הזורעים

היסטוריה

בשנת 1934 הקימה תנועת בח"ד (ברית חלוצים דתיים) קיבוץ הכשרה ב"אלמלו",(Almelo) עיירה במזרח הולנד, שיועד לצעירים יהודים מגרמניה. לחברים היו מגורים וחדר אוכל משותפים, והם עבדו בחצרות האיכרים המקומיים שעסקו בעקר במשק החלב. חלק מהחברים עברו הכשרה אצל בעלי מלאכה, ולמדו מקצועות ששימשו אותם לאחר העלייה לארץ. הם ניהלו חיים רוחניים, למדו עברית, ידיעת הארץ ועסקו בלימוד תורה. חלק מהחברים היו מהולנד.
קצב העלייה של חברי קבוצת ההכשרה היה תלוי בקבלת הסרטיפיקטים משלטונות המנדט. כשהגיעו לארץ הם התפזרו למקומות שונים, והוחלט לעבוד כפועלים חקלאיים בודדים בפרדסים ובמשקים.
כשיוסף בר הגיע לארץ הוא החל לבדוק כיצד יוכל לעבוד כאיכר עצמאי במשק חקלאי הנמנה עם מושב עובדים שומר מצוות. הוא יצר קשר עם חבריו להכשרה בהולנד, אירגן אותם לקבוצה שבשמה הופיע בפני המרכז החקלאי של הפועל המזרחי. כל חבר שילם חצי לירה לחודש על מנת לכסות את ההוצאות הארגוניות הראשונות, סכום שהיה גבוה עבור הפועלים החקלאיים באותה תקופה כיוון שלעיתים הרוויחו רק לירה או שתיים לחודש, בנוסף ללינה ולכלכלה. בעקבות שתדלנותו של קסטנבאום הסכימה הסוכנות היהודית להקצות לארגון, שנקרא "הזורעים", מחנה עבודה בחולות נחלת יהודה, מול בית החרושת ללבני סיליקט.
במחנה היו מספר צריפים. מבנה אחד שימש לחדר אוכל ומטבח, מקלחות ושירותים מסודרים. ב-15 בדצמבר 1937 הגיעו 25 חברים ראשונים למחנה, לצורך עבודתם הם יצאו לפרדסי ראשון לציון, במרחק של כשעת הליכה מהמחנה. העבודה בטורייה הייתה קשה, ולעיתים הם נוצלו כדי להתחרות עם פועלים ערביים שהיו רגילים לעבודה זו. רמת השכר הייתה נמוכה מאוד, ולעיתים נאלצו החברים להסתפק בשכר רעב של 11 - 12 גרוש ליום, ולפעמים לא הצליחו כלל להשיג עבודה מלשכת העבודה של ראשון לציון. הם ניסו להקים משק עזר ולגדל ירקות בשטח המחנה, אך למעט תרד ניו זילנדי לא הצליחו לגדל מאומה בגלל האדמה החולית.
חברי הקבוצה חיפשו עבודות במקומות מרוחקים יותר. ב-21 במרץ 1938 השתתפה קבוצה מהזורעים בעלייה לחניתה, והתגוררה שם במשך מספר חודשים. קבוצה אחרת עבדה בהקמת הגדר הצפונית שנועדה למנוע חדירת כנופיות לארץ. הם התגוררו במחנות ארעיים לאורך תוואי הגדר מהכנרת עד לראש הנקרה, והתנאים היו ירודים. חברי הקבוצה השתתפו גם במחנות עבודה שאורגנו על ידי מחלקת העבודה של הפועל המזרחי.
בעקבות המצב הקשה במושבה מצפה הסמוכה לטבריה, החליטו המוסדות המיישבים לתגבר את המושבה. לקראת סוף 1938 עברו חברי ארגון "הזורעים" למושבה ותגברו את כוח העבודה והשמירה במקום. הם הקימו מחנה ורכשו ציוד ובהמות בסיוע פיק"א. כמו כן דאגה להם פי"קא לעבודה ביעור והעבירה לטיפולם את יער צבי הסמוך.
כתגובה לפרסום הספר הלבן במאי 1939 הוחלט להגביר את קצב ההתיישבות. חברי ארגון "הזורעים" החלו להתארגן לעלייה לקרקע ובנו חלקי חומה ומגדל מקורות עץ שהובאו למושבה. בליל 23 במאי 1939, ערב חג השבועות תרצ"ט, עלו לקרקע שבע נקודות התיישבות חדשות. אנשי ארגון "הזורעים" עלו לקרקע לאדמות פיק"א בחורבת סרג'וני הנמצאת במורדות הדרום מערביים של רמת פוריה. כדי למנוע את העלייה לקרקע כיתר הצבא הבריטי את המושבה לפנות בוקר. לאחר שלא נצפתה כל התרחשות הבין הכוח הבריטי שהמתיישבים, שנודע להם מראש על כוונות הצבא הבריטי, הקדימו אותם ויצאו לנקודת ההתיישבות לפני הגעתם. כאשר כוחות הצבא הבריטי הגיעו לנקודת ההתיישבות בסרג'וני כבר עמדו החומה והמגדל על תילם, והמתיישבים עסקו במילוי חצץ בין לוחות העץ של החומה. בשנת 1944, בעקבות היעדר מקור מים שיאפשר גידולי שלחין, החליטו המוסדות להעביר את המתיישבים כ-2.5 ק"מ דרומה לתוך ביקעת יבנאל, שם הייתה אפשרות לבצע קידוח מים. חברי ארגון "הזורעים" התמזגו במקום החדש עם קבוצת חברים ממתיישבי ארגון הירדן שעברו למקום מחוות ביתניה שבעמק הירדן. במקום זה שוכן המושב כיום.
לפני הגעת הקבוצה נקרא המקום שורשים, והוא היה מושב עובדים שהוקם על ידי ארגון 'עומר' של הציונים הכלליים והיה אחד מ-7 נקודות ההתיישבות שהוקמו ב-23 במאי 1939 במסגרת יישובי חומה ומגדל, על אדמות הכפר הערבי לוביה שנרכשו על ידי פיק"א. המקום נקרא גם "מחנה לוביה". עוד באותה שנה נטשה קבוצת "שורשים" את המקום, וחזרה לקבוצת האם שלה תל יצחק.
בשנת 1946 נחנכו 25 בתי הקבע הראשונים. תכנונם בוצע על ידי האדריכל והאמן מאיר בן אורי.
בשנים הראשונות לאחר קום המדינה נותר המושב ללא דרך גישה סלולה והדבר גרם סבל רב לתושבים. במיוחד בחודשי החורף כאשר אדמת ביקעת יבנאל הכבדה הפכה לבוצית. העיקוב נבע מתוכנית ההשקיה בהובלת, מנהל אגם המים במשרד החקלאות, שמחה בלאס. התוכנית הייתה להציף חלק מבקעת יבנאל ולהפכה לאגם לצורכי השקיה. עם דחיית התוכנית בשנת 1954 התאפשרה סלילת דרך גישה למושב.
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים ניקלע המושב לחובות כבדים כחלק ממשבר חובות המושבים. המושב נחלץ מהחובות באמצע שנות התשעים, לאחר שבמסגרת יישום "חוק גל" מונה "משקם" לאגודה השיתופית שקבע את הסדר החובות לאגודה ולחברים. כמו כן, קבע בית המשפט שהשתת הריביות של חובות האגודה על החברים נעשתה שלא כדין ושיחרר את החברים מתשלום הריביות הנ"ל. כחלק מתהליך הסדרת החובות הופרטו או חוסלו פעיליות שונות של האגודה, כגון : המחלבה, איגום הכלים, ובית המכונות ( מוסך).

אופי היישוב

במושב כ-200 משפחות. חלקם חברים באגודה השיתופית והשאר "תושבים".
במושב פועלת ישיבת אורות הזורעים שהיא ישיבה תיכונית-סביבתית, הישיבה מונה כ 140 תלמידים. רב המושב כיום הוא הרב יונתן דון יחייא, מתלמידי הרב יעקב שפירא.
ועדת קבלה של המושב מוודאת שהתושבים החדשים שנקלטים במושב יתאימו לאופיו. במושב יש מניינים קבועים בכל יום, וקיים תלמוד תורה ושיעורי תורה.