google/wiki40b huggingface dataset:
יעקב ספיר

ביוגרפיה

ספיר נולד באשמיאני שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) ועלה לארץ ישראל כילד עם משפחתו בשנת 1832. הוריו שהיו מעדת הפרושים התיישבו בצפת. תוך חודש מת אביו ושנה לאחר מכן מתה אמו. בגיל 12 היה עד ראייה להתנפלותם של ערביי הגליל על יהודי צפת בסיוון ה'תקצ"ד, 1834. עקב רעידת האדמה שהתחוללה בצפת בשנת 1837 עבר לירושלים. למד בישיבה בירושלים. בתחילה היה מלמד בתלמוד תורה של עדת הפרושים ואחר כך סופר העדה וכן מזכיר עדת הפרושים בירושלים. באותה עת כתב שירים לכבוד נדבנים ואורחים מכובדים שביקרו בארץ ישראל, כך למשל פרסם בשנת 1854 את השיר "כנף רננים" לכבודו של משה מונטיפיורי. פרסם מאמרים רבים בעיתון 'הלבנון' שהוציא-לאור חתנו יחיאל ברי"ל, בפרט בענייני אתרוגים.
בשנת 1859 נשלח כשד"ר להודו ולאוסטרליה על-מנת לגייס כספים לבניית בית הכנסת החורבה על שם רבי יהודה החסיד בירושלים. במסעו לאוסטרליה והודו נאלץ לעבור בתימן שכן הורד מהאוניה מפני שכספו נשדד ממנו ולא יכול היה לשלם את דמי המסע ועקב כך פגש ביהודי תימן. במיוחד התרשם מיהודי תימן אשר שכנו בפנים הארץ. הוא ביקר גם באינדונזיה שהייתה אז תחת שלטון הולנדי וגם שם פגש יהודים.
בהודו פגש בקהילת בני ישראל (הודו) וכתב עליהם רבות כולל על שושלת נשיאי הקהילה ומשפחתו של דאדא קמודן.
כשחזר מאוסטרליה דרך עדן בשנת 1864 אסף חומר על יהודים אלו וכתב את ספרו "אבן ספיר" על מסעו לתימן והקהילה היהודית שם. בספרו זה אשר יצא לאור בשנים תרכ"ד–תרכ"ו (1864–1866) פרסם גם מחקרים על כתר ארם צובא וכן על כתבי-יד אחרים של התורה והמקרא. בספרו היה הרב ספיר מהראשונים להעיר את תשומת לבו של העולם היהודי על קיומם ומצבם של היהודים באתיופיה ואף של יהודי המזרח הרחוק.
בירושלים המשיך להתעניין ביהודי תימן, ובהישמע דבר משיח השקר, שוכר כחיל, שקם בתימן, כתב איגרת שבה הזהיר את יהודי תימן מפניו.
בשנים 1865 ו-1873 יצא לשני מסעות נוספים, באירופה ובצפון אפריקה. כמו כן פרסם תשובה בשם עדות ביהוסף בנושא עזבונו של הגביר ניסים שמאמא.
אחד מגילוייו המשמעותיים ביותר היה אודות הגניזה העתיקה בקהיר, שעליה דיבר בספרו. בעקבות הפרסום החלו חוקרים לפקוד את הגניזה ולחקור את ממצאיה.
בשנות 1833–1885 סייע להדפיס בירושלים את הספר "חמדת ימים" מאת גדול משוררי תימן ר' שלום שבזי ואף הוסיף לו הקדמה.
נפטר ב-ו' בתמוז ה'תרמ"ה 1885.
מושב אבן ספיר בהרי ירושלים קרוי על שמו.

חיים אישיים

נישא לבתו של ר' שלמה זלמן הכהן.
חתנו הוא שמואל ברוך, בנו של הרב חיים נסים ברוך. נכדו הוא העסקן הציוני אליהו ספיר, ונינו הוא יוסף ספיר, מראשי הציונים הכלליים ושר בממשלות ישראל.
אסקוט (ויסקי)

גניבת עין

לאחר 12 שנים של פעילות מסחרית הוגשה תביעת גניבת עין של ארבע חברות: ג'וני ווקר, ג'ון דובר, היל תומפסון ושות' ואגודת הויסקי הסקוטי כנגד נשיונל דיסטילרס בע"מ. בכתב התביעה נטען כי "נשיונל דיסטילרס בע"מ" מטעה את צרכניה לחשוב כאילו הוויסקי שהיא משווקת מיוצר בסקוטלנד ובכך קוצרת רווחים, על חשבון שמו הטוב של הוויסקי הסקוטי אותו היא מנצלת לרעה.
התביעה נדונה בבית המשפט בירושלים, שם נקבע כי היא תידון בחיפה, אולם התובעים ערערו לבית המשפט הגבוה לצדק ראש השופטים היה ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן שאכן העביר את התביעה לחיפה, שם נפסק כי "נשיונל דיסטילרס בע"מ" אשמה וכי עליה לשלם פיצויים לתובעים, וכן כי ייצור הוויסקי תחת השם סקוטי חייב להיפסק.
החברה לא עמדה בנזקים שנגרמו לה מן התביעה, ובשנת 1973 היא נסגרה.
Hung Up

רקע וכתיבה

במקור, נכתב השיר על ידי מדונה, אך בעקבות כך שלקחה כמה קטעים מן השיר "Gimme! Gimme! Gimme! (A Man After Midnight)" של אבבא, נוספו לקרדיטים של השיר ביורן אולבאוס ובני אנדרסון.
פרק זמן מסוים לאחר צאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לראשונה ליוטיוב ב-27 באוקטובר 2009. את הקליפ ביים דייוויד לה-שאפל. הקליפ ברובו, מכיל קטעים שנועדו להוות כקטעי מחווה עבור שחקן הקולנוע והרקדן ג'ון טרבולטה.
נכון לאוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-200 מיליון צפיות.
פיאט M13/40

מלחמת העולם השנייה

באוקטובר 1940 כבר הוצבו בלוב 3 גדודי טנקים שרובם הושמדו בהתקפת הנגד הבריטית במבצע מצפן. 
הדגם הזה מעולם לא הגיע למספרים משמעותיים עד לסופה של המערכה בצפון אפריקה. 
אולם לא עבר זמן רב עד שהטנקים החדישים של בנות הברית שהגיעו לזירה הזאת, הפכו אותו לנחות.
הטנק הוחלף על ידי דגמים מתקדמים יותר מסוג M14/41 וכן מסוג M15/42. 
הטנק לא היה אמין, נטה להתלקח בקלות לאחר פגיעה. התותח שלו, בקוטר 42/37 מ"מ, היה טוב יחסית לשנים 1940-41.
למרות שתותח זה הביא את הקליע למהירות של 627 מטר לשנייה, הוא לא הצליח לחדור שריון בעובי של 38 מ"מ ממרחק של 750 יארד וכן שריון של 32 מ"מ ממרחק של 1000 יארד.
רוב הטנקיסטים האיטלקיים שקיבלו טנקים חדשים מסוג זה, נאלצו להיכנס ללחימה עם כלים ללא ציוד קשר ולאחר שבוע אחד של אימונים.
למרות כל זאת טנקים אלה השתתפו בקרבות עדיין גם בשנת 1942.
אחד האירועים יוצאי הדופן התרחשו מסביב לביר - אל - הרמת שהיוותה מוצב החוץ של "ביר-אל-חכים". האזור היה תחת פיקודו של הגנרל הצרפתי מארי-פייר קניג. המוצב שהיה כ- 12 ק"מ מצפון מערב ל"ביר אל חכים" הותקף בתאריכים 3 ביוני עד ל-10 ביוני 1942. כפופה לפיקודו של גנרל קניג הייתה יחידת חפרים ישראלית בפיקודו של מייגור פליקס ליבמן שתפקידה היה למנוע בכל מחיר התקדמותה של דיוויזיה גרמנית לכיוון ביר אל חכים. כל היחידות הבריטיות במדבר באזור זה, היו מוצבות בתוך חפירות שכונו "תיבות" כאשר כל תיבה הייתה מוגנת על ידי שדות מוקשים. היחידה של ליבמן הייתה המוצב המבודד הקיצוני ביותר של האוגדה הצרפתית לצד דרום. היחידה שמנתה כ-400 חיילים לא צוידה בכל נשק נגד טנקים או נ"מ, הותקפה קשות מהאוויר על ידי מטוסי שטוקה, ועל ידי יחידות שריון של טנקים מסוג M13/40 מדיוויזיית השריון אריאטה האיטלקית. בהתקפות אלה נבלמו חלק מהטנקים לאחר עלותם על מוקשים נגד רכב. חלק אחר של הטנקים שהצליחו לחדור למרכז המתחם נוטרלו בעזרת בקבוקי מולוטוב. באותו שבוע לחימה ללא מזון, מים, אספקה, וללא נשק מסייע, איבדה היחידה כ- 80 אחוז מהלוחמים אבל לא ויתרה ולא נסוגה.

מלחמת העצמאות

אין מסמכים המעידים על כך שיחידות השריון המצריות בתש"ח הפעילו טנקים מסוג M13/40. 
עדות יחידה לכך היא התמונה בה צולם החבלן הבכיר של גדוד 53 גבעתי, עודד נגבי, בה הוא עומד ליד טנק מצרי שעלה יום קודם לכן, ב-12 ביולי 1948 על מוקש נגד רכב, בסמוך לגדר הדרומית של קיבוץ נגבה. הטנק נבלם לאחר שהמוקש ריסק את הזחל שלו.
הטנק עלה על המוקש כ-80 מטר דרומית לשער הקיבוץ, לכיוון המצודה, נותר תקוע במקומו. אנשי גבעתי שחששו מכך שהמצרים יגררו את הטנק, יתקנו וישמישו אותו, (נוהל עליו שמרו המצרים בקפדנות), פרקו מיד לאחר הקרב את התותח מהצריח. על כן נראה הטנק בתמונה ללא התותח.
כעבור יומיים, הועמס הטנק על גורר מסוג דיאמונד טי, אחד מהשניים שנמצאו אז בארץ, ונלקח למחנה ביל"ו לצורכי שיפוץ. הטנק לא שופץ ונעלם.
הנטאי

הנטאי (ביפנית: 変態 להאזנה (מידע • עזרה); מילולית: "סוטה") היא  אנימציה, קומיקס או משחק מחשב יפני הכוללים תוכן מיני או פורנוגרפי.

משמעות המילה

משמעות המילה ביפנית היא "שינוי צורה", "יוצא דופן" או "סטייה מינית". לא ברור כיצד התגלגלה המילה לתוך עולם חובבי האנימה דובר האנגלית, אך עם עליית רשת האינטרנט שימושה לתיאור תוכן פורנוגרפי מצויר הייתה נרחבת. האות H, האות הראשונה של המילה באנגלית, בין אם כתחילית ובין אם בפני עצמה, משמשת ביפן לתיאור תוכן מיני. 
ביפן תוכני ההנטאי אסורים ומצונזרים, למעט תיאורי שדיים או עכוזים ושאר הרמזים מיניים. סדרות אלו נקראות אצ'י ואין להתבלבל ביניהם לסדרות הנטאי.

ההנטאי במדיה

בגלל חוק הצנזור ביפן המחייב צנזור אברי מין, הומצא ז'אנר ההנטאי. ההנטאי התחיל ללא אברי מין, אלא עם זרועות רבות (כמו של תמנון) הבאות במגע עם איברים אינטימים של אישה. כיום ישנם כותרי הנטאי שבהם מראים אברי מין באופן מפורש, אך סדרות אלה אינן חוקיות ולרוב נמכרות בבזארים ולא ברשתות השכרת וידאו גדולות. עקב הדגש הרב בהצגת קיום יחסים בין הדמויות בכותרי ההנטאי, אין לסדרות אלו עלילה כלל או שעלילתם קלושה ומסתפקת בהצגת השתלשלות האירועים בכותר.

דרכי הפצה

ההנטאי כאנימה מופץ בדרך כלל דרך תקליטורי די וי די בלבד, עקב איסור שידור ההנטאי בטלוויזיה, ומאפשר את השגתו רק למעוניינים בדבר (ובדרך כלל, למבוגרים בלבד), או דרך תוכנות שיתוף הקבצים ברשת האינטרנט. הנטאי כמאנגות יכולים להימכר בדוכנים בבזארים ובחנויות מאנגה עצמאיות. למרות זאת, ישנה תופעה של סריקת מאנגות הנטאי והפצתם בצורה דיגיטלית ברשת האינטרנט.
בנוסף, בשנים האחרונות נשמעו תלונות רבות על הנושא מארגוני נשים גם בארץ וגם ביפן על משחקים הקשורים לאונס ובכך הוגבלה הפצת ההנטאי לציבור.
יצחק ישראלס

ביוגרפיה

ישראלס התעניין בציור כבר בילדות, והראה כשרון מגיל צעיר. הוא למד בשנים 1878-1880 באקדמיה בהאג. בשנת 1881, כשהיה בן 16, הוא מכר ציור בטרם סיים אותו לאמן והאספן הנדריק וילם מסדאך. עבודתו של ישראלס בתקופה זו הציגה יכולות טכניים מעבר לגילו ועומק פסיכולוגי. הוא התמקד  בדיוקנאות של סבתו וידיד משפחה, ובציורים בנושאי תמרונים צבאיים שסיקרנו אותו. 
בשנת 1882 הופיע לראשונה בסלון האמנים (Salon des Artistes Français) בפריז, עם ציורו "קבורה צבאית" ובו חיילים הנאספים סביב קבר פתוח ביום סתווי. על אף ההשוואות לציור הקבורה של גוסטב קורבה, ישראלס השתמש בקומפוזיציה זהירה יותר הנשענת על הרנסאנס האיטלקי. לאחר הבכורה המוצלחת, זכה ישראלס בשנת 1885 לאזכור מכובד על ציורו "המתנדבים יוצאים אל המושבות", ציור נוסף עם סצנה צבאית על רקע הרציפים ברוטרדם. 
בין השנים 1886-1908 התגורר ישראלס באמסטרדם, שם נרשם לאקדמיה לאמנות במטרה להשלים את לימודיו, אולם נשאר בה רק במשך שנה אחת. ישראלס הרבה לבלות את הקיץ עם אביו בסכוונינגן, והתעניין ביחסי האור המשתנים בין השמש לים. בתקופה זו הרבה לצייר סצינות חוף ים צבעוניות. 
בין השנים 1903-1923 שהה ועבד בעיקר בפריז ובלונדון. בפריז הושפע רבות מאדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק והחל לצייר את האוכלוסייה הפריזאית בפארקים, בתי קפה, קברטים. ואקרובטים בירידים ובקרקס.
בשנים 1913-1915 התגורר בלונדון, שם הרבה לצייר רוכבי סוסים ורקדניות בלט. בשנת 1921 ביקר באי האינדונזי ג'אווה. ובשנת 1923 חזר לבית הוריו בהאג, שם הפך את הסטודיו של אביו למקום העבודה שלו.
בשנת 1928 זכה במדליית זהב בתחרות האמנותית של אולימפיאדת אמסטרדם בקטגוריית הציור.
בניגוד לאביו, לא היו כלל מטיבים יהודיים בציוריו.
עד למותו בשנת 1934, ישראלס יצר בעיקר ציורים אימפרסיוניסטים בעלי גוונים בהירים בוהקים. 
נפטר בהאג ב-7 באוקטובר 1934, כתוצאה מתאונת דרכים שעבר מספר ימים סמוך למותו.
שמאר מור

ביוגרפיה

מור נולד באוקלנד שבקליפורניה. בילדותו גדל גם בדנמרק ובבחריין, בהן עבדה אמו כמורה. בגיל 7 חזרה המשפחה לקליפורניה, והתגוררה בצ'יקו ובפאלו אלטו. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד תקשורת באוניברסיטת סנטה קלרה. במקביל ללימודיו, התפרנס מדוגמנות.
ב-1994 לוהק לתפקיד הצלם מלקולם וינטרס באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" של רשת CBS. הוא גילם את התפקיד במשך שמונה עונות רצופות (עד 2002), ולאחר מכן חזר לשחק בסדרה תקופה קצרה נוספת, בין 2004 ל-2005. מור היה מועמד לפרס אמי לתוכניות המשודרות בשעות היום בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר בשנים 1996 ו-1997, ובשנת 2000 זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר. 
במקביל לתפקידו ב"צעירים חסרי מנוח" הנחה בין 1999 ל-2003 את תוכנית המוזיקה "Soul Train". כן גילם תפקידים ראשיים בסרטי הקולנוע "חמאה" (1998) ו"האחים" (2001). 
ב-2002 גילם את דמותו של הבלש ג'סי ריס בסדרת הטלוויזיה "ציפורי הטרף" של רשת The WB, שהתבססה על קומיקס בשם זהה, אך הסדרה ירדה מהמרקעים לאחר עונה אחת בלבד. כמו כן שיחק תפקידי משנה ב"מניעים לרצח" ו-"The Seat Filler"‏ (2004) ו-"Diary of a Mad Black Woman"‏ (2005). 
בשנת 2005 החל לגלם את דמותו של הפרופילאי דרק מורגן בסדרה "מחשבות פליליות" של רשת CBS. מור הוא אחד משלושה שחקנים ששיחקו בסדרה בתפקידים ראשיים ב-11 מעונותיה, לצדם של תומאס גיבסון ומתיו גריי גובלר. 
ב-9 בדצמבר 2016 שיחק בקומדיה הרומנטית "קפיצה בחזרה" שם גילם את מת'יו טיילור, סופר שמואשם כשרלטן.
ב-2017 החל לשחק בסדרת המתח "ימ"מ" כדניאל הנדו, מנהיג צוות הנלחם נגד פשיעה.
מארג'רי אלינגהם

חייה ויצירתה

מארג'רי לואיז אלינגהם, בתם הבכורה של הרברט ואמילי ג'יין (לבית יוז), נולדה בשנת 1904 בפרבר לונדוני. שני הוריה השתייכו למשפחות הקשורות לעולם המו"לות, ובעצמם התפרנסו מכתיבה ועריכה. במהלך ילדותה של אלינגהם היא הרבתה לכתוב סיפורים ומחזות, היא הרוויחה את שכרה הראשון בגיל שלוש עשרה עבור סיפור שהתפרסם במגזין של דודתה, ובבגרותה היא תתפרנס מכתיבה לעיתונים. זמן קצר אחרי לידתה של מארג'רי, המשפחה עזבה את לונדון לטובת בית ישן בכפר במחוז אסקס. מארג'רי למדה בבית הספר המקומי ואז בבית ספר לנערות בקיימברידג'. בסוף שנות העשרה שלה היא החלה לסבול מבעיה בבלוטת התריס שתאובחן רק בגיל מבוגר יותר, ופיתחה חרדה חברתית ממנה תסבול במשך שארית חייה. למרות זאת, בשנת 1920 אלינגהם שבה ללונדון לצורך לימודיה. במהלך הכנות להעלאת מחזה שכתבה היא פגשה את פיליפ יונגמן קרטר, שעיצב את התפאורה למחזה, ובשנת 1927 השניים נישאו. בני הזוג המשיכו לשתף פעולה ופיליפ עיצב את הכריכות לרבים מספריה של אלינגהם. ספרה הראשון ראה אור בשנת 1923 והיה ספר הרפתקאות על טבעי, שלטענת אלינגהם התבסס על מסרים שקיבלה בזמן סיאנס, טענה שבעלה הפריך מאוחר יותר. הספר התקבל היטב, אבל לא היה הצלחה מסחרית. אחר מספר ניסיונות כתיבה שלא נשאו פרי, אלינגהם החליטה לנסות לכתוב ספר מתח. ספרה הראשון בז'אנר זה התפרסם בשנת 1927, תחילה כסיפור בהמשכים בעיתון ומאוחר יותר כספר. הפריצה שלה התרחשה בשנת 1929 עם פרסום ספרה השלישי בו אלברט קמפיון הופיע לראשונה, אם גם בתור דמות משנה. הוא הופיע שוב בספרה הבא, בין היתר הודות ללחצים מצד העורכים האמריקאיים שלה שנשבו בקסמי הדמות. קמפיון הצליח כל כך שאלינגהם הפכה אותו לגיבור הראשי של עשרות ספרים וסיפורים קצרים שנכתבו עד לאמצע שנות השישים של המאה העשרים. עם הזמן דמותו התפתחה וקיבלה נפח שונה. סגנון הכתיבה של אלינגהם גם התפתח, והיא שילבה אלמנטים מז'אנרים נוספים בחלק מהספרים המאוחרים יותר. בשנת 1934 בני הזוג אלינגהם קנו בית באזור הכפר של אסקס, ואף על פי שהמשיכו להחזיק במגורים בלונדון, אלינגהם ראתה בכפר את ביתה האמיתי. במהלך מלחמת העולם השנייה אלינגהם התנדבה לשלל פעולות אזרחיות שנועדו לסייע למאמץ המלחמתי. בשנת 1941 היא כתבה ספר על חוויות החיים באסקס בזמן שציפו שם לפלישה נאצית. אלינגהם פירסמה עשרות ספרים, סיפורים, נובלות ומאמרים תחת שמה, ושלושה ספרים תחת שם העט מקסוול מארץ'. למרות הצלחתה, היא סבלה מבעיות כלכליות בשל תסבוכת עם מס ההכנסה. כמו כן, העיבו על חייה בעיות בריאות שונות ובעיות בחיי הנישואים. אלינגהם חלתה בסרטן השד וב-30 ביוני 1962 הלכה לעולמה. ספר הקמפיון האחרון שלה הושלם בידי בעלה על פי בקשתה, וראה אור בשנת 1968. השלמות נוספות לעבודתה – עם ובלי קמפיון – המשיכו להתפרסם במהלך שנות השבעים.
שלמה יצחק שטמפפר

ביוגרפיה

בנו של יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה. למד במחזור הראשון של בית הספר נצח ישראל בפתח תקווה, ובצעירותו נסע להונגריה כדי ללמוד תורה במקום שלמד אביו.
כאשר חזר לפתח תקווה ניהל את עסקי "פרדס שטמפפר", הפרדס הראשון שניטע בפתח תקווה, והקדיש את עצמו במסירות ובדאגה לצורכי המושבה ותושביה.
במלחמת העולם הראשונה היה ביתו פתוח לכל נצרך, ובעיקר לפליטי הרעב ששרר בירושלים ולמגורשים מיפו ומכפר סבא.
אחרי המלחמה החליף את פנחס מאירי במשרת ראש הוועד. בהיותו בראש הוועד נמנה עם הגוש האזרחי, אולם בניגוד לחבריו שהתנגדו ב-1934 להפיכת פתח תקווה לעיר הוא תמך במהלך, דבר שיצר קרע בינו ובין חבריו וקרב אותו למפלגות הפועלים. בסופו של דבר קיבלה פתח תקווה מעמד של עיר ב-1937, ושטמפפר היה לראש העיר הראשון שלה. ביולי 1940 התקיימו בחירות למועצת העיר והפעם שטמפפר התמודד במסגרת רשימת החרדים. בבחירות בתוך המועצה לראשות העיר שטמפפר הודיע שלא יתמודד על התפקיד בגלל שהשלטונות אינם רואים בו מועמד. במקום זאת נבחר שטמפפר לתפקיד סגן ראש העיר. הוא עצמו הצביע בעד נציג סיעות הפועלים, מאיר גרבובסקי, לראשות העיר, אולם יוסף ספיר זכה לבסוף בתפקיד. שטמפפר היה בין המתנגדים לאחריות של עירית פתח תקווה על גני הילדים. 
לאחר מכן כיהן מספר שנים כיו"ר המועצה הדתית.
היה פעיל במוסדות ציבור ובהם בהנהלת "החקלאי", קופת מלווה חקלאית, וכן פעל להקמת מוסדות חינוך כלליים ודתיים. עודד יוזמות כלכליות והקמת מפעלי תעשייה.
שטמפפר היה איש ספר ותלמיד חכם. ביתו שהיה צריף עץ בדמי מפתח (כדי לא ליהנות מכספי ציבור), היה בית ועד לחכמים. האיר פנים לכל אדם והיה ידוע בטוהר כפיו, בצניעותו, ביושרו ובמעשי הצדקה שעשה.
נפטר במרץ 1961.

משפחתו

אשתו הראשונה, אסתר-איטה שטמפפר, הייתה בת של גולדה רוזנטל, מרַפאה ומיילדת בירושלים (אחותו של הצלם צדוק בסן) ולזוג נולדו שושנה ויהודית. לאחר פטירתה נישא לשרה פייגה ויחד הולידו את אליהו דוד, בנימין, לאה ורבקה.
שנים מילדיו נישאו לילדיו של הרב צבי פסח פרנק: אליהו דוד שטמפפר (רב באקרון שבמדינת אוהיו) נישא לנחמה פרנק, ושושנה שטמפפר נישאה לתנחום פרנק.
בנו בנימין שטמפפר היה ממייסדי נתניה, ובתו שושנה הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בארץ. בין נכדיו: פרופ' יהושע בן אריה (בן בתו רבקה) ופרופ' שאול שטמפפר.
כנסיות איבאנובו

היסטוריה

הנזירים הראשונים התיישבו במערות שבאזור החל מהעשור השני של המאה ה-13, שחצבו את המבנים ישירות מתוך הסלע. מנזר מיכאל הקדוש נחצב לתוך אבן הגיר הסלעים בין 1218 ל-1235 לכבוד יואכים, שמאוחר יותר הפך לפטריארך של בולגריה. כנסיית ההשתנות נחצבה עוד לפני מנזר מיכאל, לאחר שיואכים חזר מהר אתוס והתיישב על גדות הרוסנסקי לום, אחד מיובליו של הדנובה.
הצארים הבולגרים איבן אלכסנדר ואיוון אסן השני העניקו למתחם המנזרים מספר מתנות מזהב, וכתודה על כך הוכנו פרסקאות על חלק מקירות הכנסיות שבהם מתוארים שני השליטים.
במשך ארבע מאות שנים נחצבו עבור מנזר מיכאל מספר קפלות, כנסיות ותאי מגורים עבור הנזירים. בשיא פריחתו של המתחם היו בו כ-40 כנסיות וכ-300 מבנים אחרים, אך רובם לא השתמרו. בשלהי ימי הביניים כנסיית יואכים הקדוש נהפכה על ידי הפטריארכיה הבולגרית למרכז של מסורת ההזיקאזמו הבולגרית. המשמעות העיקרית של דוקטרינה דתית זו היא השחרור של כל תשוקות האדם על מנת להתאחד עם האל באופן מלא. למתחם המנזרים היו קשרים הדוקים עם וליקו טרנובו, שהייתה עיר הבירה של בולגריה. לאחר שבולגריה נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית מעמדו של המתחם נשמר לתקופה מסוימת, אך לאורך השנים החלה מגמה של דעיכה בחשיבותו.
הנזירים איכלסו את המערות עד המאה ה-17. החל מאותה תקופה חלק מהפרסקאות שכיסו את הקירות נהרסו כתוצאה מבליה, אך גם כתוצאה מפלישות הטורקים לאזור.
ב-22 באוקטובר 1979 הכריז אונסק"ו על מתחם הכנסיות כאתר מורשת עולמית, וציין במיוחד את הפרסקאות בכנסיית מרים. אולם, עד לאותה תקופה הפרסקאות היו אתר תיירות מבוקש ונחשפו לתנאים לא טובים של אור, לחות וטמפרטורה, ובשנות ה-80 נאסר על הציבור לגשת אליהם. בתחילת שנות ה-2000 אונסק"ו סייע בשיקום המתחם, והוא נפתח לציבור מחדש.

תיאור

מתחם המנזרים ידוע בשל הפרסקאות המפורסמים הנמצאים בו ומתוארכים למאה ה-13 ולמאה ה-14. הפרסקאות מפוזרים בחמש כנסיות, והם מהווים דוגמה טובה לאמנות ימי הביניים בבולגריה. האתרים שנחצבו בסלע על ידי הנזירים כוללים את קפלת מיכאל (הכנסייה הקבורה), הבפטיסטריום, קפלת גוספודב דול, כנסיית תאודור הקדוש (הכנסייה ההרוסה) וכנסיית אם האלוהים הקדושה, המכילה ציורי קיר מהמאה ה-14. באזורי המגורים של המנזרים התגלו גם כתובות רבות, כולל הכתובת המוזחת של הנזיר איבו גרמטיק המתוארכת לשנת 1308 או 1309.
המערות העתיקות ביותר שוכנות בגדה הימנית של הנהר, ועיקרן הן שבע המערות שנחצבו עבור מנזר מיכאל. במרכז המערכת נמצאת כנסיית זאסיפנה שקירותיה חלקים. על אחד מהקירות מתואר הצאר איבן אסן השני. אחת הכנסיות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר היא כנסיית צ'רקוויה שבעבר הייתה בפטיסטריום. הקירות והתקרה של הכנסייה היו מקושטים בתיאורים של הפסיון של ישו, והם נחשבים כמייצגים של שיא היצירה האמנותית בתקופה הפלאיאולוגית (השושלת האחרונה ששלטה באימפריה הביזנטית.
הכנסייה המרכזית והחשובה ביותר היא כנסיית אם האלוהים הקדושה. הכנסייה שוכנת בגובה 38 מטרים מעל הנהר, והיא מורכבת מנאוס, נרתקס וקפלה. אורך הכנסייה הוא 16 מטרים, רוחבה 4 מטרים וגובהה 2.15 מטרים. הפרסקאות בכנסייה מחולקים לקבוצות ריבועיות, ומתוארים בהם אירועים מהשבוע האחרון בחייו של ישו ומחייו של יוחנן המטביל. בנרתקס נמצאים ציורים של הצאר איבן אלכסנדר, הקיסרית תאודורה ומספר קדושים. בפרסקאות שבקפלה מתוארים מוטיבים מחייהם של הנזירים הסורים ההרמיטיים.
פחד אוכל את הנשמה

משמעות השם

השם המקורי של הסרט "Angst essen Seele auf" הוא בדקדוק גרמני שגוי, ומתורגם כ"פחד לאכול נשמה". צורת הדקדוק הנכונה של השם היא "Angst isst die Seele auf". עם זאת, השגיאות הדקדוקיות בכותרת הן מכוונות, ומהוות התייחסות ישירה לדמותו של עלי בסרט, שאומר במפורש - "פחד לאכול נשמה". עלי הוא עובד זר ולכן הוא מתקשה בדקדוק הגרמני.

עלילה

עלי (El Hedi Ben Salem), הוא עובד זר ממרוקו הנמצא בשנות ה-30 המאוחרות לחייו, ואמי (Brigitte Mira) היא אלמנה כבת 60 העובדת כמנקה. הם נפגשים לראשונה בפאב כאשר עלי מזמין את אמי לרקוד וכך מתחילה ביניהם חברות משונה, המתפתחת בהמשך למערכת יחסים רומנטית ואף להצעת נישואין.
מערכת היחסים של השניים גוררת בעקבותיה תגובה מרירה מהסביבה. השכנים הרכלנים מתלוננים שהם הפכו את בניין המגורים שלהם למטונף, שותפיה לעבודה של אמי מנדים אותה ועלי מתמודד עם אפליה קשה. כשאמי מספרת לחתן שלה יוגן ולבתה קריסטה שהיא מאוהבת בעלי, יוגן מכנה אותה "מופרעת".
בנו של בעל הבית מצהיר שהשכרת הדירה לדיירי משנה מנוגדת לחוזה שאמי חתמה עליו, ועלי חייב לעזוב תוך יום. אך אמי טוענת שהיא ועלי מתכננים להתחתן.
אמי, שבעלה הראשון היה פועל פולני שנישאה לו בניגוד לרצונו של אביה הנאצי, מזמינה את שלושת ילדיה הנשואים לפגוש את בעלה. הם דוחים אותו בהפגנתיות ומגיבים באגרסיביות. אחד מילדיה מנפץ את הטלוויזיה שלה בזעם, ובן אחר מצהיר שהיא איבדה את השפיות.
אמי ועלי לוקחים חופשה ארוכה ביחד, כדי לברוח מהעוינות כלפיהם. לאחר שהם חוזרים, נכנעת אמי לקשריה הישנים עם חבריה והיא מצמצמת את קשריה עם עלי. אמי מאמצת את הגישה הקסנופובית של חבריה כדי לא לאבד את הקשר איתם. היא מנסה להפוך את עלי ל"גרמני" ולכן היא לא מבשלת לו קוסקוס.
עלי פונה לברברה, המוזגת מהפאב, ומבקש ממנה שתבשל בשבילו, ובין השניים מתפתח רומן. יאושה של אמי הולך וגדל כשמערכת היחסים ביניהם מידרדרת. היא באה לבקר את עלי בעבודתו אך עלי מעמיד פנים שהוא לא מכיר אותה, כשחבריו לעבודה צוחקים עליה ומכנים אותה "סבתא".
כשנדמה שמערכת היחסים ביניהם הסתיימה, חוזרת אמי לפאב לפגוש את עלי. הם רוקדים ומסכימים כשהדבר היחיד שחשוב זה שהם ביחד, ושהם חייבים להיות נחמדים אחד לשני. באותו הרגע עלי מתמוטט לפתע בזרועותיה של אמי מהתפרצות של אולקוס בקיבה. 
אמי מבקרת את עלי בבית החולים, והדוקטור אומר לה שחולי מסוג זה נפוץ אצל מהגרים, בגלל המתח שהם נאלצים להתמודד איתו מדי יום.

הפקה

הסרט צולם בשבועיים בלבד, ותוכנן בתחילה כתרגיל קולנועי של פאסבינדר כדי למלא את הזמן בלוח הזמנים שלו בין צילומי שני סרטיו, "מרתה" ו"אפי בריסט".
דמותו של עלי מגולמת על ידי אל הדי בן סאלם, שהיה בן זוגו של פאסבינדר באותה התקופה. בן סאלם התאבד כמה שנים מאוחר יותר, בזמן שהותו בכלא.
דמותה של ברברה משוחקת על ידי השחקנית האוסטרית ברברה ולנטיין, פאסבינדר בעצמו הופיע בסרט בתור דמות החתן של אמי.

הקשרים קולנועיים

דמותו של עלי היא בחלקה הומאז' לסרטיו של דאגלס סירק, ובמיוחד לסרטיו "חיקוי לחיים" ו"כל שהשמיים מרשים". ההומאז' הברור ביותר הוא הסצנה בה בנה של אמי חובט בטלוויזיה אחרי שגילה שאמו התחתנה עם ערבי (סמל חשוב ב"כל שהשמיים מרשים"). הבמאי טוד היינס עשה גם הוא הומאז' משלו לשני הסרטים "כל שהשמיים מרשים" ו"פחד אוכל את הנשמה" בסרטו "הרחק מגן עדן", שמתכתב בעיקר עם סרטיו של סירק, אך מתעסק גם במספר תמות הלקוחות מסרטו של פאסבינדר.
חואן איטורבה

קריירה

איטורבה נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה וגדל בפרגוואי. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2009 בהיותו בן 16 בקבוצת סרו פורטניו, שמאמנה באותה עת היה פדרו טרוגליו, וזכה איתה באליפות פרגוואי (אפרטורה). בתחילת דרכו נתלו בו תקוות רבות והוא אף הושווה לליאו מסי. בסוף אותה שנה, עקב קונפליקט עם המועדון, הוא עזב את המדינה ונסע לארגנטינה מולדתו. בארגנטינה הוא התעתד לשחק בקילמס, ואף השתתף בעשרה אימונים בקבוצה, אך הדבר לא יצא לפועל עקב תביעת זכויות של סרו פורטניו. עקב פסק שנפסק נגדו בנידון שבינו לבין קבוצת האם שלו, הוא שב אליה ב-2011 ושיחק בשורותיה בהצלחה בליגה המקומית ובגביע הליברטדורס, מה שהביא את קבוצת פורטו לרכוש את כרטיסו תמורת 1,000,020 דולרים ביוני 2011. בפורטו זכה באליפות המקומית ובסופר קאפ הפורטוגלי, אך במהלך שתי עונות הוא שותף באחד עשר משחקים בלבד, בהם לא הבקיע. 
בשלהי 2012, במקביל לזימונו לנבחרת ארגנטינה הצעירה, הוא הביע את רצונו שלא לחזור לפורטו, על מנת לקבל יותר דקות משחק, ולכן הושאל לשישה חודשים לריבר פלייט הארגנטינאית תמורת 600,000 דולרים. מאמנה של ריבר, רמון דיאס, שיתף אותו ב-17 משחקים בהם הבקיע 3 שערים ובישל 2 בישולים, תוך שהוא זוכה לאהדת הקהל ומביע את משאלתו לחזור לקבוצה בעתיד. את עונת 2013/2014 עשה כשחקנה של הלאס ורונה, מהליגה האיטלקית, אליה הושאל מפורטו. לקראת סוף העונה, עקב הצלחתו בקבוצה, מימשה הלאס ורונה את אופציית הקנייה ורכשה אותו תמורת 20 מיליון דולרים. עוד באותה פגרת קיץ 2014 הביעו בו עניין קבוצות פאר רבות, כמו ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד ויובנטוס, ולבסוף הוא נרכש על ידי רומא בסכום של כ-25 מיליון יורו. ב-1 בינואר 2016 הושאל לבורנמות' מהפרמייר ליג עד לסוף העונה. ב-4 בינואר 2017 הושאל לטורינו עד לסוף העונה. ב-21 באוגוסט 2017 הושאל לטיחואנה המקסיקנית.

נבחרת לאומית

עד 2010 שותף איטורבה בנבחרות הצעירות של פרגוואי, ואף שיחק משחק אחד ב-2009 במדי הנבחרת הבוגרת של מדינה זו, אך כיוון שהיה זה משחק ידידות בלתי רשמי, עדיין היה ביכולתו להחליט באיזו נבחרת ישחק.
ב-2010 הוא הוזמן להתאמן עם הנבחרת הצעירה של ארגנטינה, ואף נסע איתה לדרום אפריקה ככוח עזר לנבחרת הבוגרת במהלך מונדיאל 2010 שהתקיים במדינה זו. בינואר 2011 הוא זומן לסגל נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20 שהשתתף באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 20 בפרו, טורניר בו הצטיין איטורבה והבקיע בו 3 שערים ב-9 משחקים, אחד מהם מול נבחרת ברזיל בניצחון 2-1 של הארגנטינאים. מאוחר יותר באותה שנה זומן שוב לסגל שהשתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בקולומביה, והשתתף ב-5 משחקים. בראשית 2013 השתתף באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 שנערך בארגנטינה. בטורניר זה איטורבה השתתף בשלושה משחקים והבקיע שער אחד. 
למרות ששיחק בנבחרת הצעירה של ארגנטינה, איטורבה העדיף לשחק בנבחרת הבוגרת של פרגוואי, וערך בה את הופעת הבכורה הרשמית שלו במוקדמות מונדיאל 2018, כשעלה כמחליף במחצית השנייה במשחק נגד נבחרת ברזיל. איטורבה קיבל את הזימון לנבחרתו לקופה אמריקה סנטנריו בו ערך שלוש הופעות.