נערת גיבסון

נערת גיבסון (באנגלית: Gibson Girl) הייתה גילום האידיאל הנשי של האטרקטיביות הגופנית, כפי שמוצג באיוריו של האמן צ'ארלס דנה גיבסון, במהלך תקופה של 20 שנה, שנמשכה בסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20 בארצות הברית ובקנדה. האמן ראה את יצירתו כמייצגת את המורכב של "אלפי בנות אמריקאיות".

תדמית

דמותה של נערת גיבסון, שהופיעה בשנות ה-90 של המאה התשע-עשרה, שילבה אלמנטים אמריקניים קדומים יותר של יופי נשי לבן, כמו "הגברת השברירית" ו"האשה החושנית". מ"הגברת השברירית" היא לקחה את הקווים הדקים והעדינים הבסיסיים ואת המראה המכובד. מ"האישה החושנית" היא לקחה החזה הגדול והירכיים, אם כי לא באופן מוגזם, כפי שתיארו תמונות קודמות של נשים עם חזה וירכיים גדולים. משילוב זה התפתחה נערת גיבסון, שהייתה גבוהה ודקה, אך עם חזה שופע, ירכיים ועכוז. היה לה גוף בצורת S, שהושג על ידי לבישת "מחוך ברבור". צווארה היה דק, שערה נערם על ראשה לתסרוקת מנופחת, פומפדור או בצ'יגנון ("מפל של תלתלים"). הדמות הנשית האידיאלית, הצרה והמתונה, צויירה כנוחה ומסוגננת.
היא הייתה בת המעמד הבינוני-גבוה, לבושה תמיד מכף רגל ועד ראש בלבוש האופנתי העדכני המתאים לכל מקום ושעה ביום. נערת גיבסון הייתה גם אישה חדשה, אתלטית יותר, שאפשר היה למצוא אותה רכובה על אופניים בסנטרל פארק, מתאמנת באופן קבוע ומשוחררת מאוד עד כדי כניסה למקום עבודה. נוסף על יופייה המעודן של נערת גיבסון, ברוחה, הייתה שלווה, עצמאית, בטוחה, וחיפשה סיפוק והגשמה עצמית. היא יכולה הייתה ללמוד בקולג ולהתחרות על בן זוג טוב, אבל היא לעולם לא הייתה משתתפת בתנועת שוויון הזכויות.
ההשתתפות בתנועת ההצבעה הייתה קשורה יותר ל"אישה החדשה", דמות תרבותית נוספת של נשים, שהתגבשה בערך באותה תקופה של נערת גיבסון. כגרסה פופולרית יותר של "האישה החדשה", נערה הגיבסון ערערה את תשוקותיהן של נשים לשינוי סוציו-פוליטי מתקדם. האישה החדשה הייתה יותר מביכה מבין שני הדימויים באותה עת, היא נראתה כדוגמה לשינוי ושיבוש הדפוסים הישנים של הסדר החברתי, וביקשה את הזכות לשוויון הזדמנויות באקדמיה ובעבודה, כמו גם רפורמה פרוגרסיבית, מינית חופש וזכות בחירה. בעוד נערת גיבסון שילבה בדמותה מאפיינים רבים של האישה החדשה, היא עשתה זאת מבלי לערב את עצמה בפוליטיקה, ולכן לא נראתה לבני הדור, באותה עת, כמי שבאה לתפוס את התפקידים הגבריים המסורתיים כפי שרצתה "האישה החדשה". היא הצליחה להישאר בתוך גבולות התפקידים הנשיים ללא חציית הגבולות של אותה עת.
גיבסון אייר אותה כבת זוג שווה ולעיתים עוקצנית לגברים. היא הייתה גם דומיננטית מבחינה מינית, למשל, אוירה כמי שבוחנת אנשים ממש קטנים מתחת לזכוכית מגדלת, או, בצורה משונה, מוחצת אותם מתחת לרגליה. לצד היופי של נערת גיבסון, גברים הופיעו לעיתים קרובות כגלמים או שוטים; ואפילו גברים בעלי גוף יפה או בעלי הון רב לא יכלו לספק את שביעות רצון. גיבסון צייר גברים כה מוקסמים מהמראה שלה, כך ששתוארו כמי שיילכו בעקבותיה בכל מקום וינסו למלא כל תשוקה, גם אם זה יהיה מגוחך. ציור אחד מראה גברים המומים בעקבות פקודתה של נערת גיבסון לשתול עץ צעיר, חסר עלים, הפוך, ששורשיו באוויר, פשוט משום שרצתה בכך. לעיתים קרובות, נערה גיבסון הופיעה כרווקה בלתי מחויבת. עם זאת, רומנטיקה תמיד הקלה על השעמום שלה. לאחר שהתחתנה, היא נראתה מתוסכלת מאוד אם האהבה הרומנטית נעלמה מחייה, אך מרוצה אם היא מתרועעת עם חברות או מאושרת כאשר היא מתמקדת בצאצא שלה. בציורים האלו לא היה שום רמז להרחבת הגבולות של תפקידי הנשים, אלא לעיתים קרובות הם חיזקו את האמונות הממושכות של רבים מהצווים החברתיים המסורתיים. לעיתים נדירות תיארו את נערת גיבסון כשותפה בפעילות שאפשר לראות בה כיוצאת דופן לאישה.
האמן האמין שנערת גיבסון מייצגת את היופי של הנשים האמריקאיות:
גיבסון האמין כי נערות גיבסון של אמריקה יהפכו ליפות יותר:
נשים רבות התלבשו בסגנון איורי נערת גיבסון, כולל אשתו של גיבסון, איירין לנגהורן, שעשויה הייתה להוות השראה לדמות המקורית, והייתה אחותה של ויסקונטס ננסי (לנגהורן) אסטור. דמויות אחרות נותרו אוולין נסביט ומיני קלארק. נערת גיבסון המפורסמת ביותר הייתה, ככל הנראה, השחקנית הבלגית-אמריקנית, קמיל קליפורד, שתסרוקתה הגבוהה ושמלותיה הארוכות והאלגנטיות, שיצרו את דמות שעון החול שלה ואת מותניה הצרים הגדירו היטב את הסגנון.
בין המאיירים הרבים שהושפעו מ"נערת גיבסון" היו הווארד צ'נדלר כריסטי, שעבודתיו היללו את "היפהפיות" האמריקאיות ודמו לאיוריו של גיבסון, והארי ג'יי פיטר, שהדמות המפורסמת ביותר מבין ציוריו היא "וונדר וומן".
באמנות החדשה והמתפתחת של הקולנוע, אף על פי שרוב השחקניות המובילות היו בעלות גזרה הדומה לסגנון של ימינו, אלו שהמחישו אותה בצורה הטובה ביותר היו בנות הביוגרף, פלורנס לורנס ומרי פיקפורד. הן גילמו את פולחן האישה האידיאלית להמונים שמעבר לגבולות אמריקה. קמיל קליפורד, הידועה כ"הנערת גיבסון האידיאלית", הציבה צלמים שונים והפיקה תצלומים שהמחישו את המאפיינים הפיזיים של נערת גיבסון.

אהדת הציבור

יש הטוענים כי נערת גיבסון הייתה סטנדרט היופי הלאומי הראשון עבור נשים אמריקאיות. התמונות הבדיוניות של גיבסון, שפורסמו בעיתונים ובמגזינים במהלך הבל אפוק היו מאוד פופולריים. מוצרים הנושאים את דמותה כללו צלוחיות, מאפרות, מפות שולחן, ציפיות, כיסאות, כריות למזכרת ומעמדים למטריות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שינויי האופנה גרמו לאופנת נערת גיבסון לחלוף, שכן נשים העדיפו בגדים מעשיים התואמים את הזמנים המשתנים על פני השמלות האלגנטיות, חולצות הכותנה והשמלות הארוכות והמדורגות. עם זאת, התדמית לא נשכחה. ולראיה, בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה החל עידן ה-SCR-578, משדר רדיו לעתות מצוקה (וה-AN/CRT-3 שלאחר המלחמה) שהותקן במטוסים שיצאו למשימות מעל המים וקיבל את הכינוי "נערת גיבסון" בשל צורת "שעון החול" שלו, שאפשרה לו להיות מוחזק בין רגלי הטייס בזמן שמשך בידית הגנרטור.