google/wiki40b huggingface dataset:
קומן נה סרסיי

קומן נה סרסיי  (באירית: Cumann na Saoirse, או ליגת החירות) היה ארגון נשים לאומני אירי אשר קם בדבלין בשנת 1922, בעקבות פיצול מקומן נה מאן, על רקע תמיכה באמנה האנגלו-אירית.

היסטוריה

ב-7 בינואר 1922 אושרה האנגלו-אירי האמנה בדאל אירן השני בהצבעה צמודה של 64-57. ב-5 בפברואר נערכה אספה כללית של קומן נה מאן בנושא, ו-419 חברות הצביעו נגד לעומת 63 בעד. על פי ההחלטה שהתקבלה, יצאה קריאה לנשות אירלנד "להצביע רק עבור מועמדים אשר עומדים מאחורי הרפובליקה הקיימת אשר הוצהרה בשבוע הפסחא ב-1916.
הנשים שהיו בעד האמנה, בראשות ג'ני וייז פאוור החליטו לעזוב את קומן נה מאן, והקימו את קומן נה סרסיי במקומה במרץ 1922. חלק מאלה שתמכו באמנה שינו את שמות הסניפים המקומיים שלהם לקומן נה סרסיי, אך היו כאלה שנתנו תמיכתן לממשלת מדינת אירלנד החופשית כקומן נה מאן וסירבו לשנות את שמן. דבר זה גרם לבעיות בין שתי הקבוצות.
המחלוקת בנושא האמנה הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של התנועה הרפובליקנית, ונערכה על רקע מלחמת האזרחים האירית, והיא הייתה חריפה לא פחות בקרב הנשים הלאומניות, אשר רבות מהן נלחמו במלחמת העצמאות האירית ובמרידת חג הפסחא, ונאבקו יחדיו למען עצמאותה של אירלנד עד לפיצול זה. הפיצול הביא להיחלשות בתנועת הנשים, ובמרוצת הזמן להיחלשות מקומן של נשים בפוליטיקה האירית – ב-1921, רק חמש נשים נבחרו לדאל, ובין 1927 ועד 1977 רק 14 נשים נוספות נבחרו.
במהלך מלחמת האזרחים, קומן נה סרסיי פעלה למען כוחות הפרו-אמנה, וכשקמה ממשלת מדינת אירלנד החופשית, לאחר תקופה של חשדות, היא קיבלה ותמכה בארגון זה. הממשלה עצרה וכלאה כמה מאות ממנהיגות קומן נה מאן, ובמקרה אחד, כשהן הועברו מכלא קילמנהם לצפון דבלין, פרץ קרב פיזי בין הנשים משני הצדדים.
בפברואר 1923 היה ניסיון לשרוף את החנות שבבעלותה של וייז פאוור, על ידי ה-IRA, מתוך כעס כלפי הפעילות של קומן נה סרסיי. בשלב זה, היו סניפים של הארגון בכל רחבי אירלנד. מאוחר יותר, הם הפציצו את משרדי המטה של הארגון, אך ייתכן שחיילי המדינה החופשית אשר היו מוצבים באותו הבניין היו המטרה האמיתית.
ג'ני וייז פאוור הייתה אחת הנשים ששירתו בדאל, שם קידמה זכויות נשים. אך עד מהרה היא מאסה בפוליטיקה המפלגתית ומהכיוון של המנהיגות של מדינת אירלנד החופשית. ומכיוון שלב מטרת הארגון קומן נה סרסיי הייתה קיום האמנה, הארגון לא שרד זמן רק מעבר למלחמת האזרחים.
סירנו ברט

ביוגרפיה

סירנו אלמר ברט נולד ב-31 באוקטובר 1891 בפורטלנד שבאורגון להוריו ג'יימס ברט וקלרה מרי דה לייל הרווי. הוא למד באוניברסיטת אורגון וסיים תואר ראשון בפקולטה לחקלאות בשנת 1916. לאחר סיום לימודיו התגייס ברט לצבא, וב-28 בנובמבר 1916, לאחר הכשרתו, הוא מונה ללוטננט משנה במשמר הלאומי של אורגון. 
באותה השנה נשלח ברט להשתתף במשלחת פנצ'ו וייה, מבצע של צבא ארצות הברית שנועד לדכא את כוחותיו של פנצ'ו וייה במהלך המהפכה המקסיקנית. במבצע השתתף גם ג'ורג' פטון שהיה אז לוטננט. במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלח ברט לאירופה יחד עם גייסות הטנקים של חיל המשלוח האמריקני וקודם לדרגת קפטן ב-25 ביולי 1917.
ברט, אז מייג'ור, פיקד על גדוד הטנקים ה-326 והוביל את מתקפת הטנקים הראשונה של צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה בקרב סן-מייל. על תפקודו בקרב קיבל ברט את צלב השירות המצוין. בפירוט הסיבות להענקת העיטור נכתב: "נשיא ארצות הברית של אמריקה... העניק בעונג את צלב השירות המצוין למייג'ור סירנו אלמר ברט, צבא ארצות הברית, על גבורה יוצאת דופן בקרב בעת שפיקד על גדוד הטנקים ה-326 ליד רישסורט [Richecourt], צרפת, 12 בספטמבר 1918. ביום הראשון של מתקפת סן-מייל מייג'ור ברט הוביל את הגדוד שלו מרישסורט לבואס קארט דה רזרב [Bois Quart De Reserve] לנוכח אש מקלעים וארטילריה חזקה, וקור רוחו ואומץ ליבו שימשו דוגמה לגדוד כולו".
לאחר שפטון נפצע, מילא ברט את מקומו כמפקד חטיבת הטנקים הראשונה של חיל המשלוח במתקפת מז-ארגון. בין ה-26 בספטמבר ל-10 בנובמבר (1918) החטיבה תמכה ב-8 דיוויזיות של הארמייה הראשונה ב-18 תקיפות שונות. על פיקודו על החטיבה במתקפת מז-ארגון קיבל ברט את מדליית השירות המצוין. בפירוט הענקת המדליה נכתב בין היתר: "בהישגיו המקצועיים המבריקים, יכולתו הטכנית ובמנהיגות בלתי רגילה תרם באופן בולט להצלחתה של הארמייה הראשונה".
עיטורים נוספים אותם קיבל במלחמת העולם הראשונה היו כוכב הכסף, לב הארגמן (פעמיים), צלב המלחמה (גרסת 1914-1918) ואות לגיון הכבוד. 
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עסק ברט לצד פטון ואייזנהאואר בהפקת לקחים מלוחמת השריון במלחמת העולם הראשונה ובפיתוח לוחמת השריון המודרנית. ב-1919 השתתף יחד עם אייזנהאואר בשיירת הרכבים הטרנסקונטיננטלית המפורסמת. ברט נשאר בצבא בשנים שבין מלחמות העולם. בהמשך שירת בתפקיד ראש המטה של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה ולאחר מכן במטה של הדיוויזיה המשוריינת החמישית כשזו התכוננה בשנים 1942–1943 למערכה באירופה. בפברואר 1942 קודם לדרגת בריגדיר גנרל, אך באוקטובר 1943 פרש מסיבות רפואיות. 
סירנו ברט מת ב-9 בספטמבר 1952 בסנטה ברברה שבקליפורניה.
ורטיגו (טיסה)

וֶרְטִיגוֹ פירושו אובדן התמצאות מרחבית. בהקשרים של טיסה, אובדן יכולת ההתמצאות במרחב נובע מתנאי אל-ראות, כגון טיסה בתוך עננים כבדים, ערפל או טיסה בלילה חשוך מעל ים, ולעיתים אף מעל יבשה. ורטיגו הוא המונח המקובל בישראל לתיאור התופעה והוא בעל קשר לתסמין הרפואי באותו שם שמתאר תופעה שונה: ורטיגו, שהוא איבוד שיווי משקל ואיזון עצמי בגלל בעיה באוזן הפנימית, לעומת ורטיגו בטיסה המתאר בעיה הנובעת מפרשנות שגויה לתחושה מהאוזן הפנימית.
טייס מאומן לטוס תוך התייחסות לנקודות ציון בולטות במרחב ואל מכשירי הכיוון והניווט, כגון מצפן, מד גובה, מד אופק מלאכותי ועוד. בעת אובדן היכולת להתייחס לנקודות ציון חיצוניות, ישנה נטייה טבעית לטייס לאבד במהירות את תחושת המרחב, ולחוש שהוא טס בכיוון, גובה ומהירות שונים מהמציאות - ככל שתמרוניו יהיו חדים, האוזן הפנימית עדיין תגרום לתחושה שהוא מתאזן כראוי. תאונות מטוסים רבות התרחשו עקב ורטיגו. במקרים רבים סברו הטייסים שהם עולים כלפי מעלה, בעוד שלמעשה היו הפוכים על גבם, וטסו לכיוון הקרקע.
בשנות ה-50 נעשו ניסויים שבהם נתנו לטייסים לטוס בהתאם ל-"תחושת הבטן" בלבד, ללא מכשירים, והתוצאות היו שכלל משתתפי הניסוי התרסקו. מכאן ניתן ללמוד שאין אדם המחוסן מפני התופעה. מתחילת ימי התעופה הונחו טייסים להתגבר על ורטיגו באמצעות טיסה באמצעות המכשירים בלבד (טיסת מכשירים), חרף תחושת הבטן הטבעית ש-"המכשירים משקרים" (בעגת הטיס מכונה הדבר "טיסה עם הראש בפנים" - כלומר, התרכזות בתוך המכשירים שבתא הטייס, עם התעלמות מוחלטת מהסביבה).
תרחיש דומה קורה גם לצוללים, כאשר בעת צלילה האור מופיע מעליהם וגם מתחת להם, או בעת צלילה לילית, שבה אין לצולל נקודות ייחוס לקרקע.
אז'ן דה בוארנה

ביוגרפיה

אז'ן נולד ב-3 בספטמבר 1781 בפריז, לאלכסנדר דה בוארנה ולז'וזפין דה בוארנה. אביו הוצא להורג בזמן שלטון הטרור בצרפת, ואמו התחתנה לאחר מכן עם נפוליאון בונפרטה.
אז'ן התלווה לאביו המאמץ במסעו לאיטליה ולמסעו לארץ ישראל. במהלך המצור על עכו נפצע וחזר לפריז. לאחר מכן סייע לו במהלך הפיכת 18 בברימר, וכאשר הפך נפוליאון לקונסול הראשון מונה בוארנה לקפטן ולחם בכמה קרבות בהם קרב מרנגו שבו לקח חלק חשוב.
ב-17 בינואר 1806 התחתן אז'ן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ממנה נולדו לו 7 ילדים. נפוליאון העניק לו במהלך שלטונו את התארים נסיך צרפת, נסיך ונציה והדוכס הגדול של פרנקפורט.
הוא פיקד על גיס איטלקי גדול במסגרת הגרנד ארמה ולקח חלק בקרב בורודינו, לאחר הנסיגה ממוסקבה הצליח להמלט חזרה לגרמניה. לאחר מכן גייס צבא חדש ויצא אתו לדכא התמרדויות בגרמניה. לאחר קרב לייפציג ונפילתו של נפוליאון, קיבל אז'ן מקלט במינכן אצל חמיו מלך בוואריה, בזכות אשתו אוגוסטה, נסיכת בוואריה. בשנת 1817 העניק לו חמיו את התארים "דוכס לוכטנברג" ו"נסיך אייכשטדט". ב-21 בפברואר 1824 מת אז'ן במינכן, ובנו אוגיסט דה בוארנה ירש את תאריו.
בתו ז'וזפין נישאה לאוסקר הראשון, מלך שוודיה ונורווגיה.
קומיטי (אתיופיה)

קומיטי (אמהרית: ኮሚቲ - "ועד"; תעתיק: "כּוֹמִיתֵי") רשת של פעילים נוצרים ויהודים באתיופיה שפעלו מטעם האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה בין השנים 1984–1991 לעלייתם של ביתא ישראל.
הקומיטי הוקמה על ידי הפעיל ברהנו ירדו, נוצרי-אתיופי, וחברו של ברוך טגניה עם תחילת מבצע פדיון שבויים.
כוחות האוויר והחלל של רוסיה

כוחות נ"מ

הכוחות נגד טילים ומטוסים (ברוסית: Войска противовозду́шной и противораке́тной оборо́ны) הם חיל נ"מ של רוסיה. בשנים 1992–1997 פעל כחיל עצמאי השווה ברמתו לחיל האוויר.
תרכובות ברום

היסטוריה

בשנת 1956 הוחל בהפקת ברום מים המלח בנוסף לאשלג, על ידי חברת בת שהוקמה לשם כך, "ברום ים המלח". כבר אז עלה הרעיון להקים מפעל לייצור תרכובות ברום, תוך ניצול הסמיכות למפעל כריית הברום והערך המוסף הגבוה של התרכובות לעומת הברום הגולמי. לצורך כך הוקמה חברת תרכובות ברום בשנת 1959. המוצר העיקרי של החברה יועד להיות בתחילה מתיל ברומיד. בשנת 1961 הוחל בהקמת מפעל החברה בבאר שבע והוא נפתח בתחילת 1963. המפעל פעל כולו לייצוא ובשנתו השנייה ייצא בקרוב לחצי מיליון דולר. ביולי 1965 נחנך במפעל מתקן לייצור ברומיטים.  
בשנת 1971 הוכנסה תרכובות ברום תחת הנהלה אחת עם ברום ים המלח לשם הגברת התיאום. באותה שנה כשליש מתוצרת הברום מים המלח הועבר לתרכובות ברום לייצור ברומידים. הייתה זו גם השנה הראשונה בה העבירה החברה תמלוגים, לאחר שהתגברה על ההפסדים משנים קודמות. באותה עת הועסקו במפעל כ-120 עובדים. המפעל עבר אז מייצור עיקרי של מתיל ברומיד לייצור אתיל ברומיד בעקבות שינויים בביקושים העולמיים. לאורך שנות ה-70 המשיכה החברה להיות רווחית ולהתרחב. רוב התוצרת של החברה נמכרה באירופה. בשנת 1977 חתמה החברה הסכם עם חברת אמרי למכירת מוצריה בארצות הברית.
עם ההחלטה על הקמת אזור התעשייה רמת חובב, הוחלט להקים באתר מפעל נוסף של תרכובות ברום. בניית המפעל החלה בשנת 1976, והוא נחנך בנובמבר 1978.

כלכלה

המפעל בנאות חובב הוא בין המפעלים החשובים בייצור מוצרי ברום בעולם. הוא מייצא כימיקלים רבים שאינם מיוצרים בשאר העולם ומוצריו ידועים באיכותם. לחברה רשת שיווק מסועפת ברחבי העולם ומפעלים נוספים.
במשך שנים רבות שילמה כיל תמלוגים למדינת ישראל על בסיס שווי הברום בכניסתו למפעל תרכובות ברום, ולא על פי שווי המוצרים שיוצרו ממנו. טענת החברה הייתה שהדבר נעשה בהסכמת המדינה. לראיה הובאו פקידי מדינה בעת הפרטת החברה שטענו שבתשקיף למכירת החברה נכתב שהתמלוגים מחברת תרכובות ברום היא אפס, ועל סמך הנחה זאת נמכרה החברה במחיר גבוה יותר. מנגד טענה המדינה שהסכם התמלוגים עם כיל ציין שהתמלוגים מחויבים על פי המוצרים שהתשלובת מוכרת, וחברת תרכובות ברום היא חלק מהתשלובת. בבוררות שהסתיימה במאי 2014 נתקבלה עמדת המדינה והחברה חויבה לשלם תמלוגים לאחור.
בנוסף, עלו טענות שכיל מוכרת את הברום ל"תרכובות ברום" במחיר נמוך מדי, על מנת לגלגל רווחים ממפעלי ים המלח לתרכובות ברום ובכך להימנע מתשלום תמלוגים. 
על פי טענת החברה, המפעל בנאות חובב הפסיד בשנים 2007-2014 מעל מיליארד וחצי שקלים ועל כן יש צורך בתוכנית התייעלות הכולל פיטורי עובדים. פרופ' ירון זליכה, שנשכר על ידי ועד העובדים, טען מנגד שהחברה עושה הפרדה מלאכותית בין ייצור תרכובות הברום לבין הפקת הברום, ושהסתכלות כוללת על פעילות הברום של כיל מראה שהיא רווחית.

בעלות

החברה הוקמה כשותפות בחלקים שווים של ברום ים המלח וחברה בריטית. בשנת 1969 ביקשה החברה הבריטית למכור את חלקה למשקיע מארצות הברית, בשם ויליאם אברמוביץ, אולם העסקה לא יצאה אל הפועל ובמקום זאת רכשו מפעלי ים המלח ומכתשים של כור תעשיות כל אחת רבע מהחברה.

חברות בת

בשנת 2000 רכשה תרכובות ברום את כימדע כימיקלים עדינים שהייתה בבעלות הקיבוצים ניר יצחק וסופה.
בשנת 2011 רכשה תרכובות ברום את טראברום טכנולוגיות.
שלמה שפיר

ביוגרפיה

נולד בשנברג, בברלין שבגרמניה ב-11 באפריל 1924, בשם זלימר פרנקל (Selimar Frenkel). אמו, אסתר פרנקל (לבית ברקמן), נפטרה בינקותו מדלקת המוח, ושלמה עבר לגור אצל סבתו, בעיירה איידטקונן  שבפרוסיה המזרחית, בגבול עם ליטא. אביו, הרמן פרנקל, עמד בעירייה בראש חברת משלח בינלאומי. לאחר מכן עבר לקובנה, באותה תקופה בירתה של ליטא, ולמד שם בנעוריו בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. הוא סיים את חוק לימודיו התיכוניים בגימנסיה הריאלית העברית של קובנה.
בתקופת השלטון הסובייטי היה שלמה פעיל ב"ארגון ברית ציון" (א.ב.צ), ואף ערך את העיתון המחתרתי של ארגון זה - "הניצוץ". לאחר שהגרמנים כבשו את קובנה נשלח שלמה לגטו קובנה ועם חיסול הגטו ביולי 1944 הועבר למחנה הריכוז שטוטהוף ומשם למחנה קאופרינג (שהיה מסונף לדכאו) שם עבד בסלילת כבישים. לאחר ששוחרר מהמחנה בסיום המלחמה, עבד שפיר בעיתון ביידיש "דאס ווארט", ביטאון המפלגה הציונית-סוציאליסטית.
באפריל 1948, זמן קצר לפני הכרזת המדינה, עלה שפיר לארץ ישראל. לאחר שירות בצה"ל הצטרף לעיתון "דבר" במקביל היה בשנות ה-50 פרשן מדיני בקול ישראל. בשנות ה-60 היה שפיר כתב עיתון "דבר" בוושינגטון ובשנות ה-70 שימש עורך החוץ של העיתון. בין השנים 1974 ל-2005 היה עורך ביטאון "גשר" - כתב העת לעניינים יהודיים של הקונגרס היהודי העולמי.
שפיר היה בעל תואר דוקטור בהיסטוריה מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון. והרבה לחקור נושאי מדיניות חוץ ואף כתב ספרים ומחקרים בנדון. בין ספריו: "יד מושטת" על הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים ויחסם ליהודים ולישראל 1967-1945.
נפטר ב-8 במאי 2013 בגיל 89, ונקבר בבית עלמין רמת השרון צומת מורשה. הותיר אחריו אשה, מינה שפיר, שתי בנות אסתי ויינריב ועפרה שיף נכדים ונינים.
שירות אוסטרי בחו"ל

שירות אוסטרי בחו"ל (בעבר נקרא "המוסד האוסטרי לשירות בחו"ל") הוא ארגון ללא כוונת רווח שמציע למשרתים בשירות הלאומי האוסטרי, תפקידים במקומות שונים בעולם.
הארגון הוקם באוסטריה ב-1998 על ידי אנדראס מאיסלינגר (Andreas Maislinger). הארגון מציע לצעירים אוסטרים חלופה לשירות צבאי חובה בארצם. במקום השירות הלאומי הרגיל בן 9 חודשים, ניתן באמצעות הארגון לשרת באחד המוסדות התואמים באחת מעשרות מדינות בעולם, למשך 12 חודשים. המעוניינים נדרשים לעמוד בדרישות שונות של המוסדות השונים. השירות במוסדות אלו מתמקד בעיקר בשירות סוציאלי, סיוע בשמירת השלום, והנצחת זיכרון השואה (מעניק את פרס זיכרון השואה האוסטרי).
בודווה

היסטוריה

עדויות ארכאולוגיות מעידות על תחילת התיישבות במקום במאה ה-5 לפנה"ס, העתיקה ביותר לחוף הים האדריאטי. היא הייתה בתחום האימפריה הרומית ונקראה אז Budua וזה היה שמה גם בתקופת שלטון הרפובליקה של ונציה במשך כ-400 שנים (1420–1797).
האימפריה האוסטרו הונגרית שלטה בעיר בשנים 1814–1918. לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה בודווה לממלכת יוגוסלביה ובמלחמת העולם השנייה נכבשה על ידי הצבא הגרמני ונמסרה לאיטליה הפאשיסטית. העיר שוחררה ב-22 בנובמבר 1944 וסופחה ליוגוסלביה וב-2006 למונטנגרו העצמית.
ברעידת אדמה שפקדה את מונטנגרו ואלבניה ב-15 באפריל 1979 נפגעו 400 מבנים בעיר העתיקה וגם החומות ניזוקו. לאחר שיקום ושחזור קפדני במשך שמונה שנים, אין כיום סימן לנזק.

תיירות

בודווה היא מרכז התיירות במונטנגרו. העיר העתיקה בנויה על חצי אי ומוקפת בחומה. בתים, חלונות ומרפסות בנוסח ונציאני. רחובות צרים וסימטאות ציוריות. חופים חוליים ואקלים ים תיכוני נוח. 
ווילות מפוארות של מיליונרים, בעיקר מרוסיה, איטליה ואוסטריה מחליפות את הבתים הישנים. בודווה מכונה "כווית של מונטנגרו". יאכטות מפוארות עוגנות במרינה.
סווטי סטפן (סטפן הקדוש, בסרבית - Свети Стефан), הוא אי כ-6 ק"מ דרומית לבודווה. בעבר הוא היה כפר דייגים. טיטו פינה את הדייגים והפך את המקום למלון יוקרתי בו התאכנסו שחקני קולנוע מפורסמים כמו אליזבת טיילור, סופיה לורן, אורסון וולס ועוד. האי מחובר לחוף בסוללה.
סווטי ניקולא (ניקולא הקדוש, בסרבית - Острво Свети Никола, Ostrvo Sveti Nikola) נמצא כקילומטר מבודווה העתיקה. אי המתנשא בצורת כף לגובה 121 מטר מעל הים עם חופים חוליים. מכונה אצל המקומיים בשם "הוואי".
פסל הרקדנית - על סלעי החוף מול מבצר בודווה. אטרקציה תיירותית בבודווה בדומה לפסל בת הים הקטנה בקופנהגן.
ולדימיר סטפניה

קריירה

סטפניה החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורסל הגאורגית דינמו טביליסי ושיחק בה עד שנת 1993. לאחר מכן חתם בקבוצה הסלובנית סלובן ליובליאנה בה שיחק במשך עונה אחת, שלאחריה חתם באולימפיה ליובליאנה, ולצדו של אריאל מקדונלד, השתתף ביורוליג. בעונתו השנייה, 1997/98, רשם ממוצע של 10 נקודות למשחק ו-5.7 ריבאונדים למשחק. בשנת 1998 נבחר בדראפט בסיבוב הראשון על ידי סיאטל סופרסוניקס, אולם בגלל השבתת הליגה המשיך לשחק באולימפיה ליובליאנה עד לאמצע עונת 1998/99 ורק אז עבר ל-NBA. 
סטפניה שיחק בתפקיד הסנטר בליגת ה-NBA במשך שש שנים בקבוצות סיאטל סופרסוניקס, ניו ג'רזי נטס, מיאמי היט ופורטלנד טרייל בלייזרס.
העונה הטובה ביותר שלו הייתה עונת 2002/2003 עם מיאמי היט, בה ממוצעיו למשחק עמדו על 5.6 נקודות ו-7 ריבאונדים למשחק. הוא קלע במהלך קריירת ה-NBA שלו 1,118 נקודות. המשחק בו קלע את מספר הנקודות הגבוה ביותר היה 19 נקודות ב-16 בנובמבר 2001 במשחק נגד השרלוט הורנטס, ובמשחק זה גם קבע את שיא חסימות אישי בקריירה, 7 במספר. ב-19 בנובמבר 2002 במשחק נגד מילווקי באקס נזקפו לזכותו 15 ריבאונדים.
בית שמואל אזרחי-בריסקר

בית שמואל אזרחי-בריסקר הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב הקרן הקיימת מס' 19, בפינת גן הכוזרי, למול הגימנסיה העברית רחביה ובסמוך לבית המוסדות הלאומיים.

היסטוריה

בית זה נבנה עבור שמואל בריסקר שעלה לארץ בשנת 1911 במהלך העלייה השנייה, התגורר בירושלים ועבד כספר.
בריסקר היה מראשוני רוכשי המגרשים ברחביה, אולם לא היה בידו התקציב לבניית ביתו, ולכן הגיע להסכם עם גדוד העבודה אשר הקים את שכונת רחביה - לפיו יספר את חברי הגדוד הבונים את בתי השכונה בלא תשלום ושיצטבר חוב מספיק יבנו את הבית. מסיבה זו נהג בריסקר לומר כעל ביתו כי הוא "עומד על חוט השערה".
הסופר יהודה האזרחי מתאר בספרו את ביקורו הראשון במגרש עליו נבנה המבנה:
"הורי יצאו בשבת בבוקר לטיול - פיקניק אל מחוץ לעיר. אבי לבש את חליפת השבת, כונתנתו לבנה וצווארונו גבוה ומעומלן ורכוס במהודק לצוואר, ענוד עניבה. אכן, משום שהיו אלה ימי קיץ, הייתה החליפה בהירה, ומגבעתו מגבעת קש עגולה, שטוחה וקשה... בידו אחז מקל, שהרי אין איש אירופי יוצא מפתח ביתו אל הרחוב בלא מקל בידו. אמי לבשה שמלה לבנה, אף היא רכוסה עד צוואר, צווארונה עטור תחרה, שרווליה ארוכים, והשמלה ארוכה עד לקרסוליים, על פי אפנת הימים ההם. כובע קש בהיר, ששוליו ענקיים, הגן על פניה מפני השמש. ארוחת היום נארזה בסל קלוע... הם העדיפו לטפסל אל השבילים המובילים לראטיסבון, לעבור ליד מחנה האוהלים של "גדוד העבודה" ומשם ואילך אל שדות הסלעים והקוצים.
"בואו ילדים!" זירזנו אבי.
"לאן?" שאלנו.
"לג'ינג'ירייה". אמר.
הגענו לקבוצת סלעים, שאינה שונה במאומה מהסלעים האחרים הפזורים על הגבעות החשופות מסביבה. אבי הניף את מקלו, המיועד מעיקרו לצעידה אלגנטית ברחובות אודיסה, כלפי הקוצים המזדקרים בחוצפה בין האבנים, ופינה בהם שטח קטן. אמי פרשה עליו מפה לבנה. משום שכולנו היינו לבושים בגדי שבת - אחי הבכור ענוד עניבת קטיפה פרפרית, ואני מתהדר בצווארון מלחים כחול- לבן - פרשה אמי אף מטפחות על הסלעים...
אבי הסביר לדור הצעיר: "כאן המגרש שלנו. והנה כאן נבנה את הבית."
אחר כך, בתום הסעודה, נפנו הורי לסיור בשטח ולדיון בבעיות מיקומם של המרפסת הגדולה והמרפסת הקטנה, המדרגות, וחדר הכניסה והחדרים, גן החזית וגן העורף, ומיני הזיות אחרות כגון אלה...
ולבסוף... התחלנו כולנו חוזרים, מאובקים ושזופים ושבעי רצון, מביתנו הדמיוני, בית האוויר שכולו שבת, אל החולין של העיר."
— יהודה האזרחי, עיר אבן ושמים, תל אביב 1968, עמ' 72 - 73
המבנה, שנבנה בסגנון הבינלאומי (אולם כיתר בנייני השכונה הוא מצופה אבן), נחנך בשנת 1924 והיה אחד מראשוני הבתים שהיו בשכונת רחביה.
עוד קודם למעברו לשכונת רחביה זכתה מספרתו של בריסקר להצלחה רבה, והפכה למעשה לאתר התכנסות של אנשי עת וחברה הירושלמים, ובה הסתפרו עובדי המוסדות הלאומיים שעבדו בבית המוסדות הלאומיים הסמוך. חיים נחמן ביאליק כתב על מספרה זו, שנהג להסתפר בה:
"ירושלים מצטיינת בשני מוסדות ציבור נכבדים: ספריה לאומית ומספרה לאומית"
בשנת 1931, הורד גג הרעפים של המבנה ונוספה לו קומה נוספת. בסוף שנות ה-30 נפתחו בקומה הראשונה שלוש חנויות ונוספה קומה שלישית למבנה, ובשנות ה-80 נוסף למבנה אגף אחורי ובו ארבע קומות.
גארט הרדין

ביוגרפיה

הרדין נולד בדאלאס שבטקסס. בגיל ארבע חלה בשיתוק ילדים והחלים אך היה מוגבל בתנועותיו, דבר שהשפיע על נטייתו לתחום העיוני. אביו היה סוכן של חברת רכבות והמשפחה העבירה את מקום מגוריה מספר פעמים. את רוב ילדותו עשה הרדין בחווה חקלאית במיזורי והתנסותו בחיי החווה חסרי הרחמים השפיעה כנראה על תפיסת עולמו. 
ב-1932 קיבל מלגה מאוניברסיטת שיקגו וב-1936 השלים תואר ראשון בזואולוגיה ובמקביל למד גם מוזיקה. ב-1941 קיבל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת סטנפורד. ב-1946 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה לסגל המחלקה למדעי הביולוגיה. ב-1963 נתמנה לפרופסור ל"אקולוגיה אנושית" (Human Ecology). ב-1978 פרש ממשרתו האקדמית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. בשנות ה-50 היה אחד מראשוני "החברה לחקר מערכות כלליות" שעסקה בחקר מערכות (Systems science).
נושא מרכזי בקריירה שלו, שחזר ברבות מעבודותיו, היה בעיית ריבוי האוכלוסין. דבר זה הביאו לכתיבה על נושאים שהיו שנויים במחלוקת בארצות הברית כמו הפלות (שהביאו לכך שנמתחה עליו בקורת מצד הימין הפוליטי) והגירה וסוציוביולוגיה (שהביאו לכך שהשמאל הפוליטי מתח עליו בקורת). במאמריו אף עסק באתיקה של שימור הסביבה ובבריאתנות.
ב-1994 היה הרדין אחד מ-52 הפרופסורים שחתמו על המאמר "Mainstream Science on Intelligence", שהתפרסם בוול סטריט ג'ורנל ונכתב על ידי לינדה גוטפרדסון. המאמר הגן על הממצאים אודות "אינטליגנציה וגזע" שהוצגו בספר השנוי במחלוקת "עקומת הפעמון".
הרדין ואשתו ג'יין היו חברים באגודה שחבריה האמינו בזכותם של פרטים לקבוע את מועד מותם. הם התאבדו יחד בביתם שבסנטה ברברה בספטמבר 2003, זמן קצר לאחר שחגגו את יום נישואיהם ה-62, כשהוא בן 88 והיא בת 81.
אייל משעני

פרופסור אייל משעני (נולד ב-10 באוגוסט 1963) הוא מדען ישראלי, פרופסור לרדיוכימיה והדמיה מולקולרית במרכז הרפואי הדסה, הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית. משעני משמש כמנהל יחידת הציקלוטרון, מנהל אגף מחקר ופיתוח ומנכ"ל קרן מחקרים של המרכז הרפואי הדסה שבירושלים. נודע בפיתוח חומרי הדמיה גרעיניים להדמיית תהליכים ביוכימיים בגוף האדם. בסוף שנות ה-90 הכניס פרופ' משעני את חומר ההדמיה העיקרי ל-FDG,PET, למדינת ישראל. בעקבות כך הדמית ה PET בישראל הפכה לחלק אינטגרלי באבחון חולי סרטן.

ביוגרפיה

בשנת 1990 סיים תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות. לאחר מכן, המשיך במסלול ישיר לדוקטורט אותו סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1994. בין השנים 1994-1996 השלים את לימודיו כפוסט דוקטורנט באוניברסיטת וושינגטון, סנט לואיס מיזורי, בתחום של הדמיה מולקולרית (PET imaging). במקביל ללימודיו בארצות הברית תכנן ופיקח על הקמת מעבדות ה-PET והציקלוטרון בהדסה עין כרם בישראל. עם חזרתו לארץ בשנת 1997 הקים את יחידת הציקלוטרון בהדסה עין כרם, הראשונה בישראל. הקמת המערך בהדסה עין כרם הובילה לשינוי בדרך האבחון הרפואי בעיקר בחולי סרטן. ב-2010 הוסיף ציקלוטרון נוסף וסורק PET/CT למחקר בחיות קטנות במתחם המחקר והפיתוח בהדסה עין כרם. בשנת 2012 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. מונה למנהל אגף מחקר ופיתוח ומנכ"ל קרן מחקרים במרכז הרפואי הדסה בשנת 2014.
פרופסור משעני פרסם למעלה מ-100 מאמרים מדעיים בינלאומיים ורשומים חמישה פטנטים על שמו. במהלך השנים הקים קורס חדש ללימודי הדמיה המולקולרית ורפואה גרעינית, בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. נכון ל-2017 עובד על פיתוח שיטות הדמיה גרעיניות למיפויי לב ואבחון סוגי סרטן שונים.

חיים אישיים

נשוי ואב לשניים, אח של מוטי משעני ודודו של דרור משעני.
פלגת הארמייה סרביה

היסטוריה

פלגת הארמייה סרביה הוקמה ב-26 בספטמבר 1944 תחת פיקודו של הנס פלבר. הפלגה הוצבה בסרביה, ותפקידה היה להגן על סרביה מפני כוחות הצבא האדום שהתקרבו אליה בסיוע כוחות צבא בולגריה שהחליפו צד במלחמה, וכן להילחם בפרטיזנים מקומיים. הפלגה השתתפה בקרב בלגרד, ולאחר מכן הגנה על נסיגתה של קבוצת ארמיות E מהבלקן להונגריה. הפלגה פורקה ב-27 באוקטובר 1944.
טלי תמיר

ביוגרפיה

תמיר למדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1978-1974) וסיימה תואר שני באוניברסיטת תל אביב (1987-1983). כיום היא מרצה בבית לאמנות ישראלית באקדמיית תל אביב - יפו והיא מרכזת מקצועית של התוכנית ללימודי אוצרות עכשווית של היחידה ללימודי החוץ של הטכניון. 
התערוכה הראשונה שאצרה הייתה "ליקוי חמה" (גלריה בוגרשוב, תל אביב 1989) שהתייחסה לחרדת האלימות, המלחמה והאסון דרך עבודתם של ארבעה אמנים. 
בין השנים 2004-1994 פעלה כאוצרת בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב. בשנים אלה אצרה שורה ארוכה של תערוכות יחיד, תערוכות זוגיות וכן תערוכות תזה קבוצתיות. תערוכות התזה שאצרה עסקו בדרך כלל בבחינה ביקורתית של אתוסים ציוניים וישראליים ובאופן שבאו לידי ביטוי בעבודות אמנות ובכרזות. כך למשל, ב"תערוכה תמימה - תערוכה לרגל יום העצמאות ה-50 למדינת ישראל" (אפריל 1998), ביקשה תמיר להעלות לדיון את יסוד התמימות בתרבות הישראלית ואת הקשר בין מיתוס התום לבין המיתוס "טוב למות", כלומר, מיתוס ההקרבה העצמית למען המולדת; בתערוכות "שטח אש 1" (פברואר 2002) ו"שטח אש 2" (מאי 2002) היא עסקה בנוף הישראלי כשטח אש ובמיליטריזם של החברה הישראלית. 
בשנת 2005 אצרה בביתן הלנה רובינשטיין במוזיאון תל אביב את התערוכה "לינה משותפת - קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית" שעסקה במתח שבין היחיד והקבוצה בחברה הישראלית ובאופן מיוחד בחברה הקיבוצית. המונח "לינה משותפת", ציינה תמיר, משמש כמטפורה "לכל מה שמאורגן על-פי כללי הדבוקה/התנועה/הכיתה/הגדוד/ הפלוגה".
בין השנים 2010-2005 שימשה כאוצרת של מוזיאון נחום גוטמן בנווה צדק בתל אביב שם אצרה בין השאר את ארבע התערוכות "צייר-תייר" (יולי 2008), "צייר-צליין" (אוקטובר 2008) ו"צייר-צייד" (פברואר 2009) ו"זולו: ציידים ופנטזיות אחרות" (ספטמבר 2009). בתערוכות אלה עסקה בבחינת המבט של גוטמן כצייר תייר והדגישה, בתערוכה השלישית במיוחד, את המבט הקולוניאליסטי של האמנים הישראלים.
החל משנת 2010 תמיר פועלת כאוצרת עצמאית. בין התערוכות שאצרה ניתן לציין את "רות שלוס" (המשכן לאמנות, עין חרוד 2006), "בריסטולים" (בשיתוף עם מאיר טאטי. מוזיאון בת ים לאמנות, 2011) ואת "התערוכה החקלאית" (מוזיאון פתח תקווה, 2015).
תמיר חיה ועובדת בתל אביב.