אלכסנדר סטמבוליסקי

ראשית חייו

סטמבוליסקי למד בבית הספר החקלאי בעיר סדובו שבמחוז פלובדיב והמשיך לפלבן, שם הוסמך ככורם ענבי יין. במהלך לימודיו הכיר את יאנקו זאבונוב, מייסד מפלגת האיכרים, הוקסם מרעיונותיו והפך לתלמידו ועוזרו האישי. את לימודיו האקדמיים השלים בגרמניה, שם למד פילוסופיה בעיר האלה ואגרונומיה בעיר מינכן. בראשית המאה ה-20 שב לבולגריה ונכנס לזירה הפוליטית, ובשנת 1908 נתמנה לסגן יושב ראש האספה הלאומית ולמנהיג מפלגת האיכרים, תוך שהוא מפגין עוינות בולטת למשפחת המלוכה הבולגרית והתנגדות נחרצת לכניסת בולגריה למלחמת הבלקן השנייה.

כהונתו כראש הממשלה ואחריתו

לאחר המלחמה הואשם הצבא הבולגרי בביצוע מעשי זוועה באוכלוסייה הסרבית בשטחים הכבושים. סטמבוליסקי הקים ועדת חקירה ממלכתית, אשר תוצאותיה לא נודעו בציבור. הקולונל היהודי אברהם תג'ר, אשר מונה לקראת סיום המלחמה לפקד על חיל המצב שהוצב בעיר וראניה, ציין שקיבל הנחיה ממפקדיו בשטח להוציא להורג את מנהיגי הקהילה האזרחית שבעיר ועל כך שסירב לפקודה. תג'ר נשפט וזוכה בערכאה עליונה וסטמבוליסקי החליט לשלוח את הקולונל לוועידת השלום בפריז, על מנת להציג פנים הומניטריות לממלכה הבולגרית.
התנאים שהוכתבו לבולגריה בוועידת פריז אילצו את ראש הממשלה תאודורוב להתפטר, וב-14 באוקטובר 1919 התמנה סטמבוליסקי לראשות הממשלה. בתוקף תפקידו חתם על חוזה ניי ב-27 בנובמבר, אשר תנאיו נחשבו בעיני האליטה הפוליטית והצבאית הבולגרית כאסון לאומי וחותמיו נתפשו כבוגדים. ב-21 במאי 1920 נערכו בבולגריה בחירות כלליות, מפלגתו של סטמבוליסקי זכתה ברוב מוחלט והממשלה החדשה הוקמה על טהרת נציגי מפלגת האיכרים. כ-80% מאזרחי בולגריה בעת ההיא עסקו בחקלאות.
אחד מהתנאים במסגרת חוזה ניי היה צמצום הצבא הסדיר לכדי ז'נדרמריה ועשרות קצינים וחיילים פוטרו. חלקם הקטן השתלב במערכת הפוליטית, אך חלק לא מבוטל הצטרף לארגונים שונים בעלי אופי חתרני מיליטנטי, אשר המשיכו בקיום קשרים הדוקים עם המנגנון שנותר במערך השירות הצבאי ויחדיו יצרו את הגופים, שהיוו את האופוזיציה המשמעותית, לשלטונו של סטמבוליסקי.
לאחר הבחירות של שנת 1920 הצליח סטמבוליסקי לכונן ממשלה יציבה, שכאמור היה בה רוב מוחלט למפלגתו, מפלגת האיכרים, אך האצולה הפוליטית, הצבאית והכלכלית הבולגרית הייתה להם לזרא, משום שניצלו את קהל בוחריהם, קרי, פשוטי העם והאיכרים. סטמובליסקי, באמצעות מנגנון ממשלתו, פעל להעמדה לדין פלילי וצבאי של עשרות קצינים ופוליטיקאים, אשר היו אחראים, לשיטתו, לתנאים שהוכתבו בחוזה ניי, שמכונה בפי הבולגרים "האסון הלאומי". פעולות משפטיות, ובכלל זה החרמת רכוש, ננקטו כנגד סוחרים ובעלי ממון אשר הפקיעו מחירים במהלך המלחמה. הוטל פיקוח על הדיור הציבורי ונקצבה השכרת הדירות למגורים. כן הונהג שירות חובה בצבא לגברים ונשים והוקמו גדודי עבודות ציבוריות, אשר פעלו לשיקום נזקי המלחמה. בוצעה גם רפורמה בחלוקת הקרקעות וחלקן הופקע מאצולת הממון הבולגרית וחולק לאיכרים. לא זו אף זו, ממשלתו של סטמבוליסקי שינתה את מדיניותה כלפי ממלכת יוגוסלביה אשר הוקמה לאחר המלחמה (כשגרעינה המרכזי הוא סרביה, אויבתה בנפש של בולגריה), וחתמה עימה הסכם אי-התקפה, אשר במסגרתו התחייבה להפסיק את פעילותו של ארגון המחתרת המקדוני שפעל מתוך בולגריה ומטרתו הייתה להחזיר את שטחי מקדוניה שנגרעו חזרה לממלכת בולגריה. למעשה, היה ארגון זה מורכב כולו ממאות חיילים וקציני מילואים בולגרים מיליטנטים, אשר היו חברי הליגה הצבאית. תפישת עולמו של סטמבוליסקי הייתה יצירת פדרציה בלקנית על בסיס אתני ולא לאומי, אשר תקיף את כל העמים הסלאביים בבלקן. סטמבוליסקי צוטט כאומר: "אינני בולגרי ואינני סרבי, אני סלאבי דרומי",.
לאחר חתימת הסכם השלום וכינון היחסים הדיפלומטיים עם רומניה, יצא אליה סטמבוליסקי לביקור רשמי, במהלך ינואר 1921. במהלך הביקור הזה ניסה סטמבוליסקי לקדם שתי מטרות, יצירת ברית אירופאית של מפלגות איכרים ובמסגרתה התקרבות בין מפלגתו ובין מפלגת האיכרים הרומנית ויצירת איחוד בין רומניה ובין בולגריה על ידי נישואין בין המלך הבולגרי הצעיר ובין אחת מבנותיו של המלך פרדיננד הרומני. שתי התוכניות התנפצו לאחר ביקורו, כשהעיתונות הרומנית הפיצה סיפור על ניסיון לקנות את הפוליטיקאים של מפלגת האיכרים הרומנית לשם קידום ויתור של רומניה על הקדרילטר.
צעדי ההתקרבות לממלכת יוגוסלביה היו בבחינת "הקש האחרון", שהקים על ממשלתו את כל חוגי הצבא, קציני המילואים, המפלגות האזרחיות האחרות, אשר התאחדו לארגון חצי פוליטי וחצי מחתרתי בשם מפלגת העם. חברי המפלגה הקומוניסטית החזקה "ישבו על הגדר" בשלב זה, בשל שנאתם לשני הצדדים היריבים. ב-9 ביוני 1923, פרצה הפיכה צבאית בממלכה, שהובלה אמנם רשמית על ידי ארגון "הליגה הצבאית", אך למעשה היא הובלה על ידי כוחות הצבא הסדיר שהחלו בתנועה לעבר ערי בולגריה ותפסו עמדות מפתח בעיר סופיה. המלך בוריס השלישי נמלט מארמון הכפר שלו והסתתר שעות ארוכות בשדות חקלאיים בליווי שומר ראשו, עד שהוברר לו שאין ההפיכה מכוונת נגדו. הצבא עצר את סטמבוליסקי והוביל אותו למעצר בית בכפרו סלאבוביצה, ממנו ניסה להימלט ולארגן הפיכת נגד של איכרים. הוא נתפס שוב, עונה באכזריות במשך מספר ימים בידי אנשי הצבא הבולגרי ולבסוף נורה למוות. ראשו נערף ונשלח לסופיה בתוך ארגז קרטון וגופתו הושחתה. לאחר מותו הוקמה ממשלה חדשה בראשות הפרופסור אלכסנדר צאנקוב מנהיג מפלגת הימין "האיחוד הלאומי", אשר בעצמו היה חלק ממנגנון ההפיכה הצבאית.

השלכות הרצח על בולגריה

ממלכת בולגריה נותרה תאורטית מונרכיה חוקתית, אך למעשה הממשלה החדשה שהוקמה בראשות אלכסנדר צאנקוב הופעלה על ידי גורמים צבאיים בסדיר ובמילואים. הייתה זו הפיכה נאו-פאשיסטית כנגד ממשלה שיש המגדירים את מדיניותה הכלכלית כקומוניזם אגררי. הממלכה שקעה ב-11 שנים של חוסר יציבות פוליטית, אנרכיה, פיגועים, רציחות פוליטיות וניסיונות התנקשות במלך. כבר בספטמבר 1923 פרץ מרד קומוניסטי עקוב מדם כנגד הממשלה החדשה אשר דוכא בברוטליות על ידי כוחות הצבא, תוך הוצאה להורג של מאות חשודים כקומוניסטים. בהמשך אירעה סדרת ניסיונות התנקשות במלך בוריס, רובן בהשראה קומוניסטית, ששיאן הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, אשר גבה את חייהם של 160 בני אדם ועוד 320 שנפצעו. המלך ניצל, אך חלק נכבד מאצולת הפיקוד הצבאי הבולגרי הבכיר נהרגו ונפצעו. ב-1934 בוצעה הפיכה צבאית נוספת ובולגריה הייתה נתונה תחת משטר צבאי מלא למספר חודשים. עד לשנה זו היה המלך בוריס יותר דמות סמלית מאשר מעשית, ושימש לא אחת חותמת גומי לרצונותיהם של הגנרלים המושכים בחוטים. רק ב-1935 הצליח להחזיר אליו את רסן השלטון, בתמיכת גרמניה הנאצית.

הנצחתו

בשנת 1979 שונה שמה של העיר נובי קריצ'ים, אשר במחוז פלובדיב לשם סטמבוליסקי, לזכרו של ראש הממשלה שנרצח. כמו כן, במחוז דובריץ' נקרא כפר על שמו.