google/wiki40b huggingface dataset:
שמחה זיסל ברוידא

ביוגרפיה

נולד בחצר שטרויס שבירושלים לטובה (בת אחי רבי יצחק אלחנן ספקטור) ולרב אברהם ברוידא, נכדו של הרב אריה לייב ברוידא, אחיו של הסבא מקלם. בילדותו למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים ולאחר מכן למד בישיבת חברון. למד בישיבה עם הרב ראובן טרופ, בנו של הרב נפתלי ולימים ראש ישיבת היישוב החדש, וראה אותו כרבו.
בתחילת שנות ה-40 נשא לאשה את גולדה מרים, בתו של הרב משה פינקל, בנו של הסבא מסלבודקה הרב נתן צבי פינקל וחתנו של הרב משה מרדכי אפשטיין. הרב משה פינקל היה ר"מ בישיבת חברון, ונפטר בצעירותו, בחיי אביו, בחול המועד סוכות תרפ"ו (1925).
בשנות ה-60 התמנה לר"מ בישיבת חברון, ולאחר פטירת ראשי הישיבה הוותיקים הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני התמנה לראש הישיבה, יחד עם עמיתיו הרב חיים סרנא והרב אברהם פרבשטיין.
מלבד עיסוקו בסוגיות התלמוד עסק רבות בפירוש הרמב"ן על התורה, ובמשך שנים רבות מסר שיעורים על פירוש זה. לימים יצאו השיעורים בסדרת ספרי "שם דרך" על ידי תלמידו הרב יעקב יהודה זילברליכט.
משנת תשל"ז היה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, ולאחר הקמת דגל התורה הצטרף למועצת גדולי התורה שלה והשתתף בדיוניה.
נפטר בחול המועד פסח תש"ס, ונקבר ליד קברי אבותיו בבית הקברות בהר הזיתים. ארבעה ימים אחריו נפטרה אשתו מרים (מירקה). שמו של חלק מ"רחוב הישיבה" בשכונת גאולה בירושלים, בסמיכות למבנה הישיבה הישן של ישיבת חברון, הוסב לרחוב הרב ברוידא.

משפחה

לרב ברוידא בן ובת: משה, המתגורר בארצות הברית, ושרה, הנשואה לשמואל סגל, נינו של הסבא מנובהרדוק.
גיסו הרב דוד פינקל (חתנו של הרב הלל ויטקינד) היה תלמידו המובהק של הרב איסר זלמן מלצר בירושלים. אחיו הוא הרב צבי ברוידא, שהיה אב"ד בפתח תקווה.
רב מלחים

רב מלחים (בסלנג בוסן, מאנגלית boatswain או bos'n) הוא ראש צוות הסיפון באונייה אזרחית או בכלי שיט צבאי. רב המלחים כפוף לקצין הראשון. 
מתפקידי רב המלחים - לנהל את עבודת הימאות וצוות הסיפון בזמן אמת.

בכלי שיט צבאיים

מצבים המחייבים את מעורבותו של רב המלחים כוללים גרירה והגררות של כלי שיט (לחילוץ בעת צרה), תדלוק, וחילוץ נפגעים מכלי השיט באמצעות מסוק. רב המלחים מנהל את הצוות, ואחראי לביצוע הפעולות לפי נוהלי הבטיחות.
בחיל הים הישראלי יש רב מלחים (בוסן) בכל כלי הבט"ש וספינות הטילים בשייטת 3.
רינה וייס

רינה וייס-יעקבזון (נולדה בשנת 1937) היא דוגמנית עבר ישראלית.

ביוגרפיה

רינה וייס, ניצולת השואה, עלתה לישראל בגיל שתים עשרה. היא גדלה בקיבוץ כחלק מחברת נוער, היא החלה לעבוד כדוגמנית. בשנת 1956 השתתפה בתחרות מלכת היופי של ישראל, שם נבחרה למקום השני. לאחר הזכייה הייתה אורחת כבוד בתצוגת אופנה שנערכה בקפה רוול שברחוב דיזנגוף.
היא יצגה את ישראל בתחרות מיס עולם בלונדון. במסגרת התחרות ביקרה עם המתמודדות הנוספות בבית עיריית לונדון
, העיתונאים בבריטניה שסיקרו את התחרות, התעניינו בה רבות עקב סיפור חייה. אחד מכתבי דיילי מירור אירגן פגישה בינה לבין אחד ממשחררי מחנה הריכוז ברגן-בלזן, בו הייתה בילדותה ביחד עם אמה, לבסוף בגמר התחרות הוכתרה כסגנית שנייה ובכך הייתה לישראלית הראשונה שזכתה בתואר עולמי.
לאחר מכן סיפרה בראיון, שהוצע לה להתנשק עם פטרה שירמן, הזוכה במיס עולם הגרמנייה, אך לאור האסוציאציה השלילית אודות גרמניה וילדותה בשואה, סירבה להצעה זו.
ירון בארי

ביוגרפיה

בארי נולד וגדל במושב בית יצחק שבעמק חפר. ב-1981 התגייס לצה"ל כלוחם בחיל השריון, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. במהלך קורס קציני שריון, בארי נפצע קשה ועבר תקופת החלמה ארוכה, בסיומה החליט להמשיך בשירות קבע והצטרף לחיל השלישות. בארי ביצע תפקידי שטח, שירת כקצין השלישות של חטיבת הנח"ל ולאחר מכן מונה לראש לשכה של ראש אכ"א האלוף יורם (יָה-יָה) יאיר. 1996 שירת בארי כעוזרו של ח"הכ (אלוף במיל') אורי אור כמזכיר צבאי לסגן שר הביטחון. 
בשנת 2001 מונה לתפקיד קצין השלישות של פיקוד הצפון והיה שותף לבניית התשתית הפיקודית לאחר הנסיגה מלבנון. בשנת 2005 מונה לתפקיד ראש מחלקת פרט ויו"ר ארגון חבר משרתי קבע והגמלאים, שם ביצע את השינוי בתפיסת הטיפול בחיילי החובה בצה"ל ("ת"ש אחר"). בשנת 2008 הועלה בארי לדרגת תת-אלוף ומונה לתפקיד ראש חטיבת כוח אדם בזרוע היבשה שם עסק בהטמעת תפיסה חדשה לטיפול במתגייסים ליחידות השדה של צה"ל.
בשנת 2011 נקרא בארי לשירות במשטרת ישראל על ידי המפכ"ל דאז יוחנן דנינו, הועלה לדרגת ניצב ושירת כראש אגף משאבי אנוש. בתפקיד זה הוביל את תוכנית "חושבים אנשים" - שינוי בתפיסת המערכת המשטרתית את הטיפול בשוטרים, שהחל מאופן הגיוס, תנאי השירות (לרבות העלאת משכורות) וחיזוק הקשר הבלתי אמצעי עם השוטרים. בשנת 2015 מונה בארי לעמוד בראש אגף התנועה[3]  של משטרת ישראל והוביל רה-ארגון במבנה מערך התנועה במשטרה. בארי פרש ממשטרת ישראל בנובמבר 2016.
בארי בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במנהל עסקים. נשוי ואב לארבעה.
הנס כריסטיאן אנדרסן

משפחתו וילדותו

אנדרסן נולד בשכונות העוני של העיר אודנסה, דנמרק ב-2 באפריל 1805. אביו, הנס אנדרסן, היה סנדלר משכיל, ואמו, אן מרי אנדרסדטר, הייתה כובסת. אף על פי שאמו הייתה חסרת השכלה, היא פתחה בפני אנדרסן הצעיר את עולם הפולקלור ואביו הקריא בפניו את משלי לה פונטן וקלסיקאים נוספים. המשפחה הייתה ענייה והתגוררה בדירה בת חדר אחד.
בשאיפה ליוקרה ולתגמול כספי התגייס אביו של אנדרסן כחייל לצבאו של נפוליאון ולחם במלחמות הנפוליאוניות אולם לאחר תבוסתו של צבא נפוליאון חזר האב לביתו ונפטר בשנת 1816. אנדרסן הפסיק ללכת לבית הספר, הוא בנה תיאטרון בובות קטן והיה מעסיק עצמו בתפירת בגדים לבובות. הוא אהב מאוד ספרות, במיוחד את המחזות של לודוויג הולברג וויליאם שייקספיר, והיה ממחיז אותם בעזרת בובותיו.
אחר כך עבד אנדרסן תקופה קצרה כשוליה של חייט, והחל לעבוד במפעל טבק. בגיל 14 עבר אנדרסן לקופנהגן במטרה לפתוח בקריירה של שחקן, הוא בורך בקול טנור מצוין. למרות הקשיים הצליח אנדרסן לסלול את דרכו לתיאטרון המלכותי. אותו נאלץ לעזוב לאחר שהשתנה קולו.
בשנת 1822 קיבל אנדרסן מלגה לבית הספר היסודי של סלגלס מקולין, במאי בתיאטרון המלכותי. אנדרסון היה בן 17 ולמד עם ילדים בגילאי 12. הוא התגורר בביתו של המנהל, מייסלינג, שניסה לעזור לו להשתלב בחיים ולהתגבר על רגישותו המוגזמת. מאוחר יותר התקבל אנדרסן לאוניברסיטת קופנהגן שם השלים את חינוכו.
אמו נפטרה בשנת 1833, לאחר שהתמכרה לשתיית אלכוהול. אחותו למחצה של אנדרסן, קארן מרי, עבדה ככל הנראה כיצאנית, ויצרה קשר עם אחיה פעמים ספורות בלבד בטרם מותה בשנת 1846.

חייו כסופר

סיפור המעשייה הראשון אותו כתב אנדרסן בעודו תלמיד היה כפי הנראה "נר החלב", סיפור המשתרע על 6 עמודים שלא פורסם ונמצא רק באוקטובר 2012. ב-1829 זכה להצלחה יחסית בעקבות פרסום הספר "מסע ברגל מתעלת הולמנס לנקודה המזרחית של אמגר" שכלל קובץ סיפורים דמיוניים ואחריו פרסם מחזה בשם "אהבה במגדל הכנסייה של ניקולאס הקדוש".
בשנת 1833, בזכות מלגה קטנה ממלך דנמרק, החל אנדרסן לטייל בכל רחבי אירופה, והוא כתב תיאורי מסע על שוודיה, ספרד, איטליה, פורטוגל והמזרח התיכון. במהלך טיוליו פגש אנדרסן בויקטור הוגו, בהיינריך היינה, בבלזק, באלכסנדר דיומא ובצ'ארלס דיקנס.
את פריצת הדרך שלו כסופר עשה אנדרסן בשנת 1835, עם פרסום "המאלתר". היה זה ספר אוטוביוגרפי שתיאר את כניסתו של ילד עני אל החברה. הספר זכה להצלחה ובמשך חייו של אנדרסן היה למפורסם שבכתביו. ב-1837 פרסם אנדרסון את "רק כנר", שנחשב לטוב שברומניו. לאחר מכן הפנה אנדרסן את מרצו לתיאטרון, עד 1840, אז פרסם את קובץ הסיפורים "ספר התמונות ללא תמונות". למרות הצטיינותו בכתיבת סיפורי אגדות, שאף אנדרסן להתקדם ולהצליח כנובליסט וכמחזאי.
בין השנים 1835 - 1872 פרסם אנדרסן סיפורי אגדות לילדים. הוא היה מפרסם את סיפוריו בכל שנה בחג המולד, כאשר השתמש בסיפורים ששמע בילדותו ובהדרגה החל להמציא סיפורים משלו. הקובץ השלישי, שפורסם ב-1837, הכיל את "בגדי המלך החדשים" ו"בת הים הקטנה". סיפורים מפורסמים נוספים שפורסמו בקבצים אלו הם "הברווזון המכוער", "הנסיכה על העדשה", "חייל הבדיל" ו"מלכת השלג". הוא התפרסם כאבי האגדות המודרניות, שכן חלק גדול מאוד מסיפוריו היה מקורי: רק אחדות מבין האגדות היו מבוססות על פולקלור.
בחג המולד ב-1872 פרסם אנדרסן את קובץ האגדות האחרון. באביב אותה שנה נפגע אנדרסן באופן חמור לאחר שנפל ממיטתו, ומאז לא החלים לגמרי. הוא נפטר ב-4 באוגוסט 1875 באחוזת "רוליהיד" (בדנית, "שלווה") של הבנקאי היהודי מוריץ מלכיאור (Melchior) בסמוך לקופנהגן והוא בן 70. נטמן בבית הקברות אסיסטנס שבקופנהגן.
למרות קשרים רומנטיים שהיו לו, אנדרסן לא התחתן מעולם ולא היו לו ילדים.
פריקה וטעינה (מצווה)

מקור המצוות

מצוות פריקה: "כִּי תִרְאֶה חֲמוֹר שֹׂנַאֲךָ רֹבֵץ תַּחַת מַשָּׂאוֹ וְחָדַלְתָּ מֵעֲזֹב לוֹ עָזֹב תַּעֲזֹב עִמּוֹ" (שמות, כ"ג, ה')

מצוות טעינה: "לֹא תִרְאֶה אֶת חֲמוֹר אָחִיךָ אוֹ שׁוֹרוֹ נֹפְלִים בַּדֶּרֶךְ וְהִתְעַלַּמְתָּ מֵהֶם הָקֵם תָּקִים עִמּוֹ" (דברים, כ"ב, ד').

מצוות פריקה

מצווה על האדם הרואה את בהמת כל אדם (החל ממרחק ריס - כ-60 מטר) שהתעייפה מנשיאת משא בדרך, לעזור לבעל הבהמה לפרוק את המשא מעל הבהמה.

מצוות טעינה

מצווה על האדם הרואה (החל ממרחק ריס) בהמה שמשאה נפל, לעזור לבעל הבהמה ולהטעין את המשא שוב על הבהמה. מהציווי "הָקֵם תָּקִים עִמּוֹ" למדו חז"ל, שהאדם מצווה לעזור רק כאשר בעל הבהמה משתתף עמו בטעינה, אך כאשר בעל הבהמה אינו נוטל חלק בטעינת הבהמה, או אז פטור האדם מלעזור לבעלים.

צער בעלי חיים

לפי התלמוד (מסכת בבא מציעא לב,ב) מצוות פריקה היא המקור לכלל "צער בעלי חיים דאורייתא", שכן החובה לפרוק את המשא מעל הבהמה נובעת גם מכך שיש למנוע ממנה סבל. לפיכך האדם המצווה לפרוק את המשא מעל גבי הבהמה אינו רשאי לתבוע תשלום בעד עזרתו, בעוד שהמצווה לטעון, שאין כרוך בכך צער לבעל החיים - זכאי לדרוש תשלום תמורת השתתפותו בטעינה. מטעם זה נפסק גם שאם אדם נתקל בשתי בהמות, אחת רובצת תחת משאה וטעונה פריקה, והאחרת משאה מפורק ממנה והיא זקוקה לטעינה - יש להקדים את מצוות הפריקה למצוות הטעינה, משום צער בעלי חיים.

טעמי המצוות

על-פי ספר החינוך, מטרת המצוות הללו היא להחדיר באדם את מידת החמלה, ולא רק שיש לחמול על אדם המצטער צער גוף, אלא יש לחמול אפילו על המצטער צער על ממון ורכוש. כאמור, מצוות הפריקה נובעת גם מהחובה למנוע צער לבעל החיים.
לורי נלסון ספילמן

קורות חיים

נולדה בלאנסינג, מישיגן, ב-1961, הרביעית בילדי פרנק וג'ואן נלסון, משפחה קתולית ממעמד בינוני נמוך. נלסון ספילמן הייתה הראשונה במשפחה שלמדה באוניברסיטה. סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מרכז מישיגן ולאחר מכן תואר שני באוניברסיטת המדינה של מישיגן. עבדה כקלינאית תקשורת ולאחר מכן כמורה פרטנית (לא פרטית, אלא כזו המלמדת בביתם, תלמידים שנבצר מהם מסיבות רפואיות ואחרות ללמוד בבית הספר) וכיועצת הוראה בבית ספר תיכון. גיבורת ספרה הראשון "רשימת המשאלות" עוסקת בדיוק בהוראה פרטנית שכזו. 
החלה לכתוב ספרים רק כשהייתה בת 48. לדבריה, היא החלה לכתוב את טיוטת ספרה הראשון, "רשימת המשאלות" באוקטובר 2009, כאשר הספר עצמו יצא לאור רק ארבע שנים אחר כך. סמוך לאחר צאתו לאור של ספרה הראשון חלתה בסרטן שד, עברה שני ניתוחים והחלימה.
לאחר שספרה השני, "אבני הסליחה" יצא לאור, פרשה מהוראה והחלה לעסוק בכתיבה במשרה מלאה. נשואה לביל ספילמן, ללא ילדים וגרה עם בעלה במזרח לאנסינג.
קירילוס האלכסנדרוני

תולדות חייו

קירילוס נולד בשנת 378 (ויש אומרים 376) בעיירה קטנה במצרים. דודו מצד אמו היה תאופילוס, לימים פטריארך אלכסנדריה; הוא היה מורו ומדריכו העיקרי של קירילוס, השפיע עליו רבות וקידם אותו בהייררכיה הכנסייתית המקומית.
בשנת 403 תמך קירילוס בדודו בהדיחו את יוחנן כריזוסטומוס מכס הארכיבישוף של קונסטנטינופוליס. בשנת 412, לאחר מות תאופילוס, נבחר להיות הפטריארך של אלכסנדריה, למרות התנגדות עזה לכך מצד הפרפקט (המושל החילוני של העיר) והקהילה היהודית המקומית, אשר לא ראו בעין יפה את אופיו הכוחני והאוטוריטרי. את אופיו זה קירילוס הפגין פעמים רבות במהלך כהונתו כפטריארך, ובפרט בהסיתו לרצח של המתמטיקאית והפילוסופית היפאטיה ובגרשו את היהודים מאלכסנדריה. יש לציין כי קיריליוס עצמו לא היה אהוב במיוחד, ולאחר מותו בשנת 444 הספיד אותו הבישוף האנטיוכי היריב תאודורט מקירוס (ששטם את האסכולה האלכסנדרונית וראה בקירילוס כופר אפולינרי): "סוף סוף מת האיש הנתעב הזה. הפרידה ממנו ממלאת שמחה את הנותרים אחריו, אבל מעציבה את המתים. לא יעבור זמן רב עד שימאסו בו גם הם ויחזירו אותו אלינו. לפיכך צריך להניח אבן כבדה במיוחד על קברו, כך שלא תרחף עלינו סכנה שנשוב לפגוש בו, אפילו כרוח רפאים".
באותן שנים סערו חילוקי דעות בין האסכולות התאולוגיות המרכזיות בנצרות, ובפרט בין האנטיוכיים ובין האלכסנדרונים בראשות קירילוס. המחלוקת הגיעה לשיאה בשנת 428, עם מינויו של האנטיוכי הקיצוני נסטוריוס למשרת ארכיבישוף קונסטנטינופוליס ועם הכרזתו על כך שמריה הקדושה אינה אם האל, כי אם אם המשיח. קירילוס, כמו רבים אחרים, התנגד לקביעה זו של נסטוריוס, וזה האחרון שיכנע את הקיסר תאודוסיוס השני לכנס ועידה אקומנית על-מנת לפתור את המחלוקת אחת ולתמיד. הוועידה אכן התכנסה, אלא שהקיסר, שבתחילה תמך בנסטוריוס, שינה את דעתו (בהשפעת אחותו הבכורה) וכינס את הוועידה באפסוס, עיר שהייתה נאמנה לקירילוס, ולא בקונסטנטינופוליס. בוועידת אפסוס התקבלה דעתו של קירילוס כי נסטוריוס הוא מין, והתקבלו שתים-עשרה האנאתמות שלו.
קירילוס מת ב-27 ביוני 444. זמן קצר לאחר מותו צמחה המינות המונופיזיטית.
מודולריות

מוֹדוּלַרִיוּת היא תכונה של מערכת המתארת את מידת הפריקות שלה, בין אם לצורך הרכבה גמישה, תובלה, או כדי לאפשר החלפה של חלקים. מערכת מודולרית היא מערכת הבנויה מיחידות משנה. יחידות המשנה יכולות להיות זהות או שונות. לפעמים ניתן להרכיב אותן באופנים שונים, ובכך ליצור גופים שונים במראה, או בתפקוד. המונח מקבל משמעויות שונות במקצת לפי ההקשר ותחום הידע בו הוא מוזכר.

מודולריות בביולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מודולריות בהנדסה אזרחית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מודולריות בפסיכולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: הפיסקה כתובה כסיכום בהרצאה ולא כערך.
מודולרי : השפה היא יכולת מובחנת משאר היכולות הקוגניטיביות. מודולריות- יחידות מרכיבות. מערכת
הבנויה מיחידות נפרדות. ולכן ייתכן כי היכולת הלשונית תפגע מבלי שתפגע היכולת הקוגניטיבית הכללית . זו
השערה העולה באופן חיוני מהגישה המודולרית. למושג מודולריות יש כמה וכמה הגדרות.
לפי הגישה של פודור, כל מערכת מובחנת מהאחרות. אחד המאפיינים של גישתו הוא שכל מע' ייחודית לגירוי
מסוים. מע' הראייה למשל, ייחודית לראייה. זהו תנאי הכרחי חשוב אחד. השני- אני קולט את הידע באופן שהוא
מלמטה למעלה. החושים קולטים בנפרד, ומארגנים אותם למעלה לדבר כוללני. תנועה חד כיוונית. למשל, במערכת
הראייה, כשרואים את השמש שוקעת בים, לא משנה שיש לנו ידע מרכזי האומר שהשמש לא באמת שוקעת בתוך
הים )אנו יודעים משהו על תנועת הכוכבים(, ובכל זאת מה שרואים בעיניים זה שהשמש נופלת לתוך הים. אני לא
יכולה לשכנע את עצמי שאני רואה משהו אחר. הקלט עולה מלמטה למעלה. אני לא יכולה להחליט מה אני אראה.
קודם רואים ובהמשך מעבדים. כשאני מכניסה עיפרון לכוס מים, על אף שאני יודעת שהוא שלם, אני רואה אותו
כשבור. יש תאי עצב מסוימים לראייה. הטענה הפודוריאנית היא שגם השפה פועלת כך. בגישה הנוקשה של פודור
יש 9 תנאים בסה"כ, שמערכת צריכה לעמוד בהם, על מנת להיחשב למודולה. בספרות שאחריו יש גישות שונות לעניין. היום גישות מודולריות, הולכות לפי הרעיון שניתן למצוא אזורים שונים
במוח, שהם ייחודיים לגירויים מסוימים. אם אני מוצאת שאדם נפגע במע' שפתית ולא במע' הקוגניטיבית הכללית
ולצידו אדם שהפוך, זו עדות למודולריות, לנפרדות.
גם בתוך המערכת הלשונית הארגון הוא מודולרי – כלומר תחביר, לקסיקון, פונולוגיה – כל אחד מהתחומים
השונים ניתן לניתוח נפרד, תוך התייחסות לתחומי המגע – הממשק .
כלומר, גם המערכת הפונולוגית, תחבירית, סמנטית וכו', יכולות להיפגע כל אחת לחוד. חוקרים את התחומים העצמאיים וגם את הקשר ביניהם. עסוקים בלהבין את המערכות השונות וגם את הקשרים ביניהן.
מונולית

מונולית הוא מצבה, פסל או צורה טבעית העשויה מאבן יחידה. מקורה של המילה במילה היוונית μόνος ("אחת" או "יחידה") ו-λίϑος ("אבן").
הדוגמה הידועה ביותר למונולית היא אתר מורשת עולמית אולורו שבאוסטרליה.

בתרבות

מונולית שחור משחק מוטיב מרכזי בסרטו של הבמאי סטנלי קובריק, 2001: אודיסיאה בחלל על פי תסריט המבוסס על סיפור קצר של ארתור סי. קלארק (שבעקבות הסרט הורחב לספר שלם).
שוזו פוג'י

קריירה

בשנת 1970, כאשר היה כבן 20, התחרה פוג'י באליפות יפן תחת קטגוריית המשקל עד 80 ק"ג וזכה לראשונה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד הגמר ובו הפסיד לאלוף העולם המכהן איסמו סונודה. ב-31 בינואר 1971, זכה פוג'י בטורניר פריז (Tournoi de Paris) לאחר שניצח בגמר את הצרפתי המקומי גיא אופריי. עוד באותה השנה זכה במדליית כסף בטורניר הבינלאומי 'International Tournament East-Berlin' שנערך במזרח-ברלין לאחר הפסד בגמר לשינובו סקינה היפני.
באליפות העולם 1971 שנערכה בלודוויגסהאפן, התחרה פוג'י בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג וזכה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על בן ארצו היפני מסאהיגה שיגהמאטסו.
באפריל 1973 התחרה באליפות יפן בקטגוריית המשקל הפתוחה וזכה במדליית הארד. ב-24 ביוני השתתף באליפות העולם שנערכה בלוזאן וזכה שוב במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את חברו לנבחרת יפן איסמו סונודה.
באליפות יפן 1974 זכה לראשונה במדליית הזהב כאשר ניצח בגמר את יושימי הארה. ב-4 בנובמבר אותה השנה, השתתף פוג'י באליפות אסיה שנערכה בסיאול וזכה בשתי מדליות זהב, אחת בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג כשניצח בגמר יריב מטאיוואן ואחת בקטגוריית המשקל הפתוחה כשניצח בגמר את סומיו אנדו היפני הכבד ממנו ביותר מ-13 ק"ג.
באליפות העולם 1975 שנערכה בווינה, זכה פוג'י במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג בפעם השלישית ברצף לאחר שניצח בגמר את יושימי הארה היפני. עוד באותה השנה זכה במדליית ארד באליפות יפן.
למרות הצלחתו העולמית, פוג'י לא זכה להשתתף במשחקים האולימפיים. במשחקים האולימפיים בשנת 1972 היפנים העדיפו לשלוח את שינובו סקינה מאחר שפוג'י היה צעיר פחות מנוסה ובאולימפיאדת 1980 במוסקבה יפן החרימה את המשחקים יחד עם עוד 65 מדינות אחרות.  אולימפיאדת מונטריאול בשנת 1976 הייתה ההזדמנות הטובה ביותר של פוג'י להגיע לאולימפיאדה אך היפנים נאלצו לבחור ג'ודוקא אחד שיתחרה בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג ובחרו באיסמו סונודה שזכה בסופו של דבר בזהב.
בשנת 1977 זכה פוג'י במדליית הזהב באליפות יפן בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג כשניצח בגמר את טסוטומו אייקדה. באליפות יפן שנה לאחר מכן זכה שוב בזהב, הפעם עם ניצחון בגמר על מקוטו קטאדה. ב-23 בנובמבר נערך לראשונה טורניר בשם 'גביע ג'יגורו קאנו טוקיו' שמאוחר יותר נקרא בשם 'גראנד סלאם טוקיו', פוג'י זכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את אדם אדמצ'יק הפולני.
ב-4 באוגוסט 1979 השתתף פוג'י בטורניר 'Spartakiade Pre Olympic Tournament Moscow' וזכה במדליית זהב לאחר שגבר בגמר על רנה דמשקה שייצג את גרמניה המזרחית. באליפות העולם 1979 שנערכה בפריז, פוג'י זכה במדליית הזהב בפעם הרביעית לאחר שניצח בגמר את ברנרד צ'ולואיון הצרפתי. עוד באותה שנה זכה במדליית זהב באליפות יפן.

חיים אישיים

בשנת 1973, פוג'י סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת טנרי. שנה לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת קיוטו סנגיו, ולימד בין היתר את יושיוקי מטסואוקה אשר לאחר מכן זכה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים 1984. בשנת 2010, פוג'י לימד ג'ודו באוניברסיטת טנרי.
משואה (איתות)

מַשּׂוּאַת אִיתוּת היא מדורה גדולה אשר מבעירים על ראש הר או נקודה הנראית למרחוק על-מנת להעביר ידיעות או לאותת על סכנה. בעבר שימשו משואות איתות להעברת מסרים מהירה. כמו כן השתמשו במשואות לסימון מקומות מסוכנים לספינות בים, כעין מגדלור.
המסרים היו פשוטים, לרוב ניצחון בקרב או בקשת סיוע. כאשר הועברו ידיעות בלילה הייתה חשיבות לגודל הלהבה, כאשר הועברו ידיעות ביום החשיבות הייתה לכמות העשן, ולעיתים גם לצבעו (על מנת להעביר מסרים שונים) (ראו איתות עשן). לפני המאה ה-20 הלילות היו חשוכים יותר, האוויר צלול יותר ופחות מבנים הסתירו את ההרים.
הדרך הנפוצה ביותר להעברת מסר באמצעות משואות איתות הייתה הכנת רשת אתרי הדלקה על ראשי הרים שיש ביניהם קו ראייה. בכל אתר עמד צופה, אשר צפה אל ראשי ההרים הנראים לעין ולצידו ערימת עצים מוכנה להדלקה. כאשר ראה הצופה משואה נדלקת על אחד מראשי ההרים, היה מדליק את משואתו וכך היה המסר עובר במהירות. ברשת טובה, עם צופים ומדליקים מיומנים, ניתן היה להעביר מסר תוך שעה למרחק של כמעט 800 קילומטרים.

קידוש החודש

בתקופת בית שני השתמשו במשואות כדי לציין את קידוש החודש העברי, שנקבע על ידי הסנהדרין בירושלים לכל חלקי הארץ ומחוצה לה (עד בבל). 
בראשונה כשהיו בית דין מקדשין את החודש, היו משיאין משואות בראשי ההרים כדי שיידעו הרחוקים משקילקלו הכותים שהיו משיאין משואות כדי להטעות העם, התקינו שיהו שלוחים יוצאין ומודיעין לרבים
— הרמב"ם, הלכות קידוש החודש, פרק ג' הלכה ח'
המשואות הושאו רק כאשר החודש הקודם קודש להיות חודש חסר, אך אם החודש קודש להיות חודש מלא, לא היו משיאים משואות כלל. לאחר שאירע מקרה שהכותים הדליקו במזיד משואות בחודש מלא וגרמו להטעיה, הוחלט להפסיק את השאת המשואות ולעבור להודעה על ידי שליחים.

מַשואות בהיסטוריה, בתרבות ובספרות

שכונת גבעת משואה בירושלים נקראת בשם זה כיוון שהיא פסגה גבוהה עליה הושאו משואות איתות בתקופת בית שני.
בחפירות הארכאולוגיות בתל לכיש נמצאה כתובת על חרס המתארת את מצוקתו של צופה אשר מבין כי העיר הסמוכה, עזקה, נפלה: "כי אל משואות לכיש אנחנו שומרים ככל האותות אשר נתן אדוני, כי לא נראה את עזקה."
זכר למשואות האיתות נותר בתרבות הישראלית בדמות טקס הדלקת המשואות, הנערך בערב יום העצמאות.
בפנטזיה שר הטבעות מוזכרות "משואות גונדור" ששימשו להעברת בקשות סיוע בקרב. 
באנגליה הזהירו מפני התקדמות של הארמדה הספרדית באמצעות משואות שהודלקו על גבעה הנקראת עד היום Beacon Hill (גבעת המשואה).
הרפובליקה ההלווטית

רקע

תקופת המהפכה הצרפתית החלה עבור השווייצרים בתקרית חמורה שהטילה את צילה על שווייץ. ההמון המוסת שכבש את גני הטיולרי, ב-10 באוגוסט 1792, מצא שם את שומרי ראשו השווייצרים של לואי ה-16 והרג אותם עד האחרון שבהם. אירוע זה הונצח בפסלו המפורסם של הפסל תורוולדסן, המוצב בלוצרן המראה אריה פצוע פצעי מוות, גוסס, כשהוא שומר על סמליו השבורים של בית המלוכה הצרפתי.

הכיבוש הצרפתי

על אף הזעזוע ממעשה הטבח, ניסתה שווייץ בתחילה שלא להיות מעורבת בנעשה בשכנתה הקרובה, צרפת, אך במהלך המלחמות המהפכניות, גלשו צבאות צרפת למזרח, והקיפו את שווייץ מכל צידיה בדרכם אל אוסטריה. ב-5 במרץ 1798 נכבשה שווייץ כולה, והמשטר הישן התמוטט. ב-12 באפריל 1798 הוכרזה "הרפובליקה ההלווטית", "אחת ובלתי ניתנת לחלוקה". הקנטונים וספיחיהם הפיאודליים בוטלו. כוחות הכיבוש המהפכניים יצרו מדינה ריכוזית שהתבססה על רעיונות המהפכה הצרפתית. האזרחים השווייצרים התנגדו לרעיונות אלו, במיוחד באזורי המרכז של הקונפדרציה לשעבר. מרד בנידוולדן דוכא על ידי הצרפתים, והשקט נשמר. הרפובליקה לא נהנתה מאחדות דעים או משלווה. חיל הכיבוש הצרפתי בזז כפרים וערים רבים, יבול שכשל הביא לרעב, והרפובליקה ההלווטית לא הצליחה להפוך למדינה מתפקדת. פלישה של האוסטרים והרוסים נהדפה על ידי הצרפתים על אדמת שווייץ ב-1799, אירוע שהביא אף הוא לסבל ולמחסור. ב-1802 הגיע כישלונה של הרפובליקה לשמור על יציבות לשיאו, וב-1803 נאלצו הצרפתים לשלוח כוחות רבים נוספים בניסיון לשמור על הסדר במדינה המתפוררת.
ב-19 בפברואר 1803 הכריז נפוליון על עצמו כ"בורר" בסכסוך שבין השווייצרים לבין עצמם. בפברואר 1803 ביטל את "הרפובליקה ההלווטית", ב"חוק הבוררות" שיצא מלפניו, ויצר משטר שהיה מעין עירוב בין הסדר החדש והסדר הישן. המדינה הריכוזית בוטלה. חלוקה מינהלית חדשה הביאה ליצירת 19 קנטונים, כאשר שטחים שהיו שטחים נספחים ושטחי חסות הפכו לקנטונים בעלי זכויות שוות. היו אלו ארגאו, תורגאו, גראובינדן, סנט גלן, וו וטיצ'ינו. חוקה חדשה הפכה את שווייץ לפדרציה. בשל אי היציבות ברפובליקה, הוחלפו בה שש חוקות לאורך חמש שנות קיומה.

קונגרס וינה

נפוליון שלט למעשה בשווייץ עד למפלתו. השווייצרים לחמו ומתו במלחמותיו. קונגרס וינה שהתכנס בשנת 1815 הכריז מחדש על עצמאותה של שווייץ, והמעצמות המכונסות הסכימו להכיר בנייטרליות השווייצרית. בפעם האחרונה הורחבה הטריטוריה השווייצרית, כאשר צורפו לה הקנטונים החדשים ואלה, נשאטל וז'נבה.
גם שווייץ שלאחר קונגרס וינה לא הייתה מקום שקט. ההיסטוריה שבין קונגרס וינה ובין "מלחמת הזונדרבונד", הייתה עת של מאבק האוכלוסייה הכפרית בנטל של המרכזים העירוניים, של תסיסה ומאבק בין השמרנים והליברלים, הכפריים והעירוניים, הפרוטסטנטים והקתולים. אירוע משקף מאותה התקופה הוא ה"ציריפוטש" (Züriputsch) מספטמבר 1839, שבו התמרדה האוכלוסייה הכפרית והשמרנית בציריך כנגד השלטונות הליברלים בעיר. בשל ויכוח על זהותו של מרצה לתאולוגיה באוניברסיטה של ציריך, זרמו אלפי איכרים מוסתים אל העיר ממערב, ונלחמו כנגד חיילי הקנטון בסימטאות העיר, עד שמועצת העיר נכנעה. היה זה אך אות למלחמת האזרחים הממשמשת ובאה.

מורשת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
פופו

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתמקדת בכלב ציד כחול ורזה בשם פופו. לאחר שבעליו של פופו מת, פופו הופך ליורש החוקי של בית גדול ומפואר. האפוטרופוסית האחראית לקיום הצוואה - גברת אסקרו איננה מרוצה מסידור זה ומשום כך מנסה למכור את הבית.
לפופו מגוון רחב של חברים המתגוררים איתו בביתו (בנוסף לפופו חיים איתו בבית 5 כלבים וחתול):

בת אחיו (גרסה קטנה של פופו), כלבת קוקר ספניאל מתנשאת בשם הייזל ובעלה פריץ-קרלוס (כלב קטן עם שפם), כלב בולדוג ענק בשם לואי, כלבת רועים בשם אנאבל (אשר מאוהבת בלואי) וחתול רחוב הלובש בנדנה ובעל מיומנויות קארטה בשם פנסר.
גברת אסקרו איננה יודעת על כך שחבריו של פופו מתגוררים בבית יחד עמו. לעיתים קרובות כלבת הצ'יוואווה של גברת אסקרו מנסה לחשוף בפני גברת אסקרו את שותפיו של פופו ללא הצלחה.
אף על פי שגברת אסקרו מנסה למכור את הבית, פופו וחבריו מצליחים בשיתוף פעולה להפחיד את כל הקונים הפוטנציאליים מבלי שהיא יודעת שהם אחראים לכך. בנוסף, בכל פרק נאלצת הכנופיה להתמודד עם שני תופסי כלבים בשם מל והארווי.