פרדיננד מגלן

בפורטוגל

מגלן נולד באביב של 1480 בשם פרנאו דה מגאליַאֵש או מגאליאנש (בפורטוגזית: Fernão de Magalhães, מבטאים פרנאו מֵגֵֶיֵינש) בעיר קטנה בצפון פורטוגל בה אביו כיהן כראש העירייה. בגיל 10 נפטרו הוריו, ואחרי שנתיים עבר לשרת בחצר המלוכה של ז'ואו השני בליסבון, שם השלים את חינוכו, התעניין בייחוד בגאוגרפיה ובאסטרונומיה, וקיבל הכשרה כלוחם וספן.
בשנת 1505 נשלח להודו בהפלגה שנועדה להביא לשם את המשנה למלך פרנסישקו דה אלמיידה, כמו גם לייסד בסיסים צבאיים לאורך הדרך (באותן שנים, בניין הכוח של האימפריה הפורטוגלית באוקיינוס ההודי היה בעיצומו). במהלך המסע הם היו מעורבים גם בלחימה בטנזניה של היום. ב־1506 השתתף במשלחת שהפליגה לאיי הודו המזרחית כדי לחקור את "איי התבלינים" (איי מלוקו שבאינדונזיה של היום). ב־1510 הפך לרב חובל, אולם בגלל הפלגה ללא רשות, הודח, והוחזר לפורטוגל.
ב־1511 נשלח למרוקו, שם נפצע בעת קרב נגד הכוחות המוריים, על כך זכה במדליות. אולם הוא הואשם בסחר בלתי חוקי עם המורים המוסלמים. הוא הסתכסך עם אלמיידה בגלל חופשה שלקח ללא רשות מהצבא ואלמיידה שלח לחצר המלוכה דו"ח שלילי עליו. בעקבות כך החליט המלך מנואל הראשון לוותר על שירותיו החל מה־15 במאי 1514, ללא מתן קצבה ראויה כפי שהיה מקובל באותה תקופה לתת לפצועים במעמדו. מגלן עירער ובקשתו נדחתה, אולם הוא שוחרר משבועתו למלך, והותר לו להציע את שירותיו לכל מי שיחפוץ.
בתגובה החליט מגלן לוותר על אזרחותו הפורטוגלית, ולעבור לעבוד בשירות ספרד. הוא גם שינה את שמו לפרננדו דה מגלאנס (Fernando de Magallanes).

המסע להקפת העולם

ב־10 באוגוסט 1519 יצא צי הספינות של מגלן מסביליה דרך נהר הגוואדאלקיוויר, אולם מחשש להתנכלות פורטוגלית הם חנו כחמישה שבועות בסן לוקר דה באראמדה שבפתח הנהר. המסע כמעט בוטל, אך ב־20 בספטמבר הפליג מגלן בראש מסע של 270 איש מערבה. תחילה ניסו הפורטוגלים לעצור אותו בהוראתו של המלך מנואל, אולם מגלן הצליח לחמוק, והגיע לאיים הקנריים. משם המשיך המסע דרך איי כף ורדה לכיוון כף סנט אוגוסטין בברזיל. ב־20 בנובמבר הם חצו את קו המשווה, וב־6 בדצמבר הם שטו מול חופי ברזיל, שהייתה מושבה פורטוגלית באותה עת, ולכן עקפו אותה.
ב־13 בדצמבר הם עגנו סמוך לחופי ריו דה ז'ניירו של היום, שם היו הילידים ידידותיים ומזג האוויר טוב. הצי הצטייד במצרכים, אולם התנאים הטובים גרמו להתעכבות. הם המשיכו דרומה והגיעו לריו דה לה פלטה ב־10 בינואר 1520. בעודם מנסים לחפש מעבר אל עבר האוקייאנוס השקט, החורף החל להתקרב, ומגלן החליט לבלות אותו בפטגוניה. ב־31 במרץ הצוות הקים התיישבות בשם פוארטו סן חוליאן. שם פרץ מרד בהשתתפות שלושה ממפקדי הספינות. אולם המרד נכשל בגלל נאמנות הצוות למגלן. שניים מהמפקדים המורדים הוצאו להורג, ושלישי ננטש יחד עם כומר על החוף.
ב־24 באוגוסט המסע המשיך. הסנטיאגו נשלחה דרומה לאורך החוף למסע גישוש, אולם נטרפה בדרך חזרה, ורק שני מלחים שבו בדרך היבשה וסיפרו למגלן את אשר קרה. ב־21 באוקטובר הגיע הצי לכף וירחנס, בקו רוחב 52° דרום. בגלל מליחות ועומק המים במצר שנתגלה לפניהם הם הסיקו כי זה המעבר שאותו הם חיפשו אל צידה השני של דרום אמריקה. מגלן מינה את הסן אנטוניו והקונספסיון לחקור את המצר, אולם האחרונה ערקה וחזרה לספרד. שלוש הספינות המשיכו במסע דרך מה שהיום מוכר כמצר מגלן (כ־600 ק"מ אורכו ו־24 ק"מ רוחבו) המפריד בין דרום אמריקה היבשתית ובין ארץ האש וכף הורן. מגלן קרא לו "תעלת כל הקדושים", שכן ליל כל הקדושים חל בעת המעבר, ולאי, הוא קרא "ארץ האש" מפני המדורות הרבות שראה שם שהובערו על ידי הילידים. בסופו של דבר הגיעו שלוש הספינות אל האוקיינוס השקט ב־28 בנובמבר. מגלן כינה אותו כך בשל התנאים השקטים באופן יוצא דופן ששררו שם עם הגיעם.
המסע המשיך לכיוון צפון מערב, וחצה את קו המשווה ב־13 בפברואר 1521. ב־6 במרץ הגיע לאיי מריאנה, וב־16 במרץ הגיעו הספינות לאי הומונהון שבפיליפינים של היום, כאשר על סיפונן נותרו 150 אנשי צוות. מגלן הצליח לתקשר עם הילידים בעזרת מתרגם מלאי שלקח איתו למסע. הם החליפו מתנות עם הראג'ה של לימסאווה, שהוביל אותם לאי סֶבּוּ, ב־7 באפריל. הראג'ה הומאבון של סבו, היה גם הוא ידידותי, ואף הסכים להמיר את דתו לנצרות.

מותו של מגלן

הראג'ה הומאבון שהתרשם מ־12 התותחים ו־50 הקשתות של מגלן, הציע שמגלן יעזור בהכנעת לאו פאו מהאי הקטן הסמוך מַקְטאן. מגלן החליט שאכן פעולה כזו תעשה רושם על שאר האוכלוסייה, ותעזור לו להשליט את מרותו. וכך הוא יצא בבוקר של ה־27 באפריל 1521 לקרב מקטאן. אולם הוא לא לקח בחשבון שבגלל המים הרדודים והסלעיים הקרב יתרחש מחוץ לטווח תותחי הספינות. על טעות זו שילם בחייו.
את שהתרחש בקרב תיאר ביומנו אנטוניו פיגאפטה, תייר עשיר ששילם על מנת להיות חלק מהמסע, ועד הראיה היחידי שנותר לאירועים:
"כשהגיע הבוקר, ארבעים ותשעה מאיתנו קפצו למים שהגיעו עד ירכנו, והלכנו במים למרחק של יותר מפעמיים טווח הקשת לפני שהצלחנו להגיע לחוף. הסירות לא יכלו להתקרב יותר מכך בגלל סלעים במים. שאר אחד עשר האנשים נשארו מאחור כדי לשמור על הסירות. כשהגענו ליבשה יותר מאלף וחמש־מאות ילידים הסתדרו בשלוש קבוצות. כשהם ראו אותנו הם הסתערו עלינו ביללות וצעקות."
אנשיו של מגלן ירו ברובים ובקשתות במשך חצי שעה, אולם הירי לא היה יעיל. מגלן הורה לאנשיו לשרוף את בתי המקומיים, ואלה הגיבו בתקיפת אנשי מגלן בעזרת נעיצת חניתות במבוק ברגליהם הלא מוגנות. אנשי מגלן נאלצו לסגת. לוחמיו של לאו פאו זינבו בכוח הנסוג, ובמיוחד התרכזו מסביב למגלן, והצליחו פעמיים להוריד את קסדתו מעל פניו.
"הודי תקע חנית במבוק בפניו של רב החובל, אך הוא הרגו מיד בעזרת כידון, אותו השאיר בגופו של ההודי. אז, בנסותו לשים את ידו על חרבו, הצליח לשלוף אותה רק עד כדי מחציתה, שכן ידו נפצעה מחנית במבוק. כשראו זאת הילידים, השליכו עצמם כולם עליו. אחד מהם פצעו ברגלו השמאלית בחרב גדולה... זה גרם לרב החובל שלנו לפול על פניו, כשהם ממהרים להסתער עליו בכידוני ברזל ובמבוק, ובחרבותיהם, עד שהרגו את המראה שלנו, אורנו, נחמתנו, ומדריכנו האמיתי. כשפצעוהו, הסתובב פעמים רבות כדי לראות שכולנו הגענו לסירות. אחר כך, כשהבחנו במותו, נסוגנו, פצועים, במיטב כוחותינו, אל הסירות, שכבר החלו בתנועה".

הקפת העולם

האדם הראשון שסיים הקפה שלמה של כדור הארץ היה ככל הנראה המתרגם המלאי של מגלן, שהוטבל בשם אנריקה במלאקה ב־1511. לאחר מות מגלן, נכנס אנריקה למרה שחורה אך מפקדי המסע סירבו לשחררו. הוא נמלט מהמשלחת ב־1 במאי, חזר אל מקום הולדתו, ומאז נעלמו עקבותיו. בכך בעצם השלים הקפה מלאה של כדור הארץ מערבה.
במידה מסוימת ניתן להחשיב את מגלן עצמו כאדם הפרטי הראשון שהקיף את כדור הארץ (ולא רק משלחתו), כיוון שכמה שנים קודם למסע בו מצא את מותו, ערך, כאמור, מסע לאיי הודו המזרחית, וכאשר נהרג, הגיע לאותם קווי אורך בקירוב.
שלוש הספינות נמלטו מערבה לפלאוואן, משם הפליגו ב־21 ביוני לברוניי בעזרתם של מקומיים שידעו לנווט במים הרדודים. בברוניי הם שהו 35 יום, והתפעלו מעושרה. הם לקחו איתם מטען של הציפורן, תבלין שבברוניי זכה לבוז, אולם באירופה היה יקר מזהב. ב־6 בנובמבר הגיעו ליעדם המקורי - "איי התבלינים" - איי מלוקו. הם עגנו באי טידורה, שהסולטאן שלה ביקש את עזרתם של הספרדים במאבקו בסולטאן של טרנאטה - האי הסמוך שהיה בעל ברית של הפורטוגלים. שם הושארו 115 מאנשי הצוות. הקונספסיון ננטשה, והתבלינים שנשאה הועברו לוויקטוריה ולטרינידד. הטרינידד ניסתה לחזור דרך האוקיינוס השקט, אך נתפסה בידי הפורטוגלים. הוויקטוריה, בפיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו, הפליגה מערבה ב־21 בדצמבר. ב־6 במאי היא הקיפה את כף התקווה הטובה, כשלאנשי הצוות נשאר רק אורז למאכל. 21 אנשי צוות מתו מרעב לפני שאלקאנו הצליח להגיע למאחז הפורטוגלי באיי כף ורדה ב־9 ביולי. שם ירדו לחוף 13 אנשי צוות מחופשים לסוחרים כדי לקנות אספקה אך נתפסו בידי הפורטוגלים לאחר שניסו לקנות אספקה בתמורה לתבלינים. מפחד לאבד את המטען של 26 טון תבלינים (ציפורן וקינמון), המשיכה הספינה, משאירה אחריה את 13 אנשי הצוות.
ב־6 בספטמבר 1522 הגיעה הוויקטוריה לספרד, כמעט שלוש שנים אחרי שעזבה, ועל סיפונה 18 אנשים. ארבעה אנשים מתוך 55 אנשי הצוות המקורי של הטרינידד הגיעו לספרד ב־1525. המסע הצליח להרוויח סכום קטן, אולם שכר הצוות לא שולם במלואו. בסך הכל אורך המסע היה כ־60 אלף קילומטרים.