google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי מקסיקו–סלובניה

היסטוריה

מקסיקו הייתה המדינה הלטינית הראשונה שהכירה בסלובניה העצמאית ב-22 במאי 1992. היחסים הדיפלומטיים כוננו באותו היום. באותו היום גם התקיימו חילופי המברקים הראשונים בין שתי המדינות כאשר נשיא מקסיקו קרלוס סלינס ונשיא סלובניה מילאן קוצ'אן החליפו מברקים האחד עם השני.
ב-1998 הצהיר שגריר סלובניה, דימיטרי רופל, כי יש יחסים דו-צדדיים עמוקים בין ארצו לבין מקסיקו, וכי סלובניה תתמוך במקסיקו בכל פורום בינלאומי, שכן מקסיקו היא חלק מהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA), המספק הזדמנויות להגדלת המסחר וההשקעות בין סלובניה לצפון אמריקה כולה (קנדה, ארצות הברית ומקסיקו).
באוגוסט 2003 השתתפו שתי המדינות בוועדה המשותפת לשיתוף פעולה בתחומי החינוך והתרבות. שני הצדדים הדגישו כי ישיבת הוועדה המעורבת הציגה הזדמנות טובה להקמת יסודות ליחסי גומלין בתחומי החינוך, המדע, התרבות והספורט, כמו גם השתקפות על תפקידו של שיתוף הפעולה הבינלאומי כגורם לשינוי חברתי וכאמצעי חיוני למימוש פיתוח גלובלי וברי קיימא של מדינות. שתי המדינות החלו בתכנון של תוכנית שתאפשר לשתי המדינות להתפתח בתחום החינוך.
חזית הקווקז (ברית המועצות)

היסטוריה

החזית הוקמה ב-30 בדצמבר 1941 על בסיס חזית עבר הקווקז. כמפקדה הראשון מונה דמיטרי קוזלוב והיא כללה את הארמיות ה-44, ה-45, ה-46, ה-47 וה-51. החזית סיימה את קרב קרץ' אשר החל בתחילת אותו החודש, ונחלה הפסד צורב מול כוחות הוורמאכט. בשל הקרב, נאלצה החזית לפנות את חצי האי קרץ' ולסגת אל חצי האי קרים, וב-28 בינואר 142 שונה שמה לחזית קרים.
דמבלין

תולדות היישוב

האזכור הראשון של דמבלין הוא משנת 1397, עת הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בשנת 1840 הוענק היישוב בידי ממשלת פולין הקונגרסאית למצביא הרוסי איוואן פסקביץ' והיא נקראה איוונגרד (Ивангородской) (רו') על שמו, עד תום השליטה הרוסית במקום בשנה 1915.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה העיר, כתוצאה מחיבורה למסילת הברזל. בשנת 1854 הוקמה בסמוך ליישוב המושבה "אירנה" (Irena) (פול'), אשר אוחדה עם דמבלין בשנת 1953.
באוקטובר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נערך בקרבת המצודה של העיר קרב משמעותי, בו הדפו הרוסים מתקפה משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה.

יהודי דמבלין

בין מלחמות העולם נמנו בדמבלין כ-3,000 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה. בעיר פעלה חסידות מודז'יץ שנוסדה בה, וכן חוגים ציוניים ובית ספר עברי.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוטל על יהודיה לשלם סכום כופר גבוה, ויהודיה נלקחו לעבודות כפייה. בתחילת 1940 צוו יהודי העיר לענוד סרט זרוע עם מגן דוד, ובעיר הוקם יודנרט, בראשות לייזר טייכמן.
בנובמבר 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו פרצה בהמשך מגפת טיפוס הבהרות. משנת 1941 הועסקו יהודי הגטו בחמישה מחנות עבודה שהוקמו בסביבת העיר. בחורף 1942-1941 חוסלו אנשי היודנרט הראשון בעיר.
ב-6 במאי 1942 נערכה בגטו דמבלין אקציה בידי שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים, בה שולחו כ-2,500 יהודים, מתוך כ-3,500 יהודי הגטו, למחנה ההשמדה סוביבור. בהמשך החודש הובאו לגטו יהודים מריקי הסמוכה וכ-2,200 יהודים שגורשו מסלובקיה, ואלו הועסקו בעבודות כפייה.
ב-15 באוקטובר 1942 שולחו כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח כ-100 יהודים בשעת האקציה. בספטמבר 1943 חוסל מחנה העבודה האחרון שנותר בעיר, וב-22 ביולי 1944 הועברו כ-2,000 היהודים שהוחזקו במחנה העבודה שהוקם בשדה התעופה שליד העיר למחנה עבודה ליד צ'נסטוחובה, תוך רצח ילדיהם בבית העלמין היהודי בעיר.
שינוי מזג אוויר

שינוי מזג אויר (Weather modification) הוא תהליך המשנה באופן מקומי מזג אוויר או מתמרן אספקטים סביבתים מסוימים ומטרתו הסופית היא לשנות מזג אויר מקומי. התהליך המודרני שמשמש בין היתר לזריעת עננים ומניעת סופות הפך עם השנים לעניינן של ממשלות וגופי צבא בעולם כולו. המונח המתייחס לשינוי אקלים, אשר עוסק בהיקף אזורי או עולמי, הוא הנדסת אקלים .
התמרון הבולט והמדווח ביותר התרחש באולימפיאדת בייג'ינג (2008).

זריעת עננים

תהליך זריעת עננים הוא תהליך שכיח ברוב המדינות המערביות בעולם. התהליך מעודד משקעים באמצעות זריעת חלקיקים בגובה מסוים. החלקיקים לרוב נוצרים מתרכובת כסף ויוד. יעילות התהליך לא הוכחה וכמו כן נטען שהתהליך בטוח לסביבה. מספר פרויקטים עסקו בכך מסביב לעולם: מבצע פופאי  של ארצות הברית בווייטנאם, פרויקט קומולוס  בבריטניה וניסויי ישראל.
התהליך מעורר מתנגדים רבים בעולם המכנים את תוצר הזריעה בשם כמטרייל. בהקשר זה ישנו בלבול בין מספר מטרות-זריעת עננים מיועדת להורדת גשם, בעוד שהמונח "כמטרייל" בעיקר מתייחס לשימוש לכאורה בחומרים שמטרתם המשוערת היא להחזיר את קרינת השמש מכדור הארץ והסברים חלופיים אחרים.

מניעת סופות

תעוד לפרויקטים ראשונים למניעת סופות נרשם בשנת 1958 ובין השנים 1962 ל-1983. שני הפרויקטים נערכו על ידי ממשלת ארצות הברית ומטרתם הייתה לווסת את עונת הציקלונים על ידי הטסת מטוסים אל עין הסופה. פרויקטים מאוחרים כללו יצירת שכבת שמן על פני הים. התהליך בחן אידוי. מאוחר יותר, חברת Dyn-O-Mat הציעה פיתוח חדיש. החברה הציעה להזריק את רכיב ה Dyn-O-Gel (מסוגל לספח פי 1,500 ממשקלו) לעין הסופה. יעילותו בספיחת אדי הסופה. השיטה נמדדה ונמצאה כלא יעילה.
צ'אק פרסון

נעורים וקריירת מכללות

פרסון נולד בעיר בראנטלי שבאלבמה, ונקרא על שמו של שחקן הקולנוע צ'אק קונורס, אשר שיחק בעברו הן בליגת ה-NBA והן בליגת ה-MLB. בין השנים 1982–1986 למד פרסון באוניברסיטת אובורן, וכשחקן קבוצת הכדורסל שלה שיתף פעולה עם חבר היכל התהילה לעתיד צ'ארלס בארקלי. בעונות 1984 עד 1986 הוביל את קבוצת אובורן לשלוש הופעותיה הראשונות אי פעם בטורניר אליפות המכללות, כאשר בעונת 1985/1986 רשמה את הישגה הגדול ביותר – העפלה לשלב רבע גמר הטורניר ("NCAA Elite Eight"). בסיום אותה עונה נבחר ל"כדורסלן השנה" ("Male Athlete of the Year") מטעם ארגון USA Basketball. בארבע עונותיו באובורן קלע פרסון 18.3 נקודות בממוצע למשחק, ומאז עזיבתו מחזיק בשיא הנקודות בתולדות הקבוצה, עם 2,311 נקודות.

אינדיאנה פייסרס (1986–1992)

בדראפט ה-NBA ‏1986 נלקח פרסון בבחירה הרביעית, על ידי אינדיאנה פייסרס. בעונתו הראשונה ב-NBA הוביל את קלעי קבוצתו עם 18.8 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לפייסרס להעפיל לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות. לאורך סדרת הפלייאוף הראשונה מול אטלנטה הוקס הוביל פרסון את קבוצתו עם ממוצעים של 27.0 נקודות, 8.3 ריבאונדים ו-5.0 אסיסטים למשחק, אך הפייסרס נכנעו להוקס בתוצאה 1–3. בסיום העונה היה השחקן הראשון בתולדות הקבוצה שזוכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
ב-5 העונות הבאות המשיך להציג יכולת טובה עם הפייסרס עם ממוצע של כ-19 נקודות למשחק, כשבכל אחת מהעונות היה אחד משני הקלעים המצטיינים בקבוצה, לצד רג'י מילר. ב-4 מתוך 6 עונותיו באינדיאנה העפילו הפייסרס לפלייאוף ה-NBA, אך לא הצליחו לעבור את השלב הראשון.

המשך הקריירה (1992–2000)

לקראת עונת 1992/1993 הועבר פרסון בטרייד למינסוטה טימברוולבס, יחד עם מייקל ויליאמס, בתמורה לסם מיטשל ופו ריצ'רדסון. בשתי עונותיו במינסוטה קלע כ-14.2 נקודות למשחק, אך קבוצתו רשמה מאזן כולל של 39 ניצחונות לעומת 125 הפסדים (23.8%).
בקיץ 1994 חתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס, וכשחקנה העפיל לראשונה בקריירה לשלב גמר האזור המערבי, בפלייאוף 1995. לאחר שתי עונות כשחקן ספסל בסן אנטוניו, בהן קלע 10.8 נקודות למשחק, החמיץ פרסון את כל עונת 1996/1997 בשל פציעה. בסיום עונת 1997/1998 נשלח בטרייד לשיקגו בולס בתמורה לסטיב קר, אך מיד שוחרר מהקבוצה.
בעונות 1999 ו-2000 שיחק עבור שארלוט הורנטס וסיאטל סופרסוניקס, בהתאמה, בטרם פרש ממשחק בגיל 35. בעת פרישתו דורג במקום השביעי בתולדות הליגה בסך שלשות בקריירה.

לאחר הפרישה ממשחק

בשנים 2005–2007 שימש כעוזר מאמן באינדיאנה פייסרס, תחת המאמן ריק קרלייל, ובשתי העונות העוקבות החזיק בתפקיד דומה בסקרמנטו קינגס, תחת רג'י ת'יאוס.
בעונת 2010/2011 מונה לעוזרו של פיל ג'קסון בלוס אנג'לס לייקרס, אלופת העונה הקודמת, ונשאר בתפקיד זה גם בשתי העונות הבאות תחת מייק בראון.
בעונת 2013/2014 שימש כעוזר מאמן בקבוצת "ג'ונג'ו איג'יס" מהליגה הקוריאנית.
בקיץ 2014 מונה לעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אובורן, בה שיחק בעברו. בספטמבר 2017 נעצר פרסון על ידי ה-FBI לאחר שנמצא מעורב בשערוריית שחיתות בה היו מעורבות עשרות קבוצות מליגת המכללות. בנובמבר 2017 הועמד פרסון לדין, ופוטר מתפקידו בקבוצת הכדורסל של אובורן.
לורן סימאן

קריירה

סימאן החל את דרכו במחלקת הנוער של עיר הולדתו פארסיאן ובשנת 1992 הוא עבר לשחק בקבוצות בעיר שרלרואה. ב-2004 עלה לקבוצה הבוגרת של ספורטינג שרלרואה, עד מהרה הוא הפך לשחקן חשוב בהגנת שרלרואה. ב-2005 בדיקת סמים לאחר משחק באינטרטוטו נמצאה חיובית והוא הושעה לחודשיים אך זה לא מנע ממנו לחזור ולשחק ביכולתו הקודמת. בעונת 2006/07 הוא אף זומן לנבחרת הלאומית לקראת משחק במוקדמות יורו 2008 אולם הוא לא שיחק במשחק זה.
בסוף עונת 2007/8 הוא עבר לקלאב ברוז' ולאחר שלוש עונות בהן שיחק בבורז' ועונת השאלה בקורטרייק, הוא עבר לסטנדרד ליאז', ב-2013 הוא הפגין ודרש לעבור קבוצה אולם הוא העביר את החוזה עד 2017.
ב-22 בינואר 2015 חתם לשלוש שנים במונטריאול אימפקט מליגת ה-MLS. ב-12 בדצמבר 2017 חתם סימאן לוס אנג'לס. ב-28 באוגוסט 2018 חתם לשנתיים בדיז'ון.
סימאן השתתף עם הנבחרת הצעירה בטורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007 וב-19 במאי 2010 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 2-1 על בולגריה. ב-5 ביוני 2016 הבקיע אל שערו הראשון בניצחון 3-2 על נורווגיה.
מיקטלנטקוטלי

מיקטלנטקוטלי (אצטקית; באלפבית פונטי: miktɬaːnˈtekʷtɬi - מילולית: "שליט מיקטלן") היה אל המוות או אל השאול (המיקטלן) במיתולוגיה האצטקית. מיקטלנטקוטלי שלט בשאול לצד רעייתו, האלה האצטקית מיקטקקיוואדל.
מיקטקנטקוטלי היה אחד האלים העיקריים במיתולוגיה האצטקית, ופולחנו כלל הקרבת קורבנות אדם וקניבליזם. מיקטקנטקוטלי נחשב לאחד מתשעת אלי הלילה האצטקים.
מיקטקנטקוטלי תואר בדמות שלד המכוסה דם (כאשר בראשו דמוי הגולגולת היו עיניים), או בדמות אדם העונד לצווארו גולגולת מרובת שיניים. מיקטקנטקוטלי חבש לראשו כובע עשוי נוצות ינשוף, ולעיתים הוצג שלצווארו שרשרת העשוייה עיניים, ולאוזניו עגילים עשויים עצמות אדם. 
מיקטקנטקוטלי ורעייתו מיקטקטיוואדל התגוררו בבית חסר חלונות במיקטלן שבצפון, ושלטו על כל נשמות המתים. שני אלים אלה היוו ההפך לאלים אמטקוטלי ואומקיוואטל - נותני החיים. יחד עם זאת מיקטקנטקוטלי היה אחראי על יום הכלב (ה"איצקונטלי") בלוח השנה האצטקי ונתן נשמות לכל מי שנולד ביום זה.
לאחר הכיבוש הספרדי של מקסיקו וניצור האוכלוסייה, זוהה אל זה עם לוציפר.

תפקידו במיתולוגיה האצטקית

על פי המיתולוגיה האצטקית, לאחר שקצלקואטל וטזקטליפוקה בראו את העולם הם הפקידו את מיקטלנטקוטלי ורעייתו על השאול. לאחר מכן האלים התאומים קצלקואטל וקסולוטל נשלחו לשאול על מנת לגנוב את העצמות של הדורות הקדומים. מהעצמות שנגנבו נבראו בני האדם.

פולחן

פולחנו של האל כלל הקרבת קורבן אדם. אותו אדם היה מחופש לדמות האל, והוקרב בשעות הלילה המאוחרות במקדש האל טללקסיקו (מילולית: "טבור העולם"). לאחר מכן גופת הקורבן וקורבנות אדם נוספים נאכלו על ידי הכהנים המשתתפים בטקס.
אצטדיון סנטנאריו

היסטוריה

בנייתו של אצטדיון סנטנאריו החלה ב-21 ביולי 1929, לקראת טורניר מונדיאל 1930 אותו אירחה אורוגוואי שנה לאחר מכן. האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל חואן אנטוניו סקאסו, שמספר שנים אחר כך כיהן כנשיא קבוצת פניארול, ונבנה על ידי פועלים מהגרים בזמן שיא של תשעה חודשים בלבד.
בתחילה, תוכנן כי האצטדיון יארח את כל משחקי המונדיאל, אך דחייה בבנייה בעקבות גשמים כבדים בשמי מונטווידאו הביאו לפיזור הטורניר על פני אצטדיונים שונים במדינה. עם זאת, נבחרת אורוגוואי אירחה את כל משחקיה בטורניר בסנטנאריו, הראשון שבהם ב-18 ביולי 1930 מול פרו. היה זה המשחק הראשון אי פעם באצטדיון, בתאריך המדויק בו ציינה אורוגוואי מאה שנה להקמתה, והוא הסתיים בניצחון ביתי בתוצאה 1-0. הקטור קסטרו היה לכובש הראשון אי פעם באצטדיון.
ב-30 ביולי, לעיני 68,346 צופים, אירח אצטדיון הסנטנאריו את גמר המונדיאל הראשון בהיסטוריה, בו ניצחה אורוגוואי את ארגנטינה בתוצאה 4-2.
במרוצת השנים אירח האצטדיון ארבעה משחקי גמר קופה אמריקה (1942, 1956, 1967 ו-1995) ובכולם ניצחה אורוגוואי (את ארגנטינה פעמיים, צ'ילה וברזיל). 
באתר התאחדות הכדורגל העולמית פיפ"א, מוזכר הסנטנאריו כאחד מעשרים האצטדיונים הקלאסיים ברחבי העולם, לצד אצטדיון ומבלי, סן סירו, מרקנה, אצטדיון האצטקה, אצטדיון סנטיאגו ברנבאו ועוד.

מבנה וקבוצות מארחות

האצטדיון מונה ארבעה יציעים מרכזיים. היציע המרכזי והעיקרי נקרא היציע האולימפי, שזכה לשמו עקב זכיות הנבחרת בטורניר הכדורגל של שתי אולימפיאדות רצופות, ב-1924 וב-1928. שני יציעים מרכזיים נוספים, שנקראים הפופולריים בקרב האוהדים בשל מחירי הכרטיסים הזולים יחסית, גם הם זוכים בשמות מחווה למדליות הזהב האולימפיות. הם נושאים את השמות קולומב ואמסטרדם, על שם הערים בהן זכתה הנבחרת האולימפית בטורנירים. היציע הרביעי והאחרון נקרא אמריקה. באצטדיון ישנם גם תאי אח"מים ותאי עיתונאים.
נבחרת אורוגוואי בכדורגל מארחת את משחקיה באצטדיון מאז הקמתו. הצלחתה הגדולה של הנבחרת באצטדיון, בו זכתה בטורניר מונדיאל וארבע פעמים בקופה אמריקה, מתבטא בכך שמעולם לא ניצחה בו נבחרת מאירופה את נבחרת אורוגוואי. מכיוון שהאצטדיון ניתן להשכרה לפי משחק, גם הקבוצות הגדולות של מונטווידאו, פניארול ונסיונל, עושות שימוש באצטדיון על אף שלשתיהן יש אצטדיון ביתי אחר. פניארול אירחה את רוב משחקיה באצטדיון, עד לחינכת אצטדיונה החדש, בעוד נסיונל עושה בו שימוש בעיקר למשחקים גדולים או בינלאומיים. לעיתים קרובות, קבוצות אחרות באורוגוואי מארחות את פניארול ונסיונל באצטדיון סנטנאריו על מנת להגדיל את רווחיהן.
למעט אירועי הספורט באצטדיון, הוא אירח במרוצת השנים שורת קונצרטים של אמנים בולטים מהעולם כולו, ביניהם סטינג, פול סיימון, מרסדס סוסה, פלסידו דומינגו, אנריקה איגלסיאס, בריאן אדמס, פול מקרטני, אירוסמית', חואן מנואל סראט ועוד.
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר

הפקה

אוליבר תיאר את הכנותיו לתוכנית לעיתון "The Wire", השייך ל"אטלנטיק", כי "... בעיקרון אני נדרש לצפות בהכל... אני צופה במספר תוכנית בלבד להנאתי, קרי "60 דקות" ו"Frontline". אני צופה בטלוויזיה במשרדי כל הזמן, ובדרך כלל אני מזפזפ בין CNN, פוקס ניוז, CNBC, Bloomberg Television, MSNBC, אל ג'זירה... אני צופה עם מטרה ברורה בראשי והיא איך לצפות בסיפור המסוקר באופן רע."
מפיק התוכנית, טים קרבל, טען כי HBO נתנה לצוות התוכנית חופש מלא בבחירת אורחי התוכנית, וכן ייעצה להם לא להרגיש מחויבים לארח ולהציג סלבריטאים. כאשר נשאל על ידי מראיין על "כתבים" מזויפים כגון אלו המוצגים בתוכנית "הדיילי שואו", אשר מציגים כיסוי פארודי, טען כי "אין בכוונתינו להיות תוכנית חדשות פארודית, אז לא נציג אנשים המתחזים לעיתונאים".

שידור

התוכנית משודרת בקנדה בשידור ישיר בערוץ "HBO Canada", וכן משודרת באוסטרליה שעות ספורות לאחר שידורה בארצות הברית. העונה השנייה של התוכנית עלתה לאוויר ב-9 בפברואר 2015. בממלכה המאוחדת התוכנית משודרת יום לאחר שידורה המקורי. בישראל, העונה הראשונה של התוכנית שודרה בערוץ HOT3 ועונתה השנייה שודרה בערוץ HOT Plus, בימי שלישי, יומיים לאחר שידורה בארצות הברית, בשעה 22:00, וכן הייתה זמינה לצפייה בשירות HOT VOD. העונה השלישית לא שודרה בישראל. העונה הרביעית עלתה לשידור ב-12 בפברואר 2017, ובצמוד משודרת גם בישראל בערוץ HOT HBO (לשעבר HOT Plus).
סגנונות באדריכלות

באדריכלות קיימים סגנונות בנייה רבים ושונים. החל מהבנייה המסורתית של הכפרים בתרבויות קדומות (כדוגמת אוהל טיפי אינדיאני) ועד לפוסט מודרניזם שבו בנויים רוב המבנים היום. סגנון אדריכלי משמעו מאפיינים החוזרים על עצמם בצורה כלשהי בכל הבניינים המשויכים לאותו סגנון.
דוגמאות לכך ניתן לראות בבניינים הבנויים כצורות גאומטריות פשוטות באדריכלות מודרנית, בחשיפת שלד המבנה בקונסטרוקטיביזם, ואף בחיקוי של תרבויות עתיקות מהעבר, כמו אדריכלות רומית או זו של יוון העתיקה, באמצעות עמודים יווניים או העתקת קטעי מקדשים באדריכלות נאו-קלאסיציסטית.
אנדרטת גדוד 53

רקע

גדוד 53 הוקם לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי. הוא הוקם על בסיס גדוד הפרברים (גדוד 3) של חיל השדה בתל אביב. 
בתחילה פעל הגדוד בהגנת תל אביב וסביבותיה. במרץ 1948 ירד הגדוד לחזית הדרום, פעל בגזרה רחבה שמגדרה ועד נגבה ומכפר מנחם ועד ניצנים והשתתף בהגנת היישובים ובמלחמת השיירות שם. בהמשך השתתף בבלימת התקדמות הצבא המצרי הפולש ובקרבות עשרת הימים. באוקטובר 1948 נטל חלק במבצע יואב לפריצת המצור על הנגב. בדצמבר 1948 עבר הגדוד לגזרת השרון. מפקדי הגדוד במהלך המלחמה היו יצחק פונדק, נחמן ניר ושמעון מרגולין.
במהלך המלחמה נפלו 132 מחיילי הגדוד.
לימים ניתן מספרו של הגדוד לאחד מגדודי חטיבת השריון ברק.

האנדרטה

האנדרטה ניצבת על גבעה נמוכה בצידו של כביש קריית מלאכי-אשקלון, בקרבת מחנה עמנואל. גבעה זו נבחרה בשל מיקומה במרכז זירת הקרבות של הגדוד בנגב.
האנדרטה היא מתחם המצוי בתוך חורשת עצי אורן המשתרעת על גבי הגבעה. שביל מתמשך בתוך החורשה ומוביל אל רחבה פתוחה בראש הגבעה. בה ניצב סלע שעליו השלט "לגיבורים שלא זכו". לימינו ניצבים ששה לוחות אבן מוארכים ועליהם שמות חללי הגדוד במלחמה. לפניהם ניצבים לוח אבן שעליו הכתובת "גדוד 53 גבעתי תש"ח" וכן ועליו גביע להדלקת אש זיכרון. משמאל ללוחות השמות ניצבים שלושה תרני דגלים. ברחבה מתקיימים טקסי הזיכרון הנערכים באתר ומצדה הנגדי ללוחות הזיכרון הוצבו ספסלים לקהל המשתתפים.
בתחילתו של השביל שבחורשה הוצבו שלטים המספרים במלל ובמפה את דרך הקרבות שעבר גדוד 53 במהלך המלחמה. 
בתוך החורשה ומשני צידי השביל ניצבות קבוצות של אבני זיכרון נמוכות ומשופעות. על גבי האבנים בכל אחת מהקבוצות הונצחו שמותיהם של נופלים, אשר נהרגו יחד במסגרת אחד מקרבות הגדוד, דוגמת קרב נגבה והשיירה לגת וגל און.
באנדרטה כולה מונצחים יחדיו שמותיהם של 145 חללים מאנשי הגדוד ואנשי היישובים שעליהם הגנו. 
האנדרטה הוקמה בשנת 1952 ביוזמת ותיקי הגדוד, בתכנונו של האדריכל שמעון מרגולין, ששירת כמפקד הגדוד וכמפקד פלוגה בו. אז נכלל בה רק הסלע הניצב כיום לצד הלוחות נושאי השמות. חורשת העצים שסביבו ניטעה על ידי קרן קיימת לישראל.
לקראת אירועי שנת השישים למדינת ישראל הורחבה ושופצה האנדרטה על ידי היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון. היא מתוחזקת על ידי בית הספר התעשייתי "סדנאי השריון".
לבנון (סרט)

עלילה

הסרט נפתח ביום הראשון של מלחמת לבנון ומתמקד בצוות טנק ישראלי. כל הסרט מתרחש בתוך הטנק, ואילו את ההתרחשות מחוצה לו רואים דרך הפריסקופ של התותחן. הטנק מסופח לכוח צנחנים שאיתו הוא עושה את הדרך בלבנון. בעקבות טעות ניווט של מפקד הכוח הם נקלעים לשטח בשליטת קומנדו סורי. כדי לחלצם נשלחים שני לוחמים מהפלנגות הנוצריות, הסרט מסתיים כשהטנק עושה את דרכו בלחימה מחוץ לשטח שבשליטת הסורים ומגיע למקום מבטחים.

פסטיבלים ופרסים

הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה ונבחר להקרנה בפסטיבלים רבים נוספים, בהם ניו יורק, פסטיבל הסרטים בטורונטו וטלורייד. כמו כן, הוא היה מועמד לעשרה פרסי אופיר, וזכה בארבעה מהם: שחקן המשנה הטוב ביותר (זהר שטראוס), עיצוב אמנותי (אריאל רושקו), צילום (גיורא ביח) ופסקול (דוד ליס ואלכס קלוד). בדצמבר 2010 זכה הסרט בשני פרסים בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע - לצילום הטוב ביותר וסרט הביכורים הטוב ביותר, והיה מועמד בנוסף לעוד ארבעה פרסים (הבמאי, התסריט, העריכה והסרט הטובים ביותר).

ביקורות והצלחה מסחרית

אורי קליין ציין:
ככל שהסרט בוטה יותר בתיאורו את זוועותיה של המלחמה ואת סבלה של האוכלוסייה שבקרבה המלחמה הזאת מתחוללת, כך בולטת יותר התחושה שהוא מתרפק על הזוועה כדי לתעד בראש וראשונה את סבלם של החיילים הישראלים שנאלצים להיות מעורבים בה. במלים אחרות, ב"לבנון" חודרים הצופים פעם נוספת ללב לבה של ההוויה הישראלית של לירות ולבכות, שאיפיינה בדרגה זו או אחרת כמעט את כל סרטי המלחמה שהופקו כאן בשנים האחרונות. ... הסרט כולו סוגד לרעיון של החייל הישראלי כקורבן, והסגידה היא שהופכת את הצפייה בו לחוויה שגם כאשר היא מרשימה, היא מטרידה ומרתיעה.
יהודה סתיו כינה את הסרט "יצירה מטלטלת" וכתב:
עוצמתו הרבה של "לבנון" שואבת הן מרגעי המתח של החיילים הצעירים המנסים לשרוד את התופת והן מסגנונו הייחודי, האקספרסיוניסטי של הסרט: הוא מסופר מנקודת מבטו של שמוליק התותחן, המשותק מרוב אימה כשעליו לירות על מנת להרוג; הקרבות מבית לבית ניבטים אלינו מבעד לכוונת הטנק ואנו חווים את המראות, הקולות, הזיעה והדם מבעד להווייה המוקצנת של הגיבור.
מאיר שניצר כתב:
כמו "בופור" ו"ואלס עם באשיר", גם "לבנון" מנתק עצמו מההקשר הפוליטי של מלחמת לבנון. כאילו החיילים נקלעו סתם כך לטיול שנתי שנשתבשו מהלכיו. זוהי תפנית עקרונית העומדת בסתירה גמורה לדור הסרטים הקודם שעסק במלחמה הזו ("גמר גביע", "עונת הדובדבנים") והתאפיין דווקא בבחישה עודפת ברקע הפוליטי של הדברים. כלל לא בטוח כי מדובר בתפנית חיובית מהבחינה הערכית. מה שבטוח הוא ש"לבנון" לוקה בעודף אקספרסיביות - צילומי תקריב מעיקים, איפור כבד, פסקול טורדני, משחק תיאטרלי - המותירים את הצופים באולם כמו לאחר הרעשה ארטילרית.
על אף הזכייה בפרסים ושבחי המבקרים, הסרט לא זכה להצלחה מסחרית רבה בישראל. בשלושת החודשים מאז צאתו בספטמבר 2009 נמכרו בעבורו כ-50,000 כרטיסים.
אוטו סוורדרופ

אוטו נוימן קְנוֹף סְווֶרְדְרוּפ (בנורווגית: Otto Neumann Knoph Sverdrup ‏ 1 באוקטובר 1854 בבינדאל, הלגולנד - 26 בנובמבר 1930) היה ימאי וחוקר ארקטי נורווגי.

חייו

סוורדרופ נולד בבינדאל, בן למשפחת איכרים. בן משפחה רחוק שלו היה האוקיינוגרף האראלד סוורדרופ. בשנת 1872, בהיותו בן 17, החל אוטו סוורדרופ את הקריירה שלו כימאי בעסק הספנות של דודו. ב-1875 עבר בהצלחה את הבחינה לדרגת חובל וכעבור שנים אחדות את הבחינה לדרגת רב חובל. 
בשנת 1875 רכש א. ט. אולסן, קרוב משפחה של אמו של סוורדרופ, את אוניית הקיטור "טריו" ומינה את סוורדרופ לרב החובל שלה. בערך בתקופה זו פגש סוורדרופ את עורך הדין אלכסנדר ננסן, אחיו של פריטיוף ננסן, ובאמצעותו התוודע אל חוקר הארצות הנורווגי הנודע.

קריירה ומשלחות

סוורדרופ הצטרף למשלחתו של ננסן לחציית גרנלנד בשנת 1888. ב-1892 היה יועץ לפריטיוף ננסן בבניית הספינה פראם. בשנת 1893 קיבל סוורדרופ פיקוד על האונייה, וב-1895 מונה לפקח על האונייה ואנשיה כשננסן ניסה להגיע אל הקוטב הצפוני. סוורדרופ הצליח לשחרר את האונייה מן הקרח סמוך לסוולבארד באוגוסט 1896 והפליג לסקיירווי, לשם הגיע 4 ימים אחרי שננסן הגיע לנורווגיה.
בקיץ 1897 עבד סוורדרופ כרב חובל של "לופוטן", אוניית נוסעים אל סוולבארד וממנה. ב-1898 הצטרף למשלחת אחרת עם ה"פראם". סוורדרופ ניסה להקיף את גרנלנד דרך מפרץ באפין אבל נכשל בניסיון לחצות את מצר נארס. מאחר שנאלץ לחרוף באי אלסמיר, חקרו הוא ואנשיו וכינו בשם מספר רב של פיורדים וחצאי איים בחופיו המערביים של האי, שלא נחקרו עד אז.
בין -1899 ל-1902, חרף סוורדרופ עוד שלוש פעמים באי אלסמיר באזור הארקטי הקנדי עם ה"פראם", שם המשיך לעסוק במסעות חקר ובמיפוי, ששיאם בגלוי האיים שממערב לאי אלסמיר, דהיינו אקסל הייברג, אמונד רינגנס ואלף רינגנס, הידועים בשמם הקיבוצי כאיי סוודרופ. הודות לשיטות האינואיטים שאימצו, הצליחו סוורדרופ ואנשיו למפות שטח כולל של 260,000 קמ"ר - יותר מכל משלחת חקר אחרת לקוטב. האזור מופה בהצלחה רבה בידי הטופוגרף שלו, גונאר איזקסן, ו-35 פרסומים אקדמיים נכתבוכתוצאה מן המשלחת. עם שובו, התקבל סוורדרופ כגיבור לאומי בנורווגיה. אף על פי כן, הוא נשאר אלמוני יחסית בצפון אמריקה, ואלמוני יחסית בנורווגיה בכל הנוגע לחקר קנדה שעשה. 
סוורדרופ טען לחזקת נורווגיה על שלושת האיים שגילה, והחל בכך מחלוקת ריבונות עם קנדה, שטענה לחזקה על כל היבשה, אם כזו שהתגלתה ואם שעוד לא התגלתה, במה שהוא עכשיו האזור הארקטי של קנדה. המחלוקת לא יושבה עד 1930, כשנורווגיה העבירה את האיים לחזקת קנדה. באותה שנה חתם סוורדרופ על הסכם עם ממשלת קנדה, לקניית הרשומות של משלחות סוורדרופ תמורת 67,000 דולר קנדי. סוורדרופ מת שבועיים לאחר חתימת ההסכם, אבל הכסף הבטיח את עתיד משפחתו. הרשומות נגנזו בארכיונים הלאומיים של קנדה, אבל לאחר זמן הוחזו לספרייה הלאומית של נורווגיה.
בשנים 1915=1914 יצא סוורדרופ במשלחת חיפוש והצלה של שתי משלחות רוסיות. משלחתו הרביעית והאחרונה במימי סיביר הארקטית הייתה בשנת 1921, כאשר פיקד, מעל גשר הפיקוד של שוברת הקרח הסובייטית "לנין" על צי של חמש אוניות משא במשט ניסוי דרך ים קארה אל שפך הנהרות אוב ויניסיי. האוניות הגיעו ליעדן ושבו בשלום. הפלגה זו נחשבה לצעד חשוב בפיתוח מגזר ים קארה של נתיב הים הצפוני. סוורדרופ ניסה גם את כוחו במיזם מטעים במחוז אוריינטה בקובה, שלא עלה יפה.

שנות חייו האחרונות ומורשתו

בשנות חייו האחרונות חי סוורדרופ בסאנדוויקה, על גבעה הנשקפת אל העיר. הוא מת בנובמבר 1930. פסל של אוטו סוורדרופ הוצב בסטיינקייר בשנת 1957, ובשנת 1999 הוצב פסל שלו בסאנדוויקה, בכיכר הקרויה על שמו, "אוטו סוורדרופ פלאס".
מנזר גבירתנו של הכרמל

מנזר גבירתנו של הכרמל (בצרפתית: Notre-Dame du Mont-Carmel) הוא מנזר נשים כרמליטי השוכן ברחוב טשרניחובסקי בכרמל הצרפתי שבחיפה. המבנה שוכן על קו הרכס של הכרמל, ונשקף ממנו נוף פנורמי לעבר העיר התחתית של חיפה, עמק זבולון והרי הגליל. המנזר מוקדש למרים, אם ישו.
במנזר מתגוררות כעשרים נזירות בנות לאומים שונים, ואחת לשלוש שנים הן מתכנסות ובוחרות מועצה. בכל שש שנים מתמנה אחת הנזירות כאם המנזר. המנזר מתפקד כיחידה אוטרקית, ופרנסתו מתיירות צליינית, מכירת חפצי קודש ונרות שהנזירות מייצרות וכן מחלקה חקלאית קטנה בתחומי המתחם. שפת היום-יום והתפילה במנזר היא צרפתית.

היסטוריה

המנזר הוקם על ידי שלוש נזירות כרמליטיות מצרפת, אשר הגיעו לחיפה בשנת 1882. בתחילה הקימו הנזירות את המנזר באזור שכונת בת גלים, סמוך לחוף הים (כיום במתחם בית החולים רמב"ם), והוא נחנך ב-1892 לאחר כעשר שנות בנייה. במלחמת העולם הראשונה גרשו העות'מאנים את הנזירות מארץ ישראל, והן שבו אליה והקימו את המנזר מחדש בשנת 1936 על הכרמל ברחוב טשרניחובסקי, בהשפעת הסגנון הגותי.
במשך שנים רבות היה המקום סגור לביקורים מבחוץ. בשנים האחרונות מקבלות הנזירות קבוצות מאורגנות לביקור. המבקרים יושבים בחדר והנזירות בחדר סמוך עם פתח גדול בין החדרים המכוסה בשבכת מתכת כדי ליצור הפרדה ביניהן לקהל. הן מקרינות מצגת על תולדות המנזר ושגרת חייהן ועונות על שאלות.

כנסיית המנזר

כנסיית המנזר שוכנת בחלקו המזרחי של המתחם, ומעל דלת חזיתה הפונה מזרחה, קבוע תבליט גדול שבו נראים המדונה והילד, וסביבו חמישה חלונות זכוכית צבעונית. חלל המבנה נתמך בארבעה עמודים מסיביים, מחופים בשיש, שבחלקם העליון כותרות מסוגננות מאבן גיר לבנה. העמודים מחלקים את החלל לשלוש ספינות, והמרכזית רחבה וארוכה משתי הצדדיות. הרצפה עשויה מדוגמאות גאומטריות בצבעי חום, שחור ולבן. על הקיר שמאחורי המזבח, השוכן, בניגוד למקובל, בצידה המערבי של הכנסייה, קבוע פסיפס קיר גדול, ובו מתואר הנביא אליהו הכורע על ברכיו על הר הכרמל, וסוגד לבתולה הניצבת על ענן מעל הים. מעל דמות הבתולה נראית יונה המייצגת בנצרות את רוח הקודש. משני צדדיו של הציור נראים סמלי הקוסטודיה של ארץ הקודש והמסדר הכרמליטי. המזבח ניצב על במת שיש מוגבהת בת שלוש מדרגות, ומאחוריו ניצב קיר-מסך שבו חרוטים קטעים מתפילת אני מאמין.
בכיפת המבנה ארבעה חלונות זכוכית צבעונית, ובמרכזה מופיעה דמותו של ישו המורה, האוחז בשמאלו בדגם הכנסייה, ומשני צדדיו מופיעות האותיות אלפא ואומגה. סביבו נראים גרמי השמיים. חלקם התחתון של קירות הכנסייה מחופה ברצועות שיש בצבע שחור ובצבעי חום ואדום, ועליהם קבועים 14 צלבים ממוספרים, המסמלים את 14 התחנות לאורך דרך הייסורים.