצדדים נלחמו שוב ב-1562, ללא הכרעה, ויסחק והקיסר מינאס חתמו על הסכם שלום ביניהם.
בנו ויורשו של הקיסר מינאס, סרצה דנגל שהומלך לקיסר אתיופיה ב-1563 היה ביחסים טובים עם יסחק. כחלק מההסכם הקודם יסחק פינה את הכוחות העות'מאנים מהעיר דאברווה ב-1572 אך הם חזרו זמן קצר לאחר מכן בגלל ההסכם שקדם להסכם זה. יסחק שוב פנה לעות'מאנים, יחד עם סולטאן הרר מוחמד מנסור הרביעי, ויחד הם תקפו את הצבא האתיופי ב-1579. למרות איחוד כוחותיהם, הפסידו המלכים לכוחות הקיסר האתיופי ומנהיגיהם נהרגו בקרב.

משחרור דאברווה עד הסכם השלום

הקיסר המשיך וכבש את הערים דאברווה וארקיקו, אך נכשל בכיבוש מאסאווה, שם הצליח להרוס את המבצר אך נכשל בכיבוש העיר. קרבות אלו גרמו לעות'מאנים לשלוח תגבורת לאזור ממצרים והם החלו בתכנון לכיבוש דאברווה שהייתה נקודת הכניסה לכיבוש אתיופיה כולה. העות'מאנים חיזקו את העיר מאסאווה, כבשו חזרה את ארקיקו, וחזרו לטקטיקה של תמיכה במנהיגים מקומיים כשהמליכו את ווד אזום כמלך החדש של מדיר בהר. ב-1588 החלו העות'מאנים בפלישה נוספת אך הובסו על ידי מנהיג מקומי, הקיסר שחשש מהפלישות של העות'מאנים תקף את העיר ארקיקו ב-1589 אך נכשל בכיבושה. 
חשיבותה של אתיופיה החלה לרדת בעייני העות'מאנים יחסית לאזור הים התיכון או הגבול המזרחי עם האימפריה הספווית. לאחר מותו של אזדאמיר פאשה רבים מהשטחים שנכבשו החלו להתמרד והמרד התימני בין 1569–1570 הוריד עוד יותר את חשיבות אתיופיה. הגבול בין האימפריה האתיופית לאימפריה העות'מאנית נשמר והשטח שנכבש באתיופיה נהיה תחת שלטונו של הפאשה המקומי ב-1591, מכאן ואילך היה שלום יחסי בין שני הצדדים.
הקרבות בין הצדדים התחדשו ב-1615 תחת הקיסר האתיופי-קתולי סוסניוס, שפלש למאסאווה העות'מאנית. פלישה זו הכעיסה את הפאשה המקומי והובילה להחלטתו להחרים את הסחורות האתיופיות בנמל המקומי עד שהנשק שהוחרם בפלישה יוחזר אליו. בתגובה לכך הורה הקיסר סוסניוס למושלי מחוזות הצפון לא לספק סחורות למאסאווה. המתח בין הצדדים נמשך והעות'מאנים פלשו למספר אזורי כפר ב-1624 ובתגובה לכך האתיופים תקפו את ארקיקו. לבסוף חתמו שני הצדדים על הסכם שלום, לפיו הסחורה לקיסר והכנסייה האתיופית יהיו פטורים ממכס ושליחים קיסריים יהיו בעלי זכות נסיעה חופשית באזור, והעות'מאנים יקבלו עבדים. ההסכם כלל גם עונשים למפרי ההסכם. בעקבות זאת העות'מאנים דיללו את כוחם באזור והשאירו רק לגיון אחד בנוסף לכוח ארטילרי בארקיקו.