google/wiki40b huggingface dataset:
פטריס דה מק-מהון

במלחמת פרוסיה-צרפת

עם פרוץ מלחמת פרוסיה-צרפת (יולי 1870) פיקד מק-מהון על הגייסות הראשון והחמישי של ארמיית הריין שנלחמה מול הארמייה השלישית של הצבא הפרוסי. בתחילה הצליח מק-מהון לפרוץ את הגבול הפרוסי ואף כבש את העיר ויסמבור, אולם כבר לאחר שבוע נאלץ לסגת לתוך צרפת, נסיגה שהמשיכה והלכה בשבועות הבאים, תוך שחיקה של ארמיית הריין. חלק הארמייה (הגייסות הראשון, השביעי והשנים-עשר שמנו כ-120,000 חיילים) בפיקודו של מק-מהון, התמקמו בעיר שאלון-על-המארן (Châlons-sur-Marne) ויצרו את "ארמיית שאלון", אליה הצטרף נפוליאון השלישי בכבודו ובעצמו. בסוף אוגוסט יצאה הארמייה למסע של 130 ק"מ על מנת לחלץ את חלקה השני של ארמיית הריין שהיה נצור בעיר מץ. על מנת שלא להתקל בכוחות פרוסיים טרם הזמן, הוביל מק-מהון את הארמייה באיגוף משמאל, לאורך גבול בלגיה במזג אויר גרוע ובתנאי דרך ירודים. התנועה פתחה פער והותירה את הארמייה חשופה משני אגפיה, עובדה שנוצלה על ידי ראש המטה הכללי הפרוסי, הלמוט פון מולטקה הזקן שלכד את הכוח בתנועת מלקחיים ליד העיירה בומון-אן-ארגון (Beaumont-en-Argonne) ב-30 באוגוסט. לאחר ההתקלות, בה נהרגו 5,000 חיילים צרפתים, הסיג המרשל מק-מהון את צבאו לסדאן על מנת שיוכל לנוח, להתחזק, להתחמש ולהצטייד במבצר שבמקום המוגן על ידי גבעות ובערוץ הנהר מז.
קרב סדאן שהתחולל ב-1 בספטמבר היה תבוסה צרפתית צורבת. כוחותיו של מק-מהון כותרו על ידי הארמייה הפרוסית השלישית ונפתחה עליהם אש ארטילרית כבדה. המרשל מק-מהון נפצע כבר בבוקרו של אותו יום בכפר לה מונסל (La Moncelle; ממזרח לסדאן) במסגרת ניסיון החלצות מהכתר. למחרת נכנע נפוליאון השלישי והפרוסים לקחו בשבי את כ-100,000 החיילים הצרפתים ששרדו את הקרב ובהם קיסר צרפת והמרשל מק-מהון הפצוע.

תחילת כהונתו כנשיא

ב-24 במאי 1873 נבחר מק-מהון לנשיא צרפת על ידי רוב מלוכני באספה הלאומית. כהונת הנשיא נקבעה לשבע שנים. במשך כשנה וחצי הוביל מק מהון את הדיונים ליצירת חוקה רפובליקאית, שפורסמה בפסרואר 1875. במרכזה של חוקת הרפובליקה החדשה עמדה דמותו של נשיא צרפת. פרלמנט בן שני בתים נוצר, וכן ממשלה בראשות ראש ממשלה שהייתה כפופה הן לנשיא והן לפרלמנט. אולם דווקא הנושא הנעדר מן החוקה, השאלה בדבר כינון המונרכיה מחדש וזהותו של מלך צרפת העתידי אם ידי כזה (נכדו של המלך שארל העשירי, אנרי, המכונה "אנרי החמישי" או הנסיך פיליפ, רוזן פריז, נכדו של המלך לואי פיליפ), היה בראש סדר היום הציבורי. לפיכך נתפסה החקה כהסדר זמני.
ואינו אאלטונן

קורות חיים

אאלטונן נולד בכפר קארינאיינן שבפינלנד והיה בנו של חייט. בילדותו הפך חירש ונשלח לבית ספר לציור של איגוד האמנות טורקו בגיל 16. אאלטונן למד בבית ספר זה בין השנים 1910–1915. בבית הספר למד ציור, אולם לימד את עצמו פיסול.
בשנת 1923 נסע לאיטליה בה הושפע מהקוביזם והפוטוריזם.
עם הקמת רפובליקת פינלנד ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיסל אאלטונן אנדרטאות לנופלים במלחמות אלה, והפך לפסל הלאומי של פינלנד. יצירותיו הציגו פסלים מונומנטלים של תושבי פינלנד, ושל אישי תרבות וציבור פיניים. ב-1925 יצר אאלטונן פסל ברונזה של פאבו נורמי, שהוצב בחזית אצטדיון הלסינקי.
ב-1927 הוצגה תערוכה מיצירותיו בסטוקהולם.
פסל נודע נוסף שייצר אאלטונן היה פסלו של יאן סיבליוס בשנת 1928, העשוי ברונזה.
מרבית פסליו של אאלטונן עשויים ברונזה, אולם אאלטונן פיסל גם באבן ובזכוכית.
אאלטונן נישא ארבע פעמים.
יצירות רבות של אאלטונן מוצגות כיום בתצוגת קבע במוזיאון ואינו אאלטונן לאמנות שבטורקו.
שבר (רפואה)

פתוגנזה של שבר ותהליכי ריפוי

בשלושת הימים הראשונים לאחר השבר שנוצר בעצם, נוצרת בסביבת השבר המטומה שבתוכה שוקעים פיברין וטסיות דם. כתוצאה מהשקיעה, משתחרר פקטור הגדילה PDGF אשר קורא למקרופאגים. המקרופאגים בולעים את הרקמה ההרוסה, ומשחררים אף הם גורמי גדילה האחראים על יצירה מחדש של עצם. כמו כן מופיעים במקום לויקוציטים - לרבות מקרופאגים ולימפוציטים.
במקום השבר עצמו נוצרים תאי מזנכימה חדשים המהווים את המקור לעצם החדשה. במקביל ליצירת כלי דם חדשים, נוצרת רקמה חדשה וזמנית הקרויה קלוס (callus). בשלב הראשון מדובר בקלוס רך אשר מכיל רק תאים מתחלקים וכלי דם, אולם לאחר 6 שבועות מדובר בקלוס קשה שמכיל סידן (ועל כן גבס מושם למשך 6 שבועות במרבית המקרים).
החל מהשבוע השמיני לאחר השבר מתחיל תהליך עיצוב מחדש - העצם מתעצבת, תהליך גידול התאים נעצר וייצור כלי הדם יורד.
ניתן להבחין בקלוס גם שנים לאחר הריפוי- מדובר למעשה בהתעבות או גוש של העצם באזור השבר עצמו. הגורם העיקרי המעודד את יצירת הקלוס הוא ההמטומה הנוצרת כתוצאה משבירת העצם - שטפי דם מקומיים מביאים להצטברות דם בעצם, והם עשירים בגורמי גדילה המביאים לתחילת ייצור הקאלוס. מכאן שניקוז ההמטומה עלול להביא לנזק לתהליך הריפוי ונמנעים מניקוז כל עוד ההמטומה אינה גורמת ללחץ ולכאבים.
הקלוס עצמו נוצר על "פיגום" של פיברין אשר מגשר על השבר בשלב הראשון. גשר הקלוס הראשוני נוצר הן כתוצאה מגדילה אנדוכונדרלית במרכז והן כתוצאה מגדילה תוך ממברנוזית בשוליים. הגדילה התוך ממברנוזית, אשר נוצרת עקב הרמת קרום העצם, גורמת לייצור משמעותי של עצם, ולכן לעיתים בניתוחים לתיקון שבר בוחרים להכניס מסמר אשר מביא ליציאת מח העצם החוצה לאזור השבר ומרימים את קרום העצם לשם עידוד פעולתו. 
לאחר שנוצר גשר הקלוס הוא מתגרם ובו בעת מתרפא קו השבר עצמו. התהליך מסתיים כאשר קו השבר נעלם אך תהליך העיצוב מחדש נמשך.
תפקידו של הגבס באיחוי שברים הוא קיבוע אשר מפחית תנועה ומונע יצירה של סחוס במקום עצם. קיבוע קשה מדי יביא לירידה ביצירת הקלוס וקיבוע גמיש מדי יביא להיווצרות קלוס רך. בכל מקרה לאחר זמן מה יתחיל שלב ההתגרמות ואז ניתן להסיר את הקיבוע, בין היתר כדאי להעמיס על העצם החדשה כדי שתתפתח בצורה טובה יותר. ככלי עזר לקיבוע שבר בעצם מנצלים מסמר תוך לשדי.
עורק הירך

מהלך

עורק הירך מתפצל מעורק הכסל החיצון במשולש הירך, מאחורי הרצועה המפשעתית, אשר נמצאת בדרך כלל בסמוך לראש עצם הירך. החלק המקורב (הפרוקסימלי) של עורק הירך, אשר מכונה ביתר דיוק עורק הירך המשותף, יוצא ממשולש הירך מתחת לשריר החייטים. ביציאתו ממשולש הירך העורק מסתעף ממנו עורק הירך העמוק (arteria profunda femoris) אשר אחראי על אספקת דם לירך. עורק הירך, שלעיתים נקרא אז עורק הירך השטחי, מתחבר לעורק בית הברך (arteria poplitea) בתחילתו של השריר המתוויך הגדול, או לחלופין בתעלת המתוויכים, לקראת קצה עצם הירך.

היבטים קליניים

לרוב ניתן למשש את עורק הירך דרך העור בנקל, ולכן הוא משמש לעיתים קרובות כעורק גישה להכנסת צנתר. מאותו צנתר, ניתן להניע ולכוון חוטים וצנתרים לכל מקום במערכת העורקית לצורכי התערבות רפואית או לצורכי אבחון, לרבות הלב, המוח, הכליות והגפיים. ישנה משמעות רבה לכיוון המחט בצנתר בהתאם למיקום הפיזי שאותו רוצים לאבחן או בו לטפל. כיוון המחט נגד כיוון זרימת הדם מתבצע לצורך התערבות ואבחון בכיוון הלב והרגל הנגדית. לעומת זאת, כיוון המחט עם כיוון זרימת הדם מתבצע לצורך התערבות רפואית או אבחון לרגל של אותו צד. ניתן להכניס צנתר הן בעורק הירך הימני והן העורק הירך השמאלי, זאת בהתאם לסוג ההתערבות הרפואית או האבחון הנדרש.
עורק הירך רגיש למחלת עורקים היקפית. כאשר הוא נפגע או נחסם בשל טרשת עורקים, ייתכן שיהיה צורך בהתערבות מלעורית באמצעות גישה מהירך הנגדית. טיפול נפוץ נוסף במקרה של חסימה כזו הוא כריתת פנים העורק, ניתוח בו פותחים את העורק החסום כדי "לנקות" אותו ולהסיר רובד טרשתי הגורם להיצרות או תעוקה של העורק.
עורק הירך יכול לשמש לצורך נטילת דם עורקי כאשר לחץ הדם הוא נמוך עד שלא ניתן לאתר את עורק החישור או את עורק הזרוע. האזור בו ניתן למשש בצורה מיטבית בבדיקת דופק את עורק הירך הוא הצד הפנימי של הירך, בנקודת האמצע המפשעתית, באמצע הדרך בין מאחה עצמות החיק לבין קוץ הכסל הקדמי העליון. מוערך כי ברוב המקרים קיומו של דופק בעורק הירך מצביע על לחץ דם של יותר מ-50 מ"מ כספית.
גדרות (סרט)

עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
באקו

מקור השם

ישנה הנחה שמקור השם באקו הוא במילה הפרסית "באח - קו" (הר האלוהים). לפי סברה אחרת, מקור השם הוא במילה הפרסית "באד כובה" (מוכה הרוחות, باد-کوبه), שם המתאר את הרוחות החזקות הנושבות באזור כתוצאה ממפגש בין רוח צפונית קרה מהים הכספי (Khazri) ורוח דרומית חמה (Gilavar) ומכאן כינויה "עיר הרוחות".

היסטוריה

במקום שבו נמצאת באקו קיים יישוב החל מהאלף הראשון לפני הספירה. עדויות כתובות על יישוב במקום קיימות החל מהמאה השישית לספירה. בבאקו נמצא מקדש האש - מקדש בעל חשיבות רבה בדת זרטוסטרה, שהייתה נפוצה באזור עד אמצע המאה השישית. במשך רוב שנות קיומה הייתה באקו בשליטה פרסית. לאחר שרעידת אדמה החריבה את הערים שמאקה ושירואנשה במאה ה-12, הפך אשיטן הראשון את באקו לבירת האזור. בשנת 1501 צר על העיר השאה הפרסי אסמאעיל הראשון. בגלל התנגדותם העזה של התושבים, הצליח לכבוש את העיר רק לאחר שהרס את חומותיה. 
יורשו של איסמעיל טחמסיב צירף את באקו סופית לפרס וסילק את שושלת שירוונשה מהשלטון. בשנת 1723 כבשו הרוסים את באקו בפעם הראשונה, ואלה התחילו להפיק נפט משדותיה הרבים כמעט מיד, אך ב-1735, בעקבות הסכם גנג'ה, נאלצו הרוסים לסגת. האימפריה הפרסית התחילה להתפרק לאחר מותו של נדיר שאה, ובבאקו הוכרזה הקמת חאנת באקו העצמאית, שבראשה עמד מירזה מוחמד חאן. בשנת 1795 לאחר תהפוכת השלטון בפרס ועליית בית קאג'אר הגיעו הפרסים שוב, לפי פקודתו של השאה אגה מוחמד חאן, והרסו את באקו ואת חאנת באקו. 
הרוסים שראו את חולשת פרס החלו בתוכנית כיבוש הקווקז מפרס, ואחר כך גם מטורקיה. ב-1796 הגיע הצבא הרוסי לבאקו, לפי הוראה מיקטרינה השנייה בשנתה האחרונה בפיקודו של ולריאן זובוב - וכבש אותה. הצאר פאבל, שעלה לשלטון באותה שנה, התנגד לתוקפנות כלפי פרס ופקד על הצבא לסגת ב-1797. לאחר שעלה אלכסנדר הראשון לשלטון ברוסיה, חזר למדיניות סבתו ופקד על הצבא, בראשות פאבל ציציאנוב, להמשיך בכיבוש הקווקז ובאקו. ב-1806 נכנעה באקו ומושלה ברח לפרס, מאחר שבפעם הראשונה שבה דרשו ממנו הרוסים להיכנע ולמסור את מפתחות העיר, רימה אותם וציווה לרצוח את ציציאנוב. המלחמה הסתיימה בשנת 1813 ובמסגרת הסכם שנחתם העיר עברה לשליטה רוסית.
בין 1917 ל-1918 עברה באקו ידיים מספר פעמים, עד שהוכרזה ב-1918 כבירת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. ב-1920 הגיע הצבא האדום לעיר והכריח את תומכי העצמאות להיכנע, ובאקו הוכרזה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
בינואר 1990 אירעו בעיר מהומות המוניות. כדי להשיב את השליטה על העיר הורה מיכאיל גורבצ'וב להכניס לתוכה כוחות צבא. במהלך מספר ימים נהרגו כמה מאות אזרחים מתושבי העיר.
בשנת 2000 הוכרזה העיר העתיקה של באקו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.

כלכלה

עיקר כלכלתה של באקו מתבססת על הנפט ומוצריו. החל מהמאה ה-8 היה ידוע על קיומו של נפט באזור, וכבר במאה ה-15 השתמשו בנפט לתאורה. שאיבת נפט מסחרית החלה בשנת 1872. עד סוף המאה ה-20 מוצו מרבית מרבצי הנפט של האזור.
באקו הגישה את מועמדותה לאירוח משחקי הקיץ האולימפיים במסגרת המכרזים האולימפיים ל-2016 ול-2020, אך לא הצליחה לעלות לשלבי הגמר של המכרזים. באקו נבחרה לארח ב-2015 את הטורניר הראשון של משחקי אירופה, שיתקיים אחת ל-4 שנים בדומה לאולימפיאדה אך יהיה פתוח רק למדינות החברות בהתאחדויות הספורט באירופה.
באקו אירחה את אירוויזיון 2012.

רכבת תחתית

הרכבת התחתית של באקו נפתחה לציבור ב-1967. מערכת הרכבות מורכבת משני קווים ראשיים: קו אדום שאורכו 19 ק"מ וקו ירוק. כיום, יש לרכבת 23 תחנות והאורך הכללי של כל הקווים הוא 34.6 ק"מ. כל המסלול הוא תת-קרקעי. בחמש השנים 2008 - 2013 נסעו ברכבת כ-170 מיליון אנשים.
מרקוס זיו

ביוגרפיה

מרקוס זיו נולד במנצ'סטר למשפחתם הציונית של ישראל זיו ואשתו, רבקה, שהייתה בתו של מיכאל מרקס, מייסד בית המסחר מרקס אנד ספנסר. עוד בהיותו בן 4 נכח עם הוריו ודודו, הארי סאקר, בכינוס לכבוד הצהרת בלפור. בשנת 1929 ביקר לראשונה בארץ ישראל עם הוריו והמשיך לבקר בארץ, בחווילת המשפחה בתל מונד מעת לעת.
במלחמת העולם השנייה היה קולונל ארטילריה, נלחם בפלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943 (קרב עליו זכה בעיטור קצין מסדר האימפריה הבריטית). לאחר תום המלחמה היה מוצב במשך שנתיים בירושלים. במאי 1948 היה יועצו הצבאי של דוד בן-גוריון, תפקיד אותו מילא כשנתיים ובמסגרתו דאג לציוד צה"ל הצעיר, בזכות קשריו בצבא הבריטי ובצמרת הממון הבריטית. בשנת 1951 חזר לצמיתות לבריטניה, אם כי הרבה לבקר בישראל. ב-1963 נישא בפעם הרביעית בלונדון ללילי לבית מורצקי. לילי הייתה, כמו אמו של זיו, לפעילה מרכזית בויצו.
את דרכו בבית המסחר המשפחתי, מרקס אנד ספנסר, התחיל עוד ב-1934, כשולייה, למרות ייחוסו. לאחר 1951 קיבל לידיו את ניהול מחלקת המזון של הרשת והתקדם עד שהתמנה ליו"ר החברה ב-1972 וכיהן בתפקיד עד 1983. שנים אלה היו השנים שעיצבו את החברה מרשת בריטית לרשת רב-לאומית גדולה ומשגשגת. הוא הרחיב את מגוון מוצרי הרשת ודאג אישית לייצוג התעשייה הישראלית בחנויותיה. הוא טיפח קשרים עם ראשי תעשיית הטקסטיל הישראלית כגון לודז'יה וגוטקס, דב לאוטמן, גדעון אוברזון ועוד. בגין פעילותו לטובת התעשייה הישראלית קיבל ב-1979 פרס מיוחד מאת הנשיא יצחק נבון. לאחר שפרש זיו מתפקידו כיו"ר, נותר בתפקיד נשיא החברה עד מותו. 
במקביל לתפקידו במרקס אנד ספנסר היה גם יו"ר מועצת המנהלים הבינלאומית של מכון ויצמן, שהוקם לזכר אחיו, דניאל זיו. כמו כן כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-בריטניה (שייסד) ונשיא המגבית היהודית המאוחדת.
ב-1980 מונה ללורד לכל ימי חייו והפך בכך ל"לורד זיו השני", לאחר אביו. ב-1984 הפך ליו"ר חברת הבת של הבנק הבינלאומי הראשון בלונדון ופעל לשכנוע אנשי עסקים יהודים בריטים כסמי שמעון, רוברט מקסוול וצ'ארלס ברונפמן להשקיע בחברות ישראליות.
בין השנים 1986–1993 כיהן כיו"ר הראשון של מועצת המנהלים של חברת ההפקה של העיתון הבריטי האינדפנדנט.
ויטליק בוטרין

ביוגרפיה

בוטרין נולד בקולומנה, מחוז מוסקבה ברוסיה והתגורר שם עד גיל 6, עת עבר עם הוריו לקנדה. בבית הספר היסודי זוהה על ידי מוריו כילד מחונן וכבר אז הוא החל להתעניין במתמטיקה, מחשבים, וכלכלה.
בהיותו בן 17 נחשף לראשונה לביטקוין ולטכנולוגיית הבלוקצ'יין והחל להתעניין בתחום. בשנת 2012 זכה בוטרין במדליית ארד באולימפיאדה הבינלאומית למדעי המידע. בשנת 2013, לאחר שנסע לפגוש מתכנתי בלוקצ'יין מסביב לעולם, פרסם את המאמר ובו הציע את המנגנון שיאפשר את קיומו של האת'ריום. בוטרין החל ללמוד באוניברסיטת ווטרלו אך עזב את לימודיו בשנת 2014 לאחר שזכה במלגת Thiel בסכום של 100,000 דולר והחל להקדיש את כל זמנו לפרויקט האת'ריום.
נכון ל-2014 מתגורר בוטרין בסינגפור.
רפאל יוזפי

חייו

רפאל יוזפי נולד בהונפאלו, כיום הונקובצה, במחוז ספש (כיום סלובקיה) ב-1852. נעוריו עברו עליו במישקולץ, ושם החל את לימודיו הפסנתר בגיל שמונה. הוא למד בבודפשט אצל פרידריך בראואר, מורו של סטפן הלר. בשנת 1866 יצא ללייפציג, שם למד אצל איגנץ מושלס וארנסט פרדיננד ונצל. ב-1868 היה לתלמידו של קארל טאוסיג בברלין, עמו נשאר למשך שנתיים. לאחר מכן עשה שתי עונות קיץ עם פרנץ ליסט בוויימאר.
הופעת הבכורה שלו הייתה בברלין בשנת 1872 והתקבלה בהתלהבות.
בביקורת משנת 1874 התפעל אדוארד הנסליק מן הטכניקה המבריקה שלו, אבל מצא שנגינתו קרה. הוא עבר לארצות הברית בשנת 1879, שם חי בניו יורק. הופעת הבכורה שלו באמריקה הייתה בניו יורק ב-1879, עם תזמורת בניצוח לאופולד דאמרוש. זמן קצר אחר כך ניגן עם הפילהרמונית של ניו יורק ולאחר זאת הופיע רבות בניו יורק ובכרכים אחרים של אמריקה עם המנצח תיאודור תומאס ותזמורתו. יוזפי היה הסולן בקונצרטי הפתיחה של התזמורת הסימפונית של שיקגו ב-16 וב-17 באוקטובר 1891, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בניצוח תומאס, בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו.
סגנונו של יוזפי היה רחב-יריעה ומקיף. הוא הלחין מספר רב של יצירות פופולריות לפסנתר וערך יצירות של שופן ואחרים להוצאת המוזיקה שירמר. בשלב מאוחר בחייו פרש למעשה מבימת הקונצרטים והקדיש את עתותיו להוראה, שלה ייחס חשיבות עליונה. יוזפי היה אדם מסוגר מאוד. לדברי הנרי וולפסון, הוא הציע לו סכומי כסף גדולים בתמורה לסיורי קונצרטים, אך הפסנתרן דחה את ההצעה, משום שמצא שחיי הנדודים מקונצרט לקונצרט מטילים עומס רב מדי על עצביו. הוא העדיף את ההכנסה הקטנה יותר של מורה על פני זוהר אורות הבמה. הוא לא ייחס כל חשיבות לתהילה או תשואות. מבחינתו, האמנות הייתה מעל לכל וכל השאר היה חסר-חשיבות. 
בתקופת חייו בניו יורק, בילה את עונות הקיץ בטאריטאון, ניו יורק. הוא מת בניו יורק ב-1915, בן 62.
צלי יום ראשון

צלי יום ראשון (מילולית מאנגלית: Sunday roast) הוא ארוחה עיקרית בריטית מסורתית המוגשת בימי ראשון, לרוב בשעות אחר הצהריים המוקדמות, וכוללת בשר צלי ותוספות. הארוחה מכונה גם: ארוחת ערב של יום ראשון, ארוחת צהריים של יום ראשון, ארוחת צלי ומפגש יום ראשון.
מקורה של הארוחה ביורקשייר, אנגליה בתקופת המהפכה התעשייתית. מניחים כי מסורת זו צמחה כיוון שניתן היה להותיר את הצלי בתנור ביום ראשון בבוקר לפני ההליכה לכנסייה, כך שיצלה עד שהמשפחה שבה הביתה לעת ארוחת הצהריים. ארוחה זו מושווית לעיתים לגרסה מוקטנת של ארוחת חג המולד.
ארוחה זו הייתה נפוצה בעבר גם במדינות נוספות של חבר העמים הבריטי כקנדה ואוסטרליה.
בפאבים רבים בבריטניה המגישים אוכל קיים "תפריט יום ראשון" המציע צלי יום ראשון, לרוב עם מגוון סוגי בשר, במחיר זול מהתפריט הרגיל.

שימוש מושאל

המושג roast (צלי) משמש בסלנג אנגלי לתיאור ראיון תוקפני וחריף. בשנים האחרונות משודרות בטלוויזיה הבריטית, בשעות הצהריים של יום ראשון, תוכניות חדשות הכוללות ראיונות נוקבים עם פוליטיקאים מובילים, שזכו לפיכך לכינוי "צלי יום ראשון".
מלאכת מפשיט

מְלֶאכֶת הַמַּפְשִׁיט היא אחת מל"ט מלאכות שבת. ככל הל"ט מלאכות, אב המלאכה נלמד ממלאכת המשכן, שלצורך הכנתו היו מפשיטים את העורות מהאילים ומהתחשים.
הגדרת המלאכה היא הפשטת עור מבעל חיים לאחר מותו.
הרמב"ם פסק כי מלאכה זו היא רק בשיעור הפשטת עור שניתן לעשות ממנו קמיע, אבל פחות מכך אין איסור כלל מהתורה, אפילו מדין חצי שיעור. הרב שמואל וואזנר מסביר, כי בניגוד לשאר המלאכות שיש חשיבות לעשייתם גם בחצי שיעור, הפשטת עור בפחות משיעור זה אינה נחשבת כלל להפשטה גם לא במובן רגיל.
DNA אנוכיי

DNA אנוכיי הוא רצף DNA בגנום של אורגניזם המשתכפל ומפיץ את עצמו יחד עם גנום האורגניזם, אך הוא אינו מועיל בשום צורה שהיא לאורגניזם הנושא אותו.
DNA אנוכיי נחשב לסוג של טפיל המנצל את נושאו כדי להתרבות אף על פי שהוא אינו מועיל ואף עשוי להזיק. קיומו נחזה על ידי הגישה מתמקדת בגנים של האבולוציה. לפי גישה זו הגנים הם מושאי הברירה הטבעית והאבולוציה פועלת להפצתם, גם במחיר של נזק לאורגניזם הנושא אותם. בעוד גנים המועילים לאורגניזם פועלים בשיטה של שיפור האורגניזם כדי שיוכל להפיצם בצורה מוצלחת, DNA אנוכיי מנצל את ההצלחה של גנים מועילים ומתפשט יחד עמם.
יש דמיון רב בין DNA אנוכיי לבין נגיפים שגם הם מנצלים הגנום של האורגניזם אותם הם תוקפים כדי להתרבות. אולם לנגיפים יש עצמאות רבה יותר מל-DNA אנוכיי. יש להם קיום עצמאי גם מחוץ לגנום ויש להם מבנה הכולל מלבד חומר תורשתי גם מעטפת חלבונית המאפשרים להם להפיץ עצמם בין גופים שלא בדרך הרבייה. משערים שמוצאם של מקטעי DNA אנוכיי רבים הוא בנגיפים שהתנוונו ואיבדו את עצמאותם. ייתכן שגם להפך, שמקורם של הנגיפים הוא במקטעי DNA אנוכיי שפיתחו עצמאות.
רעיון ה-DNA האנוכיי הועלה ללא פיתוח מעמיק בספר "הגן האנוכיי" מאת ריצ'רד דוקינס, וזכה להרחבה ניכרת בשנות השמונים.
הדוגמה המוכרת והנפוצה ביותר ל-DNA אנוכיי היא טרנספוזונים, "גנים קופצים". אלו הם גנים חסרי שימוש המהווים חלק ניכר מהגנום של כל היצורים החיים והם מסוגלים להעתיק את עצמם ממקום למקום בתוך הגנום. טרנספוזונים הם מוטגנים מזיקים המסוגלים להשבית גנים מועילים (על ידי העתקת עצמם לתוך הרצף גנטי של הגן) והם יכולים גם לפגוע בתהליך המיטוזה. דוגמה נוספת ל-DNA אנוכיי הם רטרוטרנספוזונים חסרי תועלת שגם הם נפוצים בגנום של כלל היצורים החיים.
מכיוון ש-DNA אנוכיי יכול להזיק ישנם אמצעים רבים ביצורים שונים שמטרתם להיפטר ממנו או לדכא אותו, כמו למשל RNAi.
אלגוריתם גאוס-לז'נדר

אלגוריתם גאוס-לז'נדר הוא אלגוריתם מהיר לחישוב קירובים של הקבוע המתמטי , המבוסס על הממוצע האריתמטי-גאומטרי של שני מספרים. מספר הספרות המדויקות בהערכת הקבוע מוכפל בכל צעד, ובעזרת מחשב מודרני האלגוריתם מאפשר לחשב מיליארדי ספרות, ואף יותר.
אלגוריתם זה, ודומים לו, נחקרו על ידי קרל פרידריך גאוס ואדריאן-מארי לז'נדר בראשית המאה ה-19. האלגוריתם איטרטיבי מטבעו, ומבוסס על החלפה חוזרת של שני מספרים בממוצעים האריתמטי והגאומטרי שלהם. 
הגרסה השנייה המוצגת כאן ידועה כ"אלגוריתם בראנט-סלאמין", בשל העובדה שהאלגוריתם נתגלה מחדש, באופן בלתי תלוי, על ידי מדען המחשבים ריצ'רד בראנט והמתמטיקאי יוג'ין סלאמין ב-1975.

האלגוריתם של  גאוס

ב-1800, חקירותיו של גאוס על הממוצע האריתמטי גאומטרי הובילו אותו לגלות את הנוסחה הנפלאה:
כאשר  ו- הוא הממוצע האריתמטי-גאומטרי של  ו-.
אסיא (כתב עת)

אסיא הוא כתב עת בנושא אתיקה רפואית יהודית היוצא לאור על ידי מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה. המאמרים המתפרסמים בכתב העת מאוגדים אחר כך לספרים; כיום יש 15 ספרים בסדרת ספרי אסיא (כרך ט"ו יצא לאור בשנת תשע"ו). העורך הוא הרב ד"ר מרדכי הלפרין, מנהל המכון.
בנוסף מכון שלזינגר מוציא לאור כתב עת מקביל בשפה האנגלית הנקרא גם הוא אסיא - Assia - Jewish Medical Ethics.

מקור השם

"אסיא" - שם הביטאון - משמעותו "רופא" ו"רפואה" בשפה הארמית. בראש כתב העת, בסמוך לשמו, מצוינות שלש מילים מספרות המדרש: "אסיא - אסי חיגרתך" כלומר, "אדוני הרופא, הקדם ורפא את עצמך", כשהכוונה לא רק לריפוי מום פיזי אלא גם לריפוי פגם אתי-מוסרי.

תחילת הדרך

הגיליון הראשון של כתב העת "אסיא" יצא לאור בשלהי שנת תש"ל (1970). מטרת כתב העת, כפי שהוגדרה בהקדמה לגיליון זה, היא "להביא לידיעת המעוניינים והנוגעים בדבר את הבעיות [הרפואיות הלכתיות], הפתרונות והלכי המחשבה של רבנים ורופאים שעסקו בבעיות אלו. הכוונה היא להביא נושאים אקטואליים וחדישים שנידונו לאחרונה, ואשר נכתבו במקורות מפוזרים ובלתי ספציפיים לרפואה והלכה".
הגיליון הראשון יצא לאור תחת השם "פרסומים בענייני הלכה ורפואה", וכלל אחד עשר תקצירים, ללא מאמרים מקוריים. הגיליון השני שיצא לאור בשבט תשל"א (1971) היה למעשה הגיליון הראשון שנשא את השם "אסיא". גיליון זה הופיע במתכונת הגליונות הנוכחיים, הכוללת מאמרים מקוריים, תמציות וציונים ביבליוגרפיים למקורות נוספים בנושאים הקשורים לאתיקה רפואית יהודית. 
המאמרים שפורסמו במרוצת השנים בכתב העת "אסיא", מאוגדים ונדפסים שוב בספרי "אסיא", היוצאים מדי פעם.

המאמרים המתפרסמים בכתב העת

גליונות אסיא, מכילים כבר למעלה מאלף מאמרים מקצועיים וביבליוגרפיות. מאמרים אלה עוסקים במגוון נושאים. ביניהם: היבטים מדעיים, משפטיים, מוסריים והלכתיים של שיבוט אנושי; קביעת זמן המוות והשתלות איברים; גילוי האמת לחולה המסוכן; היבטים רפואיים והלכתיים של מחלת האיידס; פסיכיאטריה והלכה; סחר באיברים; הפסקת טיפול רפואי והמתת חסד; ייעוץ ראשוני לצעיר בעל דחפים הומוסקסואליים; עישון ותוחלת חיים; כפיית טיפול רפואי; רפואה בשבת; אם פונדקאית; דילמות אתיות של אחיות בבתי החולים; וכמובן עקרונות והלכות מעשיות הקשורות בחובה להציל חיי אדם.
אחד המפתחות הביבליוגרפים החשובים הרואים אור בחוברות אסיא הוא המפתח התמציתי המוער של הרב מאיר וונדר. כמעט בכל גיליון אסיא מופיע המפתח המוער המכסה שנה שלמה בספרות ההלכה והרפואה, החל משנת תשמ"א (1981). הביבליוגרפיה מחולקת לפי נושאים עם תמצית מקוצרת של הנדון במאמר. לכל ביבליוגרפיה חד שנתית מוערת כזו מצורפים מפתח נושאים ומפתח מחברים מפורט.
איביזה

היסטוריה

תרבות טלאיוט מהמחצית הראשון של האלף השני לפנה"ס הותירה את שרידיה באיים הבלארים מיורקה ומינורקה אך לא באיביזה. עם זאת, ממצאים אחרים בדמות ציורי קיר במערות ומגליתים מראים כי איביזה ופורמנטרה יושבו גם הם באותה תקופה.
בשנת 654 לפנה"ס ייסדו פיניקים מקרתגו יישוב מסחרי בצידה המזרחי של איביזה שנקרא "איבס" או "אבוסים"' על שם האל בס. הפיניקים אף ניצלו את אוצרות המלח והעופרת באי. מתקופה זו השתמרו באי נקרופוליס פיניקי בפוץ' דס מולינס (Puig des Molins) ומערת אס קוליירם (Es Culleram) ששימשה במקדש ואשר התגלתה ב-1907.
הרומאים הגיעו לאיים הבלאריים בשנת 123 לפנה"ס, וכינו את איביזה אבסוס (Ebesus). העיר איביזה נהנתה ממידה של אוטונומיה ולא חויבה בתשלום מס. בשנת 70 לפנה"ס הסבו הרומאים את שמה של העיר לפלביה אוגוסטה (Flavia Augusta) והכלכלה באי שגשגה.
במאה ה-5 פשטו הונדלים על האי ובשנת 426 החריבו את היישוב בו לחלוטין. רק לאחר יותר ממאה שנה, בשנים 533–534, גרש בליסריוס הביזנטי את הוונדלים מהאי ואיביזה באה תחת חסות הביזנטים.
בשנת 711 נכבשה איביזה בידי המורים אשר כינו אותה בשם "יביסה", היינו "יבשה". המורים הצליחו לבסס את שליטתם באי רק בתחילת המאה ה-10, ובשנת 859 הייתה איביזה קרבן להתקפות הויקינגים. השלטון המוסלמי באי נמשך עד שנת 1229 עת כבשו אותו הקטלאנים מידיהם, וממלכת מיורקה נוסדה בידי ז'אומה הראשון, מלך אראגון ("הכובש").
ב-1469, עם נישואי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה לפרננדו השני, מלך אראגון, הייתה איביזה יחד עם יתר האיים הבלארים לחלק מספרד. חשיבותם של האיים הבלאריים ירדה החל במאה ה-15, ביצוריהם הופקרו והם היו ליעד להתקפות שודדי ים שדילדלו את אוכלוסיית האי. ב-1556 החלה בניית חומותיה של העיר איביזה, ואלה מקיפות את העיר העילית (Dalt Vila) גם כיום. לאחר הכרזת ארגון אונסק"ו על איביזה כאתר מורשת עולמית ב-1999 חודשו החומות ושופצו. מאז הנהגת הדמוקרטיה בספרד, איביזה היא חלק מהקהילה האוטונומית של האיים הבלאריים.
דני מוג'ה

ביוגרפיה

מוג'ה נולד וגדל בתל אביב. בוגר בית הספר למשחק בית צבי. ב-1986 קיבל תואר שני מהמחלקה למחקר קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 1980–1982 כיכב בסדרת הטלוויזיה הלימודית ללימוד מתמטיקה, "חשבון פשוט".
ב-1986 הגיש את פינת הקולנוע ב"זהו זה!".
בקולנוע, שיחק, בין השאר, בסרטים "צלילה חוזרת" (1982), חנה ק. (1983), סהרה (1983), מגש הכסף (1984), חיוך הגדי (1986), כפפות (1986), אהבה גנובה (1986), שלג באוגוסט (1993).
בשנים 2000–2004 שימש מנהל שירות הסרטים הישראלי. ב-2003 פרסם את הספר "אהבנו כל כך - 100 סרטי מופת" בהוצאת מפה.
הפיק את הסרטים התיעודיים "כמה אהבה" (בימוי: כנרת חי-גילאור, 2010) ו"החגורה של נעמי" (בימוי: ז'ראר אלון, 2005).
ב-2005 הפיק את הסדרה "מונולוגים" לטלוויזיה החינוכית.
מלמד קולנוע במכללת ספיר ובמכללה האקדמית בית ברל. באפריל 2015 מונה לראש המחלקה לקולנוע במכללת בית ברל במקום נעמי שחורי.
שיחק בתיאטרון החאן בהצגות 35 במאי (1975), "מעשה נורא" (1978), חקירה" (1979), "שבעת הקבצנים" (1979), "מרסיה וקאמיה" (1979), "אגממנון" (1980), "חייו של ז'אן בטיסט פוקלן" (1980) ו"הרפתקאות החייל איוון צ'ונקין" (1981). בתיאטרון באר שבע שיחק ב"סקאפינו" (1981).
ב-1989 הועלה בצוותא מחזהו "מי רצח את פינוקיו?". ב-2012 חזר לבמה אחרי 30 שנה בהצגת הפרינג' "חופרים" בתיאטרון תמונע.
ב-2006 החל לתרגם מאיטלקית לעברית את סדרת ספרי הילדים ג'רונימו סטילטון. כמו כן תרגם את הספר "אתה חיה, ויסקוביץ" מאת אלסנדרו בופה.
מוג'ה הוא המנהל האמנותי של פסטיבל הקולנוע הישראלי באיטליה, וחבר הנהלת פסטיבל הקולנוע ירושלים. הפיק את פסטיבל קולנוע דרום 2005.
שימש מבקר הקולנוע של המקומון "תל אביב".
החל משנת 2017 החל להגיש לצידו של יונתן גת את תוכנית הקולנוע "פסטיבל כאן", ברדיו "כאן תרבות" של תאגיד השידור הציבורי. התוכנית מוקדשת בכל פעם לסרט מופת אחר, שעובר ניתוח על ידי השניים בצירוף מומחים וחוקרים נוספים. 
מוג'ה נשוי ללימור רוזנר, אדריכלית ובעבר מדבבת.