google/wiki40b huggingface dataset:
יוזפינה שטיקר

ביוגרפיה

שטיקר נולדה בווינה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה שטיקר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, יחד עם מרגרט אדלר, קלרה מילך וברטה זאריק בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 5:52.8 דקות וגרמניה (6:04.6 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:31.8 דקות.
מרפא (מלון באל-חמה)

מרפא היה בית מלון ופנסיון באל-חמה, אתר מרפא בשותפות ערבית-יהודית שפעל בין השנים 1944–1967. שלטונות המנדט הבריטי נתנו את הזיכיון להפעלת המקום לערבי עשיר ובעל השפעה, הבק סלימן נדיף, תמורת מתן "שירותים מיוחדים" בשיתוף עם ניל"י. זאב ספיר מחיפה מימן את הבנייה והשקיע בה 24 אלף לירות שטרלינג (כ-5.5 מיליון ש"ח במונחי 2016). ספיר התנה את השקעתו באישורו של אמין אל-חוסייני, ראש הוועד הערבי העליון, המוסד העליון של ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. 
לקראת סיום המנדט הבריטי, בסתיו 1947, נאלץ ספיר לנטוש את אל-חמה מטעמי ביטחון. עד לתקרית אל-חמה הוא חזר לשם פעמים אחדות עם נציג האו"ם במטרה להמשיך בהפעלת המלון. בינתיים המשיכה משפחת הבק להפעילו לבד, לנוחיות ערבים עשירים, בייחוד מארצות שכנות ומומחים זרים ששירתו את הצבא הסורי. 

במלחמת ששת הימים הגיעה ישראל לאל-חמה. זאב ספיר תיאר את אשר מצא בהגיעו למקום לאחר המלחמה:
המלון עצמו היה שלם.
כאלו רק לפני שעה עזבו אותו.
הכל היה בו.
אפילו כלי האוכל עם שם המלון.
 הוא פינה מהמקום את אלמנתו של הבק, בתה וחתנה אל מחסום קונייטרה והם חזרו לסוריה.
ספיר ביקש את רשותו של צה"ל, שהחזיק במקום, לשוב למקום ולהפעיל מחדש את המלון. מינהל מקרקעי ישראל החליט כי לספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים. שיקום המקום נמסר לקיבוצי הסביבה. שותפות שלהם מפעילה היום את האתר.
מיכאילו ריסטיץ'

קריירה

ריסטיץ' נולד בביילינה שבבוסניה והרצגובינה. בנעוריו שיחק בין היתר במחלקת הנוער של קבוצת הכוכב האדום בלגרד. תוך זמן קצר היה לאחד השחקנים הטובים ביותר מבין כל מחלקות הנוער של המועדון והוא אף זומן בסוף עונת 2012/2013 לשחק בקבוצת הבוגרים תחת המאמן הפורטוגלי ריקרדו סה פינטו כנגד קבוצת ויבודינה נובי סאד. למרות זאת הוא לא זכה לערוך את הופעת הבכורה שלו באותו המשחק וישב על הספסל. כמה חודשים מאוחר יותר ביולי 2014 הוא חתם בקבוצת הבוגרים של הכוכב.
צבי כשדאי

צבי כַּשְׂדָאִי (קוזודוי/קוסידוי) (1862, חשוון תרכ"ג – 15 באוגוסט 1937, ח' באלול תרצ"ז) סופר וחוקר היסטוריה של עם ישראל ויהדות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בין יצירותיו הידועות "להר סיני", המתיהדים" ו"מטאטא השמד" בה דרש תיקונים בארחי החיים היהודים ברוסיה לאחר מהפכת פברואר 1917 וקבלת שוויון זכויות.

ביוגרפיה

כשדאי נולד בדובובה שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) למשפחה יהודית אמידה. אביו, דוד חיים כשדאי (קוזודוי), היה עסקן ציבורי וסוחר.
את חינוכו קיבל ב"חדר" והוסיף והשתלם בלימוד עצמי של הספרות העברית, תורה ובהיסטוריה של העם היהודי. כמו כן, היה פעיל בנעוריו באגודות ציוניות ולאומיות רבות והשתלב בהמשך דרכו בתנועת חיבת ציון.
כשבגר פנה למסחר. במשך זמן מה עבד כסוכן נוסע אצל יוסף קודריאנסקי ולפי הוראותיו החל לתעד במשך נסיעותיו את חיי הקהילות והשבטים היהודים בארצות הקווקז ואת חיי היהודים הקראים. את מחקריו והידיעות שרכש פרסם במאמרים בעיתונים העבריים הצפירה והמליץ, בכתבי עת, בחוברות חגיגיות שיצאו לקראת החגים ובספריו. 
בהמשך דרכו החל לעבוד כסוכן בחברות יבוא ברוסיה ולרגל עיסוקו הרבה לנדוד בארצות שונות, בהן סיביר, קווקז, סין, יפן ומונגוליה. בכל עיר שהגיע מחוץ למושב היהודי היה מטיף לציונות מטעם המורשה לתעמולה ציונית ברוסיה דאז. ככל שהרבה לנדוד ולהטיף כ"מגיד" נודד כך שמו הלך והתפרסם בקהילות היהודיות בניכר כ"מטיף הלאומי".
כשדאי היה בעל תפישת עולם פרוגרסיבית ולא פעם יצא להגן על המושב היהודי ולנאום כנגד ראשי ממסד ברוסיה, בגרמניה ובארצות נוספות, שניים מנאומיו - "הנרות הללו" ו"העצמות היבשות" תועדו ופורסמו בספר "חדשים כישנים" שיצא לאור בשנת 1910.
בחלק ממסעותיו במזרח התיכון ביקר בארץ ישראל בשנים 1913 ו-1914 ובביקורו השני ניסה לארגן "שיירה עברית" למסע אל הר סיני. כשדאי פרסם הודעה בעיתונות על המשלחת המתגבשת למצרים שעוררה התעניינות רבה אך איש לא היה מוכן להצטרף למסע בשל הסכנות הכרוכות במסע זה ועל כן הוא הפליג בגפו מיפו לפורט סעיד ומשם לסואץ, שם הצטרף לשיירת צליינים נוצרים שהפליגה לא-טור ומשם רכבה על גבי גמלים אל מנזר סנטה קתרינה. 
במהלך מסע זה כשדאי לקח אלמוג לצורכי מחקר, כמתנה לגמנסיה העברית "הרצליה". את האלמוג הצליח להבריח לארץ בעזרת תשלום שוחד לפקידי המכס הטורקים. לפי התיעוד, אלמוג זה הוצג בגימנסיה הרצליה במשך שנים רבות. לאחר סיום המסע כתב את ספרו "להר סיני".
זיכרונותיו של צבי כשדאי פורסמו בכרך ד של המאסף "רשומות" מאת ח"נ ביאליק, י"ח רבניצקי ואלתר דרויאנוב.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והשתכן בעיר חיפה, שם גרה בתו, והתמסר להוצאת ספריו.
בשנותיו האחרונות התרופפה בריאותו, והוא נפטר ב-1937, בן 75 במותו.
פרנסואה מורלה

חייו

מורלה נולד בעיירה שולה (Cholet). למד ב-College Colbert בשולה בין השנים 1932 ו-1936 ובין השנים 1940 ו-1941. בשנים 1939-1937 ובשנים 1944-1942 למד ב-Lycee Charlemagne בפריז. בין השנים 1945 ו-1947 למד במכון לשפות אוריינטליות בפריז (Institut national des langues et civilisations orientales) ובשנת 1947 קיבל מהמכון תואר ברוסית.
מורלה היה אוטודידקט בתחום האמנות, והושפע בתחילת דרכו ממקס ביל.
בשנת 1946 נישא לדניאל מרנד (Danielle Marehand). לפרנסתו עבד במשך רוב חיו הבוגרים כמנהל מפעל משפחתי.
הסוללים

היסטוריה

הקיבוץ הוקם ביולי 1949 על ידי חברי תנועת "מכבי צעיר" וגרעין מארצות הברית.
שמו מסמל את רצונם של המתיישבים לסלול את דרכם להתיישבות בארץ ישראל.
על אף ניסיונות קליטה של קבוצות צעירים שהגיעו מהארץ ומחו"ל, נתקל הקיבוץ בשנותיו הראשונות בקושי בגיוס חברי קיבוץ נוספים.

כיום

כיום מוגדר "הסוללים" כקיבוץ מתחדש (מופרט) והחברים בו מקבלים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני).
בעבר פעל ביישוב מפעל "לינרו" לייצור כלי שרטוט ולוחות אור (נסגר בשנת 2006), ענפים חקלאיים (גידולי שדה, לול, בקר) ושתי מדגרות. רבים מהחברים עובדים מחוץ ליישוב.
בשנת 1998 הוקמה ליד הקיבוץ שכונת הרחבה קהילתית בשם "נוף אלונים" ובה 115 יחידות דיור, שאכלוסן הושלם בשנת 2003. לשם הפעילות המשותפת בין ההרחבה לקיבוץ הוקמה אגודה שיתופית. וכיום ישנו שיתוף בין הקיבוץ להרחבה בכל הנוגע לפעילויות החברתיות והקהילתיות.
בשנת 2013 הוקם ביישוב בית כנסת המשמש את תושבי ההרחבה והקיבוץ.
את היישוב מקיף שביל לרוכבי אופניים (סינגל).
רפאל ביטון

הרב רפאל ביטון (ה'תרע"ו, 1916 - כ' בסיון ה'תשס"א, 11 ביוני 2001) היה ר"מ בישיבת פורת יוסף ורבה של הוד השרון קרוב לארבעים שנה.

ביוגרפיה

נולד בצפת לדוד ביטון בנו של רבי מסעוד ביטון. בילדותו למד בתלמוד תורה בעיר הולדתו, ובנעוריו בישיבת תפארת ישראל בחיפה; שבה נקשר לרבו הראשון, הרב דב מאיר רובמן. בהמשך נסע לירושלים ולמד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, שם קיבל סמיכה לשוחט מידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
נישא לקטי יעקב והזוג התגורר בשכונת בית ישראל בשכנות לרב יהודה צדקה שכיהן כראש ישיבת פורת יוסף. שנים לאחר נישואיו הוסמך לרבנות בידי ראש הישיבה הרב עזרא עטיה שגם מינה אותו כר"מ בישיבת פורת יוסף. במקביל למשרתו זו, העביר בין השנים ה'תרצ"ו-ה'תש"ג (1936-1943) מדי יום שיעור הלכה, מוסר ופרשת שבוע בבית הכנסת מוסאיוף במקומו של הרב רפאל עבו שייסד את השיעור ועבר לטבריה.
בשנת ה'תש"ג עבר לבקשת הרב עוזיאל לכהן כרב ספרדי במושבה מגדיאל בהוד השרון ואת מקומו באמירת השיעור הקבוע ב"מוסאיוף" מילא הרב עובדיה יוסף. בין השנים תש"ג-תשי"ב כיהן כרב במגדיאל, ובמקביל עבד כפקיד במשרד לפרנסתו מאחר שבאותן שנים לא היו שני תקני רבנות, ספרדי ואשכנזי, בערים. החל משנת 1953 כיהן במקביל גם כרב המושב אלישמע. עם העלייה ההמונית מעיראק בשנות ה-50 הקים בית כנסת גדול בשם "הוד יוסף" על שם רבי יוסף חיים מבגדד, ה"בן איש חי".
כשאוחדו היישובים רמתיים ומגדיאל בשנת 1964 ליחידה עירונית אחת, התמנה הרב ביטון כרבה של הוד השרון. הוא נשא במשרתו זו קרוב לארבעים שנה, עד פטירתו בכ' בסיון ה'תשס"א, 11 ביוני 2001.
איוואן קווייאר

קריירה

קווייאר נולד במרידה שבספרד, וגדל במועדון הנוער של ריאל מדריד. לאחר מכן שיחק בקבוצת הנוער של עיר הולדתו, מרידה, ואף ערך הופעה אחת בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה השלישית בהפסד קבוצתו 0–1 לגרנדה.
ב-2003 עבר לשחק באתלטיקו מדריד, ולאחר ששיחק בקבוצת הנוער שלה ובקבוצת המילואים, ערך את הבכורה בקבוצה הבוגרת במשחק האחרון של עונת 2004/2005, בתיקו 2–2 עם חטאפה. בעונת 2006/2007, לאחר פציעתו של השוער הראשון של הקבוצה, לאו פרנקו, שיחק שבעה משחקי ליגה נוספים, ביניהם התבוסה הביתית 0–6 לברצלונה ב-20 במאי 2007.
בעונת 2007/2008 הושאל לאייבר.
באוגוסט 2008 חתם על חוזה לארבע שנים במדי ספורטינג חיחון. הוא השתלב בהרכב הראשון לאחר שהשוער הראשון של הקבוצה, סרחיו סאנצ'ס, ספג 19 שערים בארבעת המשחקים הראשונים של העונה. ב-14 בדצמבר 2008 ספג פציעה קשה בקרסול מתיקול של מגנה של אתלטיק בילבאו, קרלוס גורפגי, ונעדר מהמגרשים למשך ארבעה חודשים. באמצע נובמבר 2009 נפצע פציעה חמורה בברכו במהלך משחק אימון. הוא חזר לשחק רק ב-22 בספטמבר 2010, כשבאותו שבוע שיחקה הקבוצה שלושה משחקים בשבוע אחד, והמאמן החליט לתת מנוחה לשוער הראשון של הקבוצה, חואן פאבלו.
בינואר 2013, לאחר עזיבתו של חואן פאבלו למכבי תל אביב, הפך קווייאר לשוער הראשון של הקבוצה. בתום עונת 2014/2015 זכה בפרס ריקרדו זאמורה של הליגה השנייה, כשספג 21 שערים בלבד ב-36 משחקים, והיה בורג קריטי בעליית הקבוצה בסוף העונה ללה ליגה. בתום עונה זו האריך את חוזהו עד לסוף עונת 2017/2018.
ביולי 2017 עזב את ספורטינג חיחון, בה שיחק 9 עונות, וחתם בלגנס. הוא תפס את מקומו של השוער הראשון של הקבוצה, ג'ון אנדר סראנטס, שנפצע, ושבר את שיא המועדון כששמר על שער נקי למעלה מ-500 דקות.
ב-21 ביוני 2019 האריך את חוזהו במדי לגנס עד לסוף עונת 2020/2021, אז יסגור ארבע שנים במדי המועדון.
קייל אוריילי

חיים אישיים

לאוריילי יש סוכרת מסוג 1. הוא ציין את ברט הארט, טושיאקי קוואדה, רויס גרייסי ומוחמד עלי כדמויות שהשפיעו עליו. במהלך ילדותו, הוא התחרה במספר ענפי ספורט כולל היאבקות, הוקי קרח, פוטבול, לקרוס, קיקבוקס, ג'ו ג'וטסו, גלישת שלג ורוגבי. בזמן שהתאמן להיות מתאבק מקצועי, הוא עבד כטבח במסעדה מקומית.

השתתפותם במדיה

אוריילי ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ההיאבקות WWE 2K19.
עיצוב טקסטיל

עיצוב טקסטיל הוא תחום עיצוב העוסק ביצירת בדים למטרות שימושיות ודקורטיביות. הבדים מיוצרים מסיבים מהחי, הצומח או מחומרים סינתטיים. 
העיצוב נעשה באחת משתי דרכים עיקריות: תוך כדי ייצור הבד עצמו - למשל באריגה או בסריגה, או בהדפסה על בד מוכן (ארוג או סרוג). 
תחום עיצוב הטקסטיל משמש מוצרים רבים: בדי ריפוד, מצעים, וילונות, מגבות, מפות, שטיחים וכמובן בדים שמיועדים לתעשיית האופנה (בגדים). 
לאורך ההיסטוריה הושפע עיצוב הטקסטיל מהאופנות המשתנות בכל תקופה.
צופן פלייפייר

צופן פלייפייר (Playfair) או ריבוע פלייפייר הוא טכניקת הצפנה סימטרית
והיה צופן ההחלפה הפוליגרפי הראשון. השיטה פותחה בשנת 1854
על ידי צ'ארלס ויטסטון, אך נושאת את שמו של לורד פלייפייר אשר קידם את השימוש בצופן.
בשיטת הצפנה זו מצפינים זוגות של אותיות (דיגרפים) במקום להצפין אותיות בודדות כמו שנהוג לעשות בצופן החלפה פשוט ובצופן ויז'נר. שיטת פלייפייר היא לכן משמעותית קשה לפריצה מאחר שניתוח תדירות שמשמש להחלפה פשוטה לא עובד היטב עמו. ניתוח תדירות עדיין יכול להתבצע, אבל על 600 דיגרפים אפשריים במקום על 26 אותיות אפשריות, כלומר ניתוח תדירות הופך למשימה מורכבת בהרבה - ודורש באופן כללי טקסט מוצפן גדול כדי שיוכל להיות שימושי.

היסטוריה

התיעוד הראשון של צופן פלייפייר היה במסמך החתום על ידי ויטסטון. אולם, השיטה לבסוף נודעה כשיטתו של ידידו לורד פלייפייר, שהפך אותה לאהודה.
השיטה נדחתה על ידי משרד החוץ הבריטי כאשר פותחה מאחר שהייתה סבוכה ללימוד. כאשר ויטסטון הציע להדגים ששלושה מארבעה ילדים מבית ספר קרוב יוכלו ללמוד להשתמש בשיטה תוך 15 דקות, השיבו לו ממשרד החוץ "ייתכן מאוד שאתה צודק, אבל לעולם לא תוכל ללמד את הנספחים להשתמש בשיטה".
הצבא הבריטי עשה שימוש טקטי בשיטה במלחמת הבורים השנייה ובמלחמת העולם השנייה. גם האוסטרלים עשו שימוש בשיטה במלחמת העולם השנייה. הסיבה היא שהשיטה מהירה לשימוש ולא דורשת ציוד מיוחד. השימוש בפלייפייר נעשה כדי להגן על סודות חשובים אך לא מאוד מהותיים בזמן קרב. הסברה הייתה שעד שמנתחי הצופן יצליחו לפרוץ הודעה, הרי זו כבר תהיה ישנה וחסרת חשיבות מעשית עבורם. פלייפייר לא נמצא בשימוש על ידי כוחות צבא בשל העובדה שכיום קיימים התקני הצפנה ספרתיים. פלייפייר אינו בטוח כיום כלל - אפילו מחשב אינטל 80386 יכול לפרוץ את הצופן בזמן קצר.
השיטה לפענוח הצופן פורסמה בעלון בן 19 עמודים על ידי סגן ג'וזף מוברגן בשנת 1914.
באוגוסט 1943, סמוך לאי קולומבנגרה השייך לאיי שלמה, הוטבעה ספינת סיור מסוג PT-109 בפיקודו של סגן ג'ון פ. קנדי על ידי משחתת היפנית אמגירי (Amagiri). קצין משמר החופים האוסטרלי ראה נקודה בוערת באפילה ומיהר לדווח על האירוע. דיווחי משמר החופים עשו שימוש בצופן פליפייר. מספר הודעות עברו בין קציני משמר החופים בנודע לאפשרויות של הניצולים לשחות לאיים הסמוכים, פעולה שאכן התבצעה על ידי צוות האוניה שניצל. למרות שהיפנים קלטו את ההודעות המוצפנות, הם לא ביצעו פעולות לאיתור הניצולים.
חמישה ימים לאחר האירוע, גילו מספר ילידים את קנדי וצוותו באי גרוס. הילידים העבירו את המידע על מיקומם המדויק של צוות האוניה אל קצין משמר החופים, וזה החל בהתכתבות עם קצינים אחרים בנוגע למיקומם ומשימת החילוץ. כל הודעה ניתנה לפיענוח בתוך פחות משעה על ידי קריפטאנליסט מנוסה, אך היפנים לא עשו שימוש בהודעות אלו, והחמיצו הזדמנות לתפוס את צוות האוניה ואת כח החילוץ.
ערים של אהבה

מאפיין משותף

כל הסרטים חולקים אפיון משותף של סיפורים שמתרחשים בעיר, כל קו סיפור של קטע בסרטים מתרכז במפגש הנושא את התקווה לאהבה ומתרחש בזמן הנוכחי. כל קטע מכיל נוכחות חזקה של העיר שבה הסרט מתרחש ואת הזיהוי החזותי עם השטח שנבחר על ידי כל במאי (מאחר שכל סיפור מבוים על ידי במאי אחר), כך שהצופה יוכל לחוות את ייחודיות העיר.
בדרך כלל הסיפורים מבוימים על ידי 11 במאים שונים. הסיפורים כוללים, אם כי לא כולם, את הדמויות שנוצרו על ידי הבמאים והם מופיעים לפעמים בחלק או בכל אחד מקטעי הסיפור האחרים ונקראים "הדמות החוזרת". הדמות החוזרת חייבת להיות תירוץ להימצא בכל מקום בעיר בכל עת, וכן סיבה טובה לחבר או ליצור אינטראקציה עם שאר הדמויות בסרט. הדמות החוזרת משרתת את אחדות הסרט. בסצנה הסופית, אפילוג נרטיבי מאפשר לקהל לצפות שוב בכמה מדמויות הסרט בסצנה מאחדת אחת.
אוניברסיאדה

האוניברסיאדה היא אירוע ספורטיבי בינלאומי המאורגן על ידי הפדרציה הבינלאומית לספורט אוניברסיטאי. השם הוא הלחם של "אולימפיאדה" ו"אוניברסיטה". רשמית האוניברסיאדה מכונה "משחקי האוניברסיטה העולמיים" או "המשחקים הסטודנטיאליים הבינלאומיים". בכל מקרה, המונח יכול להתייחס גם למשחקי ספורט בין סטודנטים באוניברסיטאות עצמן.
רק מי שהוא סטודנט ואזרח המדינה או התאזרח בה יכול לייצג מדינה ולהשתתף בתחרויות, למעט זאת - מרבית החוקים והתקנות דומים לאלה של האולימפיאדה. במסגרת האוניברסיאדה מתקיימים אוניברסיאדות קיץ ואוניברסיאדות חורף אחת לשנתיים.

ישראל באוניברסיאדה

הספורטאים הישראלים צברו 16 מדליות בסך הכל, מהן 4 זהב, 7 כסף ו-5 ארד.
פדרו הראשון, מלך פורטוגל

ביוגרפיה

פדרו נולד בקוימברה בפורטוגל ב-8 באפריל 1320, לאפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, בתם של סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה ומריה דה מולינה.
בעקבות נישואיו של פדרו בשנת 1354 עם אינש דה קסטרו שלא הייתה ממשפחת אצולה, הסתכסך עמו אביו. בשנת 1355 כלא אביו אפונסו הרביעי את אינש דה קסטרו, ובשנת 1357 הורה על רציחתה. בעקבות כך מרד בו פדרו, ועלה בראש צבא חזק על ליסבון. זמן קצר לאחר מכן מת אפונסו, ופדרו עלה לשלטון במקומו. לאחר עלותו לשלטון נקם פדרו באכזריות באצילים שהתנגדו לו, הלאים נכסים רבים של הכנסייה, וצמצם את זכויות הכנסייה בממלכה. פדרו חיזק מאוד את העירוניים, עודד את המסחר הלאומי והבינלאומי, ותרם רבות להתפתחות הערים.
ב-18 בינואר 1367 מת פדרו הראשון בליסבון, ובנו פרננדו הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
תיאטרו קומונאלה די בולוניה

תוכנית ופתיחה

האדריכל אנטוניו גאלי ביביינה זכה בתחרות על תכנון התיאטרון, על אף התנגדות מצד כמה ממגישי התוכניות שהפסידו בה, וחנוכת הבניין צוינה בהצגת "Il trionfo di Clelia" של גלוק, שנכתבה לכבוד האירוע. האולם בצורת פעמון, שכלל ארבעה נדבכי תאים בתוספת תא מלכותי ויציע קטן, שתקרתו המצוירת יצרה רושם שהוא פתוח לשמיים, נבנה בעיקר מאבן, כהגנה מפני שריפה. אלא שחלק גדול מן העבודה לא הושלם, בייחוד החזית, שבנייתה לא הסתיימה עד 1936. גם רבים מן המתקנים מאחורי הקלעים, שנועדו לאפשר הצגות אופרה, נשארו באמצע העבודה והושלמו רק תחת איום בתחרות מתיאטרון אחר בשנת 1805.
הנואובו תיאטרו פובליקו, ובהמשך תיאטרו קומונאלה, היה בית האופרה הגדול הראשון שנבנה במימון הציבור והיה רכוש העיר ואזרחיה. אף כי 35 מתוך 99 תאי התיאטרון נמכרו לשימוש פרטי, תנאי הבעלות היו ייחודיים בהיותם מוגבלים "לזכות השכירות המתמדת", בניגוד לבעלות ושליטה מוחלטת. החוזה הקנה לרוכש זכות מתמדת לתא שנבחר מראש, לו ולמשפחתו, אך רק ליצירות הרואיות או לדרמה פר מוזיקה בימתית. זאת, יחד עם הדרישה מבעלי התאים לתת מימון נוסף ליצירות משני סוגים אלה, הביאו לחילוקי דעות משפטיים חוזרים ונשנים במשך השנים. לא פעם היה קשה לסווג יצירה מסוימת, ובשנת 1917, עם הצגת "רונדין" (כיון שאיש לא יכול היה להחליט אם האופרה של פוצ'יני היא דרמה מוזיקלית או לא), הוגבלה זכות הראשונים של שוכרי התאים לזכות קדימה ברכישת התא ולהנחה מסוימת בדמי השכירות, בית האופרה הזה הציב את בולוניה לצד כרכים חשובים באיטליה, שהתגאו בבתי אופרה במאה ה-18, כמו רומא, טורינו ונאפולי.
שיפוצים שונים התבצעו בין 1818 ל-1820 ושוב ב-1854-1853. אחרי ששריפה כילתה את רוב שטח הבמה בשנת 1931, נסגר התיאטרון ונפתח שוב מחדש רק ב-14 בנובמבר 1935. בשלב זה פינה האולם הפעמוני המקורי את מקומו לאולם בצורת פרסה, שהכיל 1,034 מושבים.

אופרות שהוצגו בבית האופרה ואנשים שהיו קשורים אליו

במשך המאה ה-19 הוצגו באולם עשרים אופרות מאת רוסיני, ושבע מעשר האופרות של בליני הוצגו שם בשנות ה-30' של המאה. יצירות מאת ורדי וכן, בשנת 1871, הבכורה האיטלקית של "לוהנגרין" מאת וגנר, שלטו ברפרטואר התיאטרון כשהמאה ה-19 התקדמה לקראת סופה. למעשה, בולוניה הייתה לאתר הצגתן של עוד כמה ביצועי בכורה איטלקיים של אופרות מאת וגנר, שהידועים בהם הם "ריאנצי", בנוכחות המלחין, ופרסיפאל ב-1 בינואר 1914.
עוד אישיות בולטת שהייתה בקשר עם תיאטרו קומונאלה מ-1894 ואילך היה המנצח ארטורו טוסקניני, שהעלה שם את "פלסטאף" של ורדי בשנה זו והמשיך לנצח שם עד מלחמת העולם השנייה.
בעיית ההשוואות המרובות

בסטטיסטיקה, בעיית ההשוואות המרובות (באנגלית: Multiple comparisons problem, בראשי תיבות: MCP) מתרחשת כאשר מבצעים מספר הסקות סטטיסטיות במקביל, או כשאומדים במקביל קבוצה של פרמטרים על בסיס נתונים שניצפו.
כשמבצעים מספר רב של בדיקות, הסיכוי להגיע למסקנה שגויה באחת מהן לפחות גדל באופן משמעותי (לעומת הסיכוי לטעות באחת מסוימת מהן). למשל, אמידה של רווחי סמך רבים מגדילה את הסיכוי שאחד מהם לא יכיל את הפרמטר שהוא נועד להכיל. דוגמה נוספת היא ביצוע בדיקות השערות מרובות, דבר הגורם לכך שהסיכוי לכך שלפחות באחת מהן השערת האפס תידחה למרות היותה נכונה (מה שידוע כטעות מסוג I), גדל באופן משמעותי.
לאורך השנים פותחו מספר טכניקות המאפשרות להתמודד עם בעיה זו, ומאפשרות להגיע גם במקרים של השוואות מרובות לאותה רמת מובהקות (הסיכוי לטעות מסוג I) כמו של השוואה יחידה (שבה מקובלת לרוב רמת מובהקות של 5% או של 1%). שיטות אלו בדרך כלל דורשות רמת מובהקות גבוהה יותר עבור בדיקה יחידה, על מנת לפצות על ריבוי הבדיקות שגורמות לירידה ברמת המובהקות.

היסטוריה

העניין בבעיית ההשוואות המרובות החל בשנות ה-50 של המאה ה-20 עם עבודותיהם של ג'ון טוקי ושל הנרי שֶפֶה  בתחום. במהלך השנים פותחו שיטות וטכניקות חדשות להתמודדות עם הבעיה: טכניקה הקרויה "Closed testing procedure"  פורסמה בשנת 1976, שיטת הולם-בונפרוני  בשנת 1979, ובמהלך שנות ה-80 מספר שיטות נוספות. בשנת 1995 פורסם לראשונה מאמר המציג את שיטת שיעור התגליות השגויות, יחד עם רעיונות חדשים נוספים בתחום.
הכנס הראשון העוסק בבעיית ההשוואות המרובות (MCP Conference) התקיים בישראל בשנת 1996. הכנסים הבאים התקיימו בברלין, גרמניה (2000), בת'סדה, מרילנד (2002), שאנגחאי, סין (2005), וינה, אוסטריה (2007), טוקיו, יפן (2009), וושינגטון די. סי. (2011), סאות'המפטון, אנגליה (2013), היידראבאד, הודו (2015) וריברסייד, קליפורניה (2017).

דוגמה להמחשה

נניח שאנו רוצים לבדוק אם מטבע הוא הוגן (השערת האפס היא שהוא הוגן), כלומר אם הסיכוי לקבלת "עץ" שווה לסיכוי לקבלת "פלי" (סיכוי של 0.5 לכל אחד). ניתן להחליט שאם ב-10 הטלות המטבע מקבל 9 פעמים "עץ" ופעם אחת "פלי" (או להפך - 9 "פלי" ו-1 "עץ") אז נסיק שהמטבע אינו הוגן, כיוון שההסתברות שדבר כזה יקרה אם מדובר במטבע הוגן היא: (10 + 1) ‏× ‏10‏ (1/2)‏ x‏ 2 = 0.0215, כלומר סיכוי של כ-2% בלבד. סיכוי של כ-2% הוא נמוך למדי, ואם הקריטריון שלנו לדחיית השערת האפס הוא p-value < 0.05, אז במצב זה נדחה את השערת האפס ונסיק שהמטבע לא הוגן.
בעיית ההשוואות המרובות מתעוררת כאשר אנו רוצים לבדוק לא את ההוגנות של מטבע בודד, אלא את ההוגנות של מטבעות רבים. נניח למשל שהיינו בוחנים 100 מטבעות שהם באמת הוגנים, לפי שיטה זו; אמנם הסיכוי של מטבע בודד להימצא לא-הוגן הוא עדיין כ-2% בלבד, אבל הסיכוי שלפחות אחד מהם יימצא לא-הוגן (על אף שכאמור כולם הוגנים) הוא כמעט 90%! (ליתר דיוק הסיכוי במקרה זה הוא: ‏100‏‏(0.0215 ‏− ‏1 )‏ − ‏ 1 ≈ 88.6% ). במילים אחרות, כלל ההחלטה שלנו (להחליט שהמטבע לא הוגן אם יצאו 9 או 10 פעמים אותה תוצאה מתוך 10 הטלות) שהיה מוצלח עבור ניסוי בודד, מתברר כבעייתי עבור 100 ניסויים שכן במצב זה דווקא רוב הגדול של הסיכויים שנבצע טעות ונקבע שמטבע הוא לא-הוגן למרות היותו הוגן.
מנסרת סנחריב

המנסרות השונות וגילויין

ב-1830 התגלתה על ידי הקונסול הבריטי בעיראק קולונל ר' טיילור המנסרה הראשונה המכונה "מנסרת טיילור" בנינוה שהייתה בירתה העתיקה של האימפריה האשורית, כיום צפון עיראק. המנסרה התגלתה בחורבות ארמונו של המלך סנחריב. המוצג נרכש מאלמנתו של הקולונל בשנת 1850 על ידי המוזיאון הבריטי. מנסרה אחרת שוכנת כעת במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו והיא הידועה כמנסרת סנחריב, מנסרה זו נרכשה על ידי ג'יימס הנרי ברסטד מסוחר עתיקות בבגדד בשנת 1919 לטובת אוניברסיטת שיקגו. מנסרה שלישית שוכנת במוזיאון ישראל בירושלים, המנסרה ניתנה למוזיאון כמתנה על ידי מרים סאקר וג'וי אוונגרלייר מאוסף קבורקיאן, והיא פורסמה לציבור רק בשנת 1990.
שלוש המנסרות הן המנסרות השלמות היחידות עליהן ידוע והכיתוב עליהן כמעט זהה, למעט שינויים קלים. על כל מנסרה יש תאריך המסמל מתי נכתבה ומסתבר שהן נכתבו במרווח של 16 חודשים זו מזו (טיילור ומוזיאון ישראל בשנת 691 לפנה"ס ושל המכון המזרחי ב-689 לפנה"ס). בנוסף למנסרות השלמות ישנן לפחות שמונה מנסרות מקוטעות אחרות עם שימור של חלקים מאותו טקסט, כולן במוזיאון הבריטי, ורוב שבריהן מכילים רק כמה שורות.
ג'ורג' ברנס

קורות חיים

נתן בירנבוים נולד ב-20 בינואר 1896 בניו יורק, כילד ה-9 מתוך 12 ילדיהם של דורותי ולואיס בירנבוים - שניהם יהודים. אביו, לואיס, היה חזן מחליף בבית הכנסת המקומי, ולא עבד לעיתים קרובות.
כאשר מת אביו משפעת בשנת 1903, החל ברנס לעבוד בעבודות מזדמנות ברחבי ניו יורק. בגיל 7 גילה את ייעודו בתור בדרן והקים להקת הרמוניה בשם "קוורטט הקטנטנים" (Peewee Quartet).
בגיל 9 עזב את בית הספר והתחיל להתמקד בקרירת בידור; הוא החליף את שמו לשם קליט יותר והחל להשתמש בסיגר במופעים שלו. מאוחר יותר, הפך הסיגר לחלק בלתי נפרד מדמותו ונשאר עמו עד יומו האחרון. הוא המשיך להופיע שנים רבות בוודוויל - בעיקר בתור קומיקאי, אם כי העלה גם הופעות ריקוד ושירה. בגיל 27 פגש את גרייסי אלן (Gracie Allen) - אשתו לעתיד. השניים נישאו ב-1936, הפכו לצמד אף על הבמה והעלו מופע שהפך ללהיט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו ברנס ואלן להופיע בסרטים קצרים ובמערכוני רדיו רבים, ולבסוף אף זכו לתוכנית מצליחה משלהם. ברנס ואלן נחשבו לצמד הקומיקאים המעורב (גבר ואישה) הטוב ביותר של התקופה. הפריצה הגדולה של הצמד התרחשה כאשר תוכנית הרדיו שלהם עברה למתוכנת טלוויזיונית; התוכנית אשר נקראה "המופע של ג'ורג' ברנס וגרייס אלן" עלתה לראשונה למרקע בשנת 1950 ברשת CBS והייתה להצלחה גדולה, אך בשנת 1958 נאלצה אלן לפרוש מהנחיית התוכנית עקב בעיות לב. ברנס המשיך עם התוכנית עונה נוספת אך ללא שותפתו החלה ירידה באחוזי הרייטינג להם זכתה התוכנית, דבר שהביא לבסוף לביטולה.
לאחר מותה של אלן כתוצאה מהתקף לב בשנת 1964 ברנס לא התחתן שנית, ועלה לקברה לפחות פעם בחודש עד יום מותו. הוא לא הסכים לבצע שנית את המערכונים שביצע עם זוגתו אלן עם אף שחקנית אחרת. ברנס החליט להקדיש את כל זמנו לעבודה והחל בהופעות בידור מרובות ברחבי ארצות הברית. בשנת 1974 ג'ק בני, ידידו הטוב של ברנס, הציע לו לשחק בסרט "צמד בכותרות", שבויים על פי מחזה של ניל סיימון. ברנס הסכים והסרט הפך מיד ללהיט בקרב המבקרים והקהל, ואף זכה באוסקר על תפקידו בסרט.
בשנת 1977 שיחק ברנס בתפקיד אלוהים בסרט הראשון מתוך הטרילוגיה של "הו, אלוהים". לאחר הסרט ברנס אף עשה שינוי בדמות הבימתית שלו והפך את גילו המופלג למקור עיקרי לבדיחות. בשנת 1980 יצא ההמשך ל"הו, אלוהים" - "הו, אלוהים מספר II", ובשנת 1984 יצא לאקרנים סרט ההמשך השלישי - "הו, השטן" - שבו שיחק ברנס תפקיד כפול של אלוהים והשטן.
בשנת 1986 נקרא בלוס אנג'לס כביש על שמו. בשנת 1995 נקרא בנוכחות ברנס בלוס אנג'לס כביש על שם רעייתו. שני הכבישים חוצים זה את זה.
ג'ורג ברנס נפטר בשנת 1996 בביתו אשר בבוורלי הילס מדום לב. הוא נטמן בבית העלמין בגלנדייל לצד גרייסי רעייתו.
חילות המשלוח במלחמת יום הכיפורים

חילות המשלוח במלחמת יום הכיפורים היו חילות משלוח שנשלחו על ידי מדינות ערב ואחרות לעזרת צבא מצרים וצבא סוריה במלחמתם כנגד ישראל במהלך מלחמת יום הכיפורים. חילות המשלוח שהיו גדולים בהיקפם השתתפו בחלק מהקרבות או שנרתמו להגנת העורף המצרי והסורי ובכך איפשרו הפניית כוחות הצבא המקומיים למשימות לחזיתות. הכוחות שנשלחו הביאו להרעה ביחסי הכוחות לרעת ישראל ולשחיקת כוחות צה"ל שנאלצו לנהל קרבות מתמשכים כנגד כוחות רעננים. בסוריה מנעו חילות המשלוח ככל הנראה את התמוטטות צבא סוריה שהתקשה לבלום את השריון הישראלי בתנועתו לעבר דמשק.

רקע

במסגרת ההכנות של מצרים וסוריה למלחמת יום הכיפורים, קיימו מדינאים ואנשי צבא מצרים וסוריים סדרה של מפגשים עם עמיתיהם במדינות ידידותיות ובקשו מהם סיוע כאשר תפרוץ מלחמה בינן לבין ישראל. חלק גדול מהמדינות נעתרו לבקשת הסיוע והתחייבו להעמיד לרשות מצרים או סוריה חילות משלוח מסוגים שונים ובגדלים שונים. חלק מהמדינות אף התחייבו להשתתף בעלות הכספית של המלחמה העתידית בישראל.
בין המדינות שנאותו לשלוח כוחות צבאיים בעת מלחמה כנגד ישראל היו לוב, אלג'יריה, תוניסיה, מרוקו, סודאן, כווית ועוד.
משפרצה מלחמת יום הכיפורים פנו מצרים וסוריה לידידותיהן וביקשו לממש את הבטחותיהן לשליחת כוחות שיצטרפו למלחמה.

השפעת חילות המשלוח על המלחמה

ההשפעה של חילות המשלוח על הלחימה בחזית רמת הגולן הייתה משמעותית. חילות המשלוח הרעננים שהגיעו בכמויות גדולות מאד (מעל שלוש דיוויזיות) לאזור "המובלעת" (שהיה תא שטח קטן שנכבש ב-11 וב-12 באוקטובר ששהו בו אוגדות 210, ו-36 של צה"ל) הביאו לעצירה ביוזמה ההתקפית של כוחות צה"ל ולניהול קרבות מגננה מפני תקיפותיהם. לאחר שהוכנסו כוחות אלה לחזית הלחימה לא הצליח עוד צה"ל לכבוש שטחים משמעותים.
בחזית סיני לעומת זאת, הקימו חילות המשלוח קו הגנה עורפי ממערב לתעלה. כוחות אלה איפשרו לכוחות מצרים ששהו בקו ההגנה השני להתפנות ולנהל קרבות כנגד כוחות צה"ל שממערב לתעלה. בעיקר כוונו ההתקפות המצריות של הכוחות המתפנים לעבר ראש הגשר בדיראסוור.