google/wiki40b huggingface dataset:
לוקיוס יוניוס פולוס

לוּקיוּס יוּניוּס פּוּלוּס (בלטינית: Lucius Iunius Pullus) היה קונסול  ומצביא רומאי, שלחם נגד הקרתגים במלחמה הפונית הראשונה (241-264 לפנה"ס).
הוא נבחר לקונסולאט בשנת 249 לפנה"ס יחד עם פובליוס קלאודיוס פולכר. בעוד עמיתו מפקד על הצבא הצר על ליליבאום, ארגן פולוס העברת דגן ואספקה מאיטליה אל הצבאות הנלחמים בסיקיליה. שיירת אוניות משא ומלחמה, שיצאה בפיקודו  אל ליליבאום, הותקפה מן המארב על ידי צי קרתגי בפיקוד קרתאלו. פולוס נמנע מקרב, ועגן את אוניותיו בחסות חוף סלעי ומסוכן ליד קמארינה, בחוף הדרומי של סיקיליה, אליו לא העזו הקרתגים להתקרב. איתרע מזלו, ופרצה סערה עזה שהשמידה כמעט את כל אוניותיו. הקרתגים, שהכירו את טבע המקום, הסתלקו ממנו בעוד מועד וניצלו. זמן קצר קודם לכן הובס פולכר, הקונסול השני, בקרב ים ליד דרפאנה. 
לאחר טביעת הצי שב פולוס "אל הצבא במצב רוח מדוכא מאוד, והגה רעיונות על מעשה חדש, שיתאים לצורכי השעה, כי שאף להמיר את האסון בהצלחה." כשנקרתה לו ההזדמנות, לכד בהתקפת פתע את הר אריקס והעיר שלמרגלותיו, בחוף הצפוני של סיקיליה.  
קיקרו כותב, כי האסון הימי ותבוסת פולכר בקרב אירעו משום שהשניים זלזלו "באותות המבשרים" (auspicia) שחזו האוגורים קודם יציאת האוניות לים. בשל כך, לדבריו, הועמד קלאודיוס פולכר למשפט העם ונקנס ואילו יוניוס פולוס שלח יד בנפשו. סיפור זה אינו מופיע אצל פוליביוס אלא רק אצל סופרים מאוחרים יותר, וכפי הנראה הוא המצאה מאוחרת, הבאה לתרץ את הכישלונות הרומיים.
פאלמר (אלסקה)

היסטוריה

האזור בו נמצא כיום היישוב פאלמר היה מיושב במקור על ידי אוכלוסייה ילידית במשך אלפי שנים ועסקו במסחר עם קבוצות ילידים אחרות. נתיבי הסחר שלהם היו לאורך נהר המאטנוסקה. במהלך 1741 הגיעו לראשונה תושבי האימפריה הרוסית לאזור אלסקה והביאו עימם לאזור זה לראשונה את המסורות הנוצריות שהיו נפוצות ברוסיה לאוכלוסייה הילידית של האזור.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 היזם ג'ורג' פאלמר הקים מרכז מסחר על נהר המאטנוסקה, בסמוך למקום בו נמצא כיום היישוב פאלמר.
לקראת סוף המאה ה-19 הממשל האמריקני החל להתעניין בשדות הפחם הממוקמים צפונית לפאלמר. בעקבות כן הוקמה בהמשך מסילת רכבת שעברה בתחום היישוב לראשונה ב-1904. במהלך מלחמת העולם הראשונה עלה הביקוש לפחם באיכות גבוהה לצורך תדלוק ספינות הקרב של הצי האמריקני. בסוף מלחמת העולם הראשונה הצי האמריקני חילק קרקעות בשדות הפחם לחיילים משוחררים שלקחו חלק במלחמה. בעקבות כן חקלאים, כורים, וחוואים החלו לאכלס את האזור. סניף הדואר של היישוב הוקם לראשונה ב-6 ביולי 1917. 
ב-1935, במהלך תקופת השפל הגדול, במסגרת אחד מהפרויקטים של מדיניות הניו דיל שנקט ממשל רוזוולט הוקמה קולוניית מאטנוסקה (Matanuska Colony) באזור בו נמצא כיום היישוב פאלמר. במהלך בקיץ 1935 נהרו אל היישוב החדש 203 משפחות ממישיגן, ויסקונסין, ומינסוטה. התושבים החדשים שוכנו בתחילה באוהלים. כל משפחה קיבלה שטחים בגודל 40 דונם על מנת שיוכלו לעסוק באותם השטחים בחקלאות. שיעור המשפחות שלא הצליחו לאורך זמן לעסוק בהצלחה בענף החקלאות באזור היה גבוה, אף על פי כן עד היום מתגוררים בפאלמר רבים מהצאצאיהם של אותם התושבים המקוריים. 
בניית מערכת הכבישים המהירים ברחבי אלסקה וההתפתחות המואצת של אנקורג' השפיעה רבות גם על הצמיחה של אזור פאלמר.

דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, נכון לשנת 2010 היו בעיר 5,937 תושבים, 1,472 משקי בית ו-1,058 משפחות. 80.94% מהתושבים הם לבנים, 2.05% אפרו-אמריקאים, 8.18% אינדיאנים, 1.06% אסיאתים ו-1.15% מגזע אחר ו-6.29% משני גזעים או יותר.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $45,571 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $53,164. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $44,716 לעומת $25,221 לנשים. ההכנסה לנפש הייתה $17,203. בערך 6.0% מהמשפחות ו-12.7% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, מהם 12.6% מתחת לגיל 18 ו-4.2% מגיל 65 ומעלה.

גאוגרפיה

פאלמר משתרעת על שטח של כ-9.7 קילומטרים רבועים, מתוכם 9.7 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-0 קמ"ר שטחי מים. העיר נמצאת בגובה 71 מטר מעל פני הים.
בית הרמן שטרוק

היסטוריה

הבניין תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד בסגנון המשלב יסודות מקומיים, מזרחיים ואירופיים. הוא נבנה בשנים 1924‏-1926. בתקופה שבה נבנה הבניין תיקנה עיריית חיפה תקנה שמורה על בנייה באבן במטרה לעודד העסקת פועלים ערבים שהיו מיומנים בסוג בנייה זה. שטרוק כציוני נתן את העבודה לקבוצת פועלים של הפועל המזרחי. הפועלים הדתיים התמחו יותר בבניה בבטון וכתוצאה מכך איכות הבנייה של הבית לא הייתה גבוהה והיה קשה למצוא בו פינות ישרות. 
המבנה המקורי היה בעל קומה אחת ומרתף, עם השנים נוספה לבניין קומה נוספת עם גרם מדרגות חיצוני. בעת שיפוץ ושימור המבנה נבנה לצדו גרם מדרגות מודרני ומעלית. 
לאחר מותו של שטרוק רכש ארגון נשי מזרחי את הבית כדי לקיים בו בית חלוצות של המזרחי במשך שנים רבות. לאחר מכן הבית נמכר לקבלן פרטי שביקש להרסו ולהקים במקומו מבנה בן עשר קומות. בעקבות מאבק ציבורי לשימור הבית, רכשה עיריית חיפה את הבית מידי הקבלן תמורת מגרש אחר. הבית נותר סגור לזמן מה בהיעדר גוף שהסכים להשקיע כספים להפעילו כמבנה ציבור והוחלט לשכן בו מוזיאון למוזיקה. בשנת 1967 שוכן בו מוזיאון של אוסף כלי נגינה שהיה למוזיאון למוזיקולוגיה ואתנולוגיה. בהמשך מוקמה בו ספרית אמל"י למוזיקה; הספרייה הייתה היחידה מסוגה באזור הצפון ושירתה מורים, תלמידים ומוזיקאים. בספרייה הוקדש מדור מיוחד למוזיקה יהודית. בשנים שלאחר מכן ירדה קרנה של הספרייה, המבקרים התמעטו וחצר המבנה הפכה למקום מפגש לנרקומנים ושתיינים. העירייה העבירה את הספרייה למרכז פסג"ה בעיר והבניין עבר שימור. עוד בשנת 1983 הוחלט לקיים בבית שטרוק בית להנצחת האמן והבית הוסב למוזיאון ליצירתו של הרמן שטרוק ואומנות ההדפס בכלל. בתוך המוזיאון תוקם גם סדנת הדפס קטנה לשימוש המבקרים.
ואדי אל-עין

ואדי אל-עין הוא עמק המתחיל מהתווך שבין היישוב פסגות לרמאללה, ומסתיים בנקודה הצפונית מזרחית של היישוב כוכב יעקב. בחלקו המזרחי של העמק שוכן נחל אכזב והוא ניכר על ידי הצמחייה לאורך התוואי שלו. אורך הנחל הוא כ-4.5 ק"מ. קיים ואדי נוסף בשם ואדי אל-עין הממוקם דרומית לעופרה במרחק של כ-8 ק"מ מואדי זה.

תוואי הנחל והואדי

הוואדי מתחיל בפאתייה המזרחיים של רמאללה במעיין עין אל ג'ינן (עין גנים), וממשיך דרומית להר ג'בל טוויל לכיוון דרום מזרח. בקצה הר ג'בל טוויל בסמוך לנחל קיים מתקן לטיהור שפכים הכולל בריכת חמצון, אשר שייך לעיר רמאללה וכיום אינו פעיל. 
מעין אל ג'ינן ועד מתקן טיהור השפכים קיים כביש הבנוי בתחתית העמק, ומתחבר בדרומו בצומת, אל כביש הגישה היוצא מכביש 60, ומגיע אל היישובים כוכב יעקב מדרום ופסגות מצפון. מהצומת לכיוון דרום מזרח הכביש יורד דרומית לנחל. בהמשך הנחל עובר צפונית לתל ציון ומסתיים צפונית-מזרחית לכוכב יעקב בחיבור עם ואדי אל-עללי, אשר בתורו מוביל אל נחל מכמש. הנקודה הנמוכה בואדי היא בגובה כ-570 מטר מעל פני הים, והנקודה הגבוהה בו היא כ-800 מטר מעל פני הים.
המצור על פשמישל

רקע היסטורי

בתחילת המלחמה פתח הצבא הרוסי בפיקודו של גנרל ניקולאי איבנוב, בהתקפה גדולה על הצבא האוסטרו-הונגרי בגליציה. תוך זמן קצר נסוגו האוסטרו-הונגרים בפיקודו של קונרד פון הצנדורף, כ-160 ק"מ לכיוון הרי הקרפטים. רק המבצר בפשמישל החזיק מעמד, אך היה נצור. הרוסים החלו להתקרב לאזור התעשייתי בשלזיה ולכן היה חשוב לאוסטרים ולגרמנים שפשמישל תחזיק מעמד ותרתק את הרוסים.

המצור הראשון

ב-4 בספטמבר (17 בספטמבר לפי הלוח הגרוגיאני) 1914 החל גנרל ראדקו דימיטרייב, מפקד הארמייה הרוסית השלישית, את המצור על פשמישל. לא היה לו מספיק ארטילריה כדי לבקע את ביצורי המבצר ובמקום לחכות לתגבורת ארטילרית הוא פתח בהתקפה חזיתית על המבצר שנמשכה שלושה ימים ללא הצלחה וגרמה לרוסים 40.000 הרוגים ופצועים.
בינתיים פתח גנרל סבטוזר בורוייביץ' במתקפה לעבר פשמישל ביחד עם מתקפה של פאול פון הינדנבורג לעבר ורשה. ב- 21 באוקטובר 1914 נאלץ דימיטרייב לסגת ולהסיר את המצור מעל פשמישל.

המצור השני

ב-31 באוקטובר 1914 הביסו הרוסים את הינדנבורג בקרב על הוויסלה והוא נאלץ לסגת מאזור ורשה. זה אילץ גם את בורוייביץ' לסגת. הגנרל הרוסי אנדריי סליבנוב, מפקד הארמייה הרוסית ה-11 הטיל מצור על פשמישל אבל הפעם במקום להתקיף הוא העדיף להדק את המצור ולהרעיב את הנצורים. בורוייביץ' ניסה שוב לתקוף ולשחרר את הנצורים אך ללא הצלחה. בסוף פברואר 1915 הודיע פון הצנדורף למפקד פשמישל הרמן קוסמאנק פון בורגנוישטטן כי לא תיערכנה התקפות נוספות להסרת המצור. בינתיים קבל סליבנוב תגבורת ארטילריה והחל להפגיז ולמוטט את ביצורי המבצר. קוסמאנק הורה להרוס במבצר ובעיר כל מתקן שיוכל לעזור לרוסים. ניסיון שלו ב-21 במרץ 1915 לפרוץ את המצור נכשל.
ב-22 במרץ 1915 ניתנה פקודת כניעה. 117.000 חיילים אוסטרו-הונגרים נכנעו בתוכם 9 גנרלים, 39 קצינים בכירים ו-2500 קצינים נוספים.

תוצאות

נפילת מבצר פשמישל הייתה מכה קשה לצבא אוסטרו-הונגריה. הרוסים לא המשיכו במתקפתם לעבר הונגריה. מבצר פשמישל לא נשאר זמן רב בידי הרוסים. ב-1 במאי 1915 פתחו האוסטרו-הונגרים והגרמנים במתקפת גורליצה-טרנוב ותוך זמן קצר אילצו את הרוסים לבצע נסיגה עמוקה. מבצר פשמישל נכבש ב-1 ביוני 1915.
זאב שינד

זאב שינְד (7 בספטמבר 1909 - 20 בדצמבר 1953) היה פעיל ההעפלה, ממקימי צי הסוחר הישראלי, מנכ"ל משרד הביטחון ומשרד התחבורה.

ביוגרפיה

שינד נולד בווילנה, היה חבר בתנועת החלוץ, עלה לארץ ישראל ב-1929 והצטרף לקיבוץ איילת השחר. היה פעיל בועד הפועל של ההסתדרות וב-1928 נשלח לרכז את פעילות החלוץ בוורשה.
שינד היה פעיל בארגון ההגנה, פעיל בתחום ההעפלה עוד מתקופת ספינת המעפילים ולוס, היה מבכירי המוסד לעליה ב' וכונה "דני". במסגרת זו נשלח ב-1941 מטעם ועד ההצלה לקושטא, יחד עם טדי קולק ואהוד אבריאל על מנת ליצור קשרים עם הקהילות היהודיות בארצות הכיבוש הנאצי ולהוציא לפועל פעולות עזרה והצלה ושהה באירופה עד 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה עסק ברכש 10 ספינות גדולות והברחתן מארצות הברית בהן האונייה President Warfield (אקסודוס) ואת שתי ספינות הפאנים וכן ארגן סיוע נוסף להגנה.
לאחר קום המדינה, היה ממקימי צי הסוחר הישראלי, הצטרף להנהלת צים והיה למנהלה הראשי. מונה על ידי שר התחבורה הראשון דוד רמז למפקח על התחבורה הימית, ב-1951 מונה על ידי דוד בן-גוריון למנכ"ל משרד הביטחון, לאחר פטירתו של שר התחבורה דוד צבי פנקס, מונה שינד בספטמבר 1952 למנכ"ל משרד התחבורה תחת דוד בן-גוריון (ללא שר בפועל).
לאחר סיום כהונתו חזר להנהלת צים, היה ממנהלי חברות-הבת "אלחוט-ים" ו"שהם", עד לפטירתו בגיל 44. הותיר אחריו אישה ובת. בניין הספרייה בבית הספר לקציני ים עכו, שנחנך ב-1958, נקרא על שמו של זאב שינד ולזכרו.
אבא עשיר אבא עני

אַבָּא עָשִׁיר אַבָּא עָנִי (באנגלית: Rich Dad Poor Dad) הוא ספר מסוגת "השיפור העצמי" מאת איש העסקים והסופר רוברט קיוסאקי, יפני-אמריקאי אשר גר בצעירותו בהוואי. הספר יצא לאור לראשונה ב-1 באפריל 2000, ובישראל הוא יצא לאור בהוצאת מטר.

התוכן

לקיוסאקי היו שני אבות: האחד עני והשני עשיר. לאביו הביולוגי הוא קרא עני, לא משום שחסר לו כסף, אלא משום שהיה שכיר ושאף להתקדם. האב העשיר היה אביו של חברו הטוב, מייק. קיוסאקי כינה את אביו של מייק "אבא עשיר", מכיוון שהאיש רצה לחיות בעושר כבעלים של חברה ולא כעובד שכיר. קיוסאקי מתאר בספרו, "אבא עשיר אבא עני", את ילדותו בחיק משפחתו הביולוגית ואת ילדותו בחיק משפחתו של חברו מייק ואביו ה"עשיר". 
קיוסאקי מביע אכזבה ממערכת החינוך וטוען שהיא אינה מכינה את הילדים לעולם האמיתי, העולם הפיננסי, כיוון שאיננה מלמדת השכלה פיננסית. הוא פונה אל הילדים, שהם למעשה המבוגרים של העתיד, ומלמד אותם ואת הוריהם את סודות העושר בשפה פשוטה וברורה. הוא מספק להם דרך מחשבה ייחודית, שלפיה יוכלו לחיות חיים מאושרים וללא דאגות כלכליות. קיוסאקי טוען כי בוגרי מערכת החינוך מבלים את כל חייהם במרוץ עכברים, ובספרו הוא מלמד כיצד לצאת ממנו לדרך חיים טובה יותר.
ארנבת הקוטב

תפוצה

ארנבת הקוטב נפוצה באזורי הטונדרה של גרינלנד ובחלקיה הצפוניים ביותר של קנדה. באזורי תפוצתה הדרומיים, משנה ארנבת הקוטב את צבע פרוותה, על ידי השרת פרוותה הקודמת והצמחת פרווה חדשה, בצבעים הנעים בין חום לאפור בקיץ ולבן בחורף, בדומה לחיות ארקטיות אחרות כמו ההרמין ושכווי השלג, ובכך היא מסווה את עצמה בסביבתה. אולם, ארנבות הקוטב שחיות בקצב הצפוני של קנדה, שם הקיץ קצר מאוד, נשארות בצבע לבן במשך כל השנה.

מאפיינים

ארנבת הקוטב היא אחת ממיני הארנבאים הגדולים בעולם. אורכו של מין ממוצע נע בין 43 ל-70 ס"מ, לא כולל זנב באורך 4.5 עד 10 ס"מ. משקלה נע לרוב בין 2.5 ל-5.5 ק"ג, אולם פרטים גדולים יכול להגיע עד למשקל של 7 ק"ג.
ארנבת הקוטב ניזונה בעיקר מצמחים עציים אך גם מניצנים, מענבות, מעלים ומעשבים. בראשית הקיץ היא ניזונה מפרחי בקעצור. חוש הריח שלה מפותח ולעיתים היא אף תחפור מתחת לשלג כדי ללקט ענפי ערבה. כאשר היא מחפשת צמחים לאכילה, נוהגת ארנבת הקוטב לחפשם במקום עם מעט שלג, כדי ללקט בקלות יתר ענפים או עלים שנפלו לאדמה או שגדלים על האדמה. כמו ארנבת השלג גם ארנבת זו אינה צמחונית גמורה ואם היא מוצאת היא אוכלת נבלות של חיות קטנות ואף גונבת בשר מפתיונות של ציידים.
נקבות ארנבת הקוטב יכולות להוליד עד שמונה צאצאים בלידה אחת. הצאצאים חיים בסביבתה של האם עד שהם בוגרים דיים כדי לשרוד בכוחות עצמם.
לארנבת תוחלת חיים אופיינית של חמש שנים.
ניקולו סאגרדו

ניקולו סאגרדו (באיטלקית: Nicolò Sagredo; ‏ 8 בדצמבר 1606 - 14 בדצמבר 1676) היה הדוכס ה-105 של ונציה. סאגרדו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-6 בפברואר 1675 ועד פטירתו, כשנתיים לאחר מכן.

קורות חיים

ניקולו נולד בוונציה לזכריה סאגרדו ולפאולה פוסקארי. רצונו של ניקולו לפעול בתחום הפוליטיקה נפגע משמו הרע של אביו - האב נטש את משמרתו באמצע קרב בואלגיו בשנת 1630, במסגרת מלחמת הירושה של מאנטובה. נטישה זו הביאה לפגיעה בשמה הטוב של המשפחה וגם ביכולתו של ניקולו להתקדם בסולם המשרות הציבורי. מלחמת כרתים אפשרה לבני המשפחה לרכוש מחדש שם טוב לעצמם, ולאחר שכמה מבניה מתו מות גיבורים, התאפשר שובם של בני המשפחה הנותרים לחיים הפוליטיים. סאגרדו עשה בצעירותו חיל רב בעסקים, ומשפחתו התעשרה. לאחר שנכנס לחיים הפוליטיים כיהן כשגריר לה סרניסימה במספר מדינות, ולבסוף מונה לתפקיד פרוקורטור. 
לאחר מותו של הדוג'ה דומניקו קונטאריני השני, ב-26 בינואר 1675, היה סאגרדו מועמד מועדף ונבחר לתפקיד הדוג'ה במהירות ב-6 בפברואר 1675. כמקובל, סגראדו ערך נשפים וחגיגות לחוג את בחירתו. אהבתו של סאגרדו לנשפים התבטאה גם בנשף הנישואין שנערך מדי שנה המסמל את נישואיה הטקסיים של ונציה אל הים. נשף זה נערך בשנת 1676 בפאר שלא היה כדוגמתו לפניו ואחריו.
סאגרדו נפטר ב-14 באוגוסט 1676.
כ"ט בנובמבר

התגובות בארץ ישראל

ההחלטה התקבלה ביישוב בשמחה רבה, בשל התמיכה המדינית והמשפטית שנתנה להקמת מדינה יהודית. יהודים רקדו משמחה בחוצות הערים והיישובים בכל רחבי ארץ ישראל. גם בקהילות יהודיות בתפוצות ישראל חגגו רבים. ברומא התאספו לתפילת הודיה מול שער טיטוס, המקום המסמל את החורבן בארץ ישראל לאחר המרד הגדול, שאירע כאלפיים שנה קודם.
אחד התיאורים המרשימים להמתנה הדרוכה מצוי בספרו של עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך:
כל ההמון הגדול הזה כמו התאבן שם בדומיית לילה מפחידה, כאילו אינם בני אדם אמיתיים כי אם מאות צלליות כהות מצוירות על פני יריעת החושך המהבהב. כאילו מתו כולם בעמידה. לא דיבור לא שיעול ולא מדרַך נעל. יתוש לא זמזם שם.
— עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך, עמ' 402
על השמחה אחר היוודע תוצאות ההצבעה כתב:
... וכעבור רגע שוב הייתי על כתפי אבא, והוא, אבי המשכיל מאוד, המנומס, עמד שם וצעק בכל קולו, לא מילים, לא משחקי מילים, לא סיסמאות ציונות ולא קריאת גיל כי אם צעקה ארוכה עירומה כמו לפני שהמציאו את המילים... אבי לא שתק אלא נתן את כל קולו בצעקתו הארוכה עד קצה קיבול ריאותיו אאאאההה וכשאזל לו האוויר שאף שוב, כטובע, והמשיך וצעק האיש הזה שרצה להיות פרופסור דגול וגם ראוי היה ועכשיו הוא היה כולו רק אאאאההה.
— שם, עמ' 403
לעומת שמחת היהודים דחו הערבים לחלוטין את התוכנית. למחרת ההצבעה באו"ם פתחו הערבים הן במדינות ערב, והן בשטחי ארץ ישראל, במעשי איבה נגד קהילות יהודיות והיישוב, וכך פרצה מלחמת העצמאות.

עיצוב הזיכרון

בדרך כלל אין מציינים באופן מיוחד את יום כ"ט בנובמבר. קיימים מספר רחובות בערי ישראל בשם "כ"ט בנובמבר".
הרב יונה שטנצל פנה אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ביוזמה שיום זה יחגג בתאריך העברי ולא בתאריך הלועזי שנקבע על ידי הנוצרים. אולם ראש הממשלה בן-גוריון באמצעות מזכיר הממשלה דוד מושין דחה את יוזמת הרב שטנצל לציין את התאריך העברי ולא הלועזי.
ועדת העורכים של העיתונים היומיים בישראל נוהגת לקיים ביום זה מפגש עדכון עם ראש הממשלה, שהפך ברבות השנים לכעין מסיבת עיתונאים פומבית.
בשנת 2014 אישרה ממשלת ישראל כי יתקיים יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל מדי שנה בי"ז בכסלו, התאריך העברי של 29 בנובמבר 1947. כמו כן, יצויין יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן בכל שנה, ב-30 בנובמבר, למחרת ה-29 בנובמבר.
סאלח דבאח ובניו

סאלח דבאח ובניו היא רשת חברות בבעלות משפחת דבאח מהיישוב דיר אל-אסד.
משפחת דבאח שולטת ביותר מ-60% משוק הבשר הטרי הכשר בישראל, לצד תנובה שמחזיקה באמצעות חברת הבת שלה אדום אדום בכ-30% משוק זה. כלכלנים סבורים כי יתר הריכוזיות בשוק הבשר מאפשרת לשתי השחקניות העיקריות בשוק לגבות מחירים גבוהים משמעותית על תוצרת הבשר.

היסטוריה

סאלח דבאח הקים בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 עסק קטן של שיווק מזון שפעל בעיקר בדיר אל-אסד ובכפרי הסביבה. עם השנים התפתחה החברה והייתה לגורם מוביל בענף חקלאות גידול בעלי חיים, שיווק ועיבוד בשר.
ב-1985 הקימה משפחת דבאח סופרמרקט גדול, ועם התרחבות עסקי המשפחה, הקימה החברה ב-1992 גם קניון גדול בפאתי דיר אל-אסד. הקניון משרת את האוכלוסייה הערבית והיהודית בגליל, ובצמוד לו מחזיקה משפחת דבאח מסעדה ואולם אירועים. ב-1996 הקימה משפחת דבאח מרכז מסחרי שני במעלות-תרשיחא.
ב-1997 הקימה המשפחה בית מטבחיים, הגדול ביותר באזור הצפון, ובו מרוכזת פעילות החברה בענף הבשר, בדגש על שיווק עופות ובשר טרי.
ביוני 2015 פורסם תחקיר של עמותת אנונימוס, בו תועדו עובדי בית המטבחיים מכים את בעלי החיים המובלים לשחיטה, ומפעילים עליהם אלימות, לרבות שימוש בשוקרים חשמליים. בעקבות התחקיר, הורה משרד החקלאות על הפסקה זמנית של פעילות השחיטה במקום, בשל חשד להפרות חוק צער בעלי חיים ותקנות שחיטת בהמות. כמו כן, הוגשה בקשה לתובענה ייצוגית על סך 200 מיליון שקל נגד החברה. בפברואר 2017 הורה משרד החקלאות לסגור את תיק החקירה נגד החברה, ולא להגיש כתבי אישום בפרשה בנימוק של היעדר ראיות.
אחמד דבאח, בנו של סאלח, הוא ראש מועצת דיר אל-אסד, בעבר כיהן כמנכ"ל החברה, כחבר הכנסת מטעם "קדימה" וכראש עיריית שגור.
מקדם דיאלקטרי

מקדם דיאלקטרי (נקרא גם פֶּרְמִיטִיבִיות) הוא גודל פיזיקלי המתאר כיצד שדה חשמלי משפיע ומושפע מתווך דיאלקטרי, והוא נקבע על פי היכולת של חומר להתקטב בתגובה לשדה, ובכך להפחית את השדה בתוך החומר. במשוואות, בדרך-כלל, המקדם הדיאלקטרי מצוין באות היוונית אפסילון .

מבוא

באלקטרומגנטיות, שדה ההשראות החשמלית  מתאר איך שדה חשמלי  משפיע על סידור המטענים החשמליים בתווך נתון, הכולל תנועת מטען וסיבוב דיפול חשמלי. הקשר למקדם הדיאלקטרי הוא: , כאשר המקדם הדיאלקטרי  הוא סקלר אם התווך הוא איזוטרופי או טנזור מדרגה שנייה עבור תווך ליניארי לא איזוטרופי.
באופן כללי, המקדם הדיאלקטרי הוא לא קבוע, אלא יכול להשתנות כתלות במקום בתוך התווך, תדירות השדה המופעל, לחות, טמפרטורה ופרמטרים נוספים. בתווך לא ליניארי, המקדם הדיאלקטרי יכול להיות תלוי בעוצמת השדה החשמלי. המקדם הדיאלקטרי כפונקציה של התדירות יכול לקבל ערכים ממשיים או מרוכבים.
ביחידות SI, המקדם הדיאלקטרי נמדד בפאראד למטר (F/m). שדה ההשראות החשמלית  נמדד ביחידות של קולון למטר רבוע (C/m²), בעוד שהשדה החשמלי  נמדד בוולט למטר (V/m), אבל שניהם מייצגים את אותה התופעה של אינטראקציה בין גופים טעונים.  קשור לצפיפויות המטען המעורבות באינטראקציה, בעוד ש- קשור לכוחות ולהפרש הפוטנציאלים.

מודל פשטני לקבלת המקדם הדיאלקטרי של תווך

קיימים מספר מנגנונים שגורמים לאפקט של דיאלקטריות של תווך, ונתייחס כאן לשניים מהם: השריית דיפולים ו-"יישור" (סיבוב הדיפולים) דיפולים קיימים לכיוון השדה החשמלי החיצוני.

"יישור" דיפולים

קיימים בטבע חומרים רבים המורכבים ממולקולות נייטרליות שהתפלגות המטען החשמלי עליהן מקוטבת, כך שהן מהוות דיפולים חשמליים. במצב רגיל, כלומר כאשר אין שדה חשמלי חיצוני, האוריינטציה של הדיפולים הללו היא אקראית, כך שבסיכום הכולל הן לא יוצרות כל שדה חיצוני. לעומת זאת כאשר פועל שדה חשמלי חיצוני, חלק מן הדיפולים הללו מקבלים לפתע כיוון מועדף אחד; הם מתיישרים עם כיוון השדה החיצוני תוך זמן אפסי, כך שכעת הם יוצרים שדה נגדי לשדה המקורי. פילוג האוריינטציות של הדיפולים כבר אינו אקראי אלא "נוטה" לכיוון מסוים. הנחת ליניאריזציה סבירה היא שהצפיפות הנפחית של המומנט הדיפולי עומדת ביחס ישר לשדה החיצוני (בטווח עוצמת שדות נורמלי), כלומר שהחלק היחסי של הדיפולים שהתיישרו עם כיוון השדה עומד ביחס ישר לעוצמת השדה שמופעל. השדה החשמלי בתוך החומר הוא סיכום של השדה החיצוני עם השדה שיוצרים הדיפולים.
משיקולים היוריסטיים אלו ניתן לראות לפיכך שהמקדם הדיאלקטרי הוא פונקציה של המרחק d בין שני הקצוות הטעונים של כל דיפול, של המטען בכל קצה q ושל הצפיפות הנפחית  (מספר דיפולים ליחידת נפח) של הדיפולים (שתלויה בשדה). ניתן לחשב לפיכך את השדה שיוצר החומר הדיאלקטרי לפי המודל של שני מישורים אינסופיים הטעונים בצפיפויות מטען משטחיות  ו- כאשר  (כאן  הוא קבוע פרופורציה). השדה בין שני מישורים אינסופיים כאלה הוא לפי חוק גאוס: . מכאן נקבל:  ולבסוף מקבלים שהמקדם הדיאלקטרי היחסי הוא: .

השריית דיפולים

במקרה זה לא מדובר בדיפולים קיימים, אלא בדיפולים הנוצרים בעקבות הפעלת שדה חיצוני. בסופו של דבר, שדה חשמלי מפעיל כוחות הפוכים על המרכיבים בעלי המטען החיובי והשלילי של החומר, כך שהוא נוטה להרחיק אותם זה מזה. קל לדמות זאת, במקרה של אטום המימן; אם מדמים אותו לכדור בעל מטען שלילי 1- שבמרכזו גרעין עם מטען 1+, אזי הפעלת שדה חיצוני תגרום לגרעין החיובי להיות מוסט ממרכז הכדור השלילי. במקרה זה הנחת הליניאריזציה היא שהמומנט הדיפולי המושרה עומד ביחס ישר לעוצמת השדה המופעל.
דין פרוטה כדין מאה

דִּין פְּרוּטָה כְּדִין מֵאָה הוא כלל הלקוח מהמשפט העברי המסמל הנחיה לדיינים להתייחס באותה חשיבות לדין פעוט כמו לדין שערכו רב.

דינים שנאמרו בהלכה זו

אסור לדיין להקדים דין של מאה, על דין פרוטה בגלל ערכו הכספי של הדיון, וודאי שאין לו לזלזל בשקילת והכרעת הדין מחמת הסך הנמוך.

מקור ההלכה

"'כקטן כגדול תשמעון' (ספר דברים, פרק א', פסוק י"ז) אמר ריש לקיש: מכאן, שיהא חביב עליך דין של פרוטה כדין של מאה מנה" (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ח', עמוד א').
יחסי איסלנד–סין

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה העממית של סין לבין איסלנד כוננו ב-8 בדצמבר 1971.
במאי 1972 שלחה סין את השגריר התושב הראשון לאיסלנד. ב-1995 הקימה איסלנד את שגרירותה בבייג'ינג ונשלחה אליה שגרירה תושבת סין. בדצמבר 1995, חודשים אחדים לאחר הקמת השגרירות האיסלנדית בסין, חידשה סין את הנוהג לשגר שגרירים תושבי איסלנד (בין השנים 1983 ל-1995, השגריר הסיני בקופנהגן, דנמרק, הואמן גם על איסלנד).
בשנת 2010 חתמה אנקס, חברה איסלנדית, על הסכם עם ממשלת סין שנותן לה בעלות על מכרות שונים במונגוליה הפנימית מהם היא מפיקה אנרגיה גאותרמית.
ב-2011 הציע איל ההון הסיני הואנג נובו לקנות את העיירה גרימסטאיר בצפון-מזרח איסלנד. לאחר משא ומתן ארוך ורציני העסקה נפלה.
בשנת 2013 חתמה איסלנד על הסכם סחר חופשי עם סין. זה היה הסכם הסחר החופשי הסיני הראשון עם מדינה אירופאית.

יחסי מסחר

סין היא שותפת המסחר הגדולה ביותר של איסלנד באסיה, והשביעית בגודלה בעולם. בשנת 2010 היה סך המסחר הבילטרלי בין שתי המדינות 112 מיליון דולר, שתוכו כ-71 מיליון דולר היה סך הייצוא מסין לאיסלנד וסך הייצוא מאיסלנד לסין היה כ-41.33 מיליון דולר. סחורת הייצוא מסין לאיסלנד כוללת קוק, בגדים, טקסטיל ועוד, ואילו 90% מהסחורה המיוצאת מאיסלנד לסין היא מוצרים מענף הדיג.
גשר הל גייט

הקמת הגשר

בתחילת המאה ה-20 החלו לתכנן את הקמת הגשר, במטרה שישמש את רכבת פנסילבניה המחברת בין מדינת ניו יורק לניו אינגלנד. הגשר נבנה בתכנונו של גוסטב לינדנתל, והושלם ב-30 בספטמבר 1916.
בשנת 1996 שופץ הגשר לראשונה מאז הקמתו - ונצבע בצבע התואם את שמו - צבע הקרוי "צבע שער הגיהנום האדום" (משמעותו שמו של הגשר - "גשר שער הגיהנום").
משתמשות בגשר חברות הרכבות אמטרק, סי אס אקס, קנדיאן פסיפיק, וניו יורק ואטלנטיק. הגשר עובר במקביל לגשר טרייבורו.
עד בנית גשר בייון בשנת 1932 היה גשר הל גייט גשר קשת הפלדה הארוך בעולם. מסיבה זה, במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו מרגלים של גרמניה הנאצית במטרה לפוצץ את הגשר (אולם תוכניתם לא יצאה אל הפועל).
גשר הל גייט השפיע על מתכנני גשר נמל סידני.
הגשר נחשב לאחד הגשרים החזקים בעולם, ומגזין דיסקברי משער שאם יפסיקו לתחזקו, הגשר יתמוטט רק לאחר כאלף שנים של שחיקה מכנית טבעית (גשרים אחרים בעולם יתמוטטו לאחר כ-300 שנים).
יחסי דנמרק–יפן

יחסים כלכליים

בשנת 1988 הגיע הסחר בין דנמרק ליפן ל-2 מיליארד דולר. היצוא העיקרי מיפן הם מכוניות, אופנועים ומחשבים. מאידך יפן מייבאת מדנמרק חזירים, תרופות, חסילונים וגבינה. קיימות השקעות דניות ביפן של החברות לגו ונובו נורדיסק.

ביקורים רשמיים

ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי ביקר בדנמרק בשנת 2002, וראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן ביקר ביפן ב-2002 וב-2006. ראש ממשלת יפן יוקיו הטויאמה, ערך שלושה ביקורים לא רשמיים בדנמרק בשנת 2009, פעם אחת בדיון על ההצעה לאירוח האולימפי בטוקיו, שהוחלטה בקופנהגן באותה שנה, ופעמיים בועידת האו"ם לשינוי האקלים (2009). ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן ערך ביקור לא רשמי ביפן באביב 2009.

יחסים דיפלומטיים

יפן מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, וקונסוליה כללית באורהוס. מאידך, דנמרק מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו, ו-5 קונסוליות כבוד בפוקואוקה, הירושימה, נאגויה, אוסקה וסאפורו.
קרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך

ביוגרפיה

קרולינה לואיזה נולדה ב-18 ביולי 1786 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לקרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך ולואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט.
ב-1 ביולי 1810 התחתנה קרולינה לואיזה עם פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין, בנו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ממנו נולדו לה 3 ילדים. הנישואים היו מוצלחים, והשניים אהבו אחד את השנייה. לאחר לידת בנה הצעיר מגנוס בשנת 1815 חלתה קרולינה לואיזה, וב-20 בינואר 1816 מתה בלודוויגסלוסט. לפני מותה ביקשה קרולינה לואיזה מבעלה פרידריך לודוויג שיתחתן שוב, ואכן בשנת 1818 הוא התחתן עם אוגוסטה, רוזנת הסן-הומבורג, בתו של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג.
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית

תביעות מודרניות לשותפות במורשת של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית

שיעור-הקומה הרם של נשיאים שזיהו את עצמם עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשיאה גורם למפלגות פוליטיות מודרניות לרצות להשתייך למורשתה. כתוצאה מכך, שתי המפלגות הפוליטיות הגדולות בארצות הברית מזהות עצמן עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
כפי שצוין, המפלגה הדמוקרטית היא צאצא ישיר של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. המפלגה הרפובליקנית גם רואה עצמה כצאצא "רוחני" של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אף על פי שיש לה קשר חזק הרבה יותר עם הפוליטיקאים של מפלגת הוויגים של ימים עברו ובוחריהם. למפלגה הדמוקרטית כמו גם לזו הרפובליקנית של ימינו-אנו אין קשרים ניתנים-לזיהוי עם המפלגה הפדרליסטית, שהייתה מפלגת האופוזיציה היחידה למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית המקורית.