google/wiki40b huggingface dataset:
דייהטסו

בישראל

בשנות השמונים הייתה דייהטסו אחת מיצרניות המכוניות היפניות היחידות שלא נכנעו לחרם הערבי ומכרו מכוניות נוסעים בישראל. יבוא דגמי דייהטסו ומכירתם בישראל החל בשנת 1982 עם דגם השרייד (סופרמיני) ודגם השרמנט (משפחתית מבוססת טויוטה קורולה דור קודם). השרייד הצליחה יפה במכירות, אך השרמנט התקשתה להתחרות בסובארו ליאונה הפופולרית, בין היתר בשל המבנה המיושן שהיה בעל הנעה אחורית. דייהטסו חזרה לשוק המכוניות המשפחתיות בשנת 1990 עם הצגה של האפלאוז. האפלאוז זכתה כאן להצלחה גדולה והייתה במשך כמה שנים לאחת מהמכוניות הנמכרות ביותר בישראל, עד להגעתן ארצה של מאזדה וטויוטה שהרחיקו אותה מהשוק.
בשנת 2006 זכתה דייהטסו לעדנה נוספת בארץ, כשהושק כאן הדור השני של הסיריון. הסיריון הייתה מכונית סופר-מיני קטנה שהתבססה בחלקה על מכלולים שהושאלו מטויוטה יאריס ובזכות תג מחיר אטרקטיבי למדי נמכרה בארץ במספרים גבוהים. לצידה זכה להצלחה גם הטריוס, שהיה למעשה הג'יפון העירוני הראשון שנמכר בארץ והקדים את זמנו בעשור שלם. בשלב מאוחר יותר הצטרפה אליהן גם המאטריה, אך זו זכתה להצלחה בינונית למדי.
בשנת 2012 הופסק ייצור מאטריה בעולם ובישראל הופסק יבואו כמה חודשים לאחר מכן. יצורו הופסק מפני שהיה ותיק וגם מראו המוזר השפיע על מכירותיו לרעה. בפברואר 2012 הפסיק היבוא של דייהטסו סיריון בשל אי עמידות בתקנים מחייבים וגם, לפי טענת טויוטה, בעלת-הבית של דייהטסו (ראו היסטוריית החברה), שהמכוניות אינן תחרותיות; ובמרץ 2012 הופסק גם יבוא דייהטסו טריוס מאותן סיבות, שהיה הדגם היחיד שנשאר בארץ וכך הסתיים יבוא דייהטסו בארץ.
נכון לשנת 2018 לא נמכרים בישראל דגמי דייהטסו חדשים.
נתנאל וייל

תולדות חייו ומשפחתו

נתנאל וייל נולד ב-1687 בשטילינְגֶן  לרבי נפתלי צבי וייל שהיה דור שביעי לרבי יעקב וייל (המהרי"ו). בשנת 1692 נהרג אביו, ובשנת 1697 הביאה אותו אמו מרים לפיורדא, משם נשלח בעגלה לפראג, לדודו, אחי אביו, ר' ליפמן מל"ש (=מליכטנשטאט, כיום הרוזנטין  שבצ'כיה), והוא גדל אותו כאב. שם למד בישיבתו של רבי אברהם ברוידא, ואף נישא לאחייניתו פייגלא. יחד עם מורו עבר לעיר מץ, כאשר זה נבחר לרב המקום, אולם אחר כך חזר לפראג והיה בה לראש ישיבה גדולה. ובין תע"ג לתע"ד נבחר רבו לאב"ד פרנקפורט ועבר יחד עם רבו לשם, ולמד בישיבתו שם עד שנת תע"ז כשנפטר רבו חזר לפראג, ושם התחיל יחד עם בנו הרב ידידיה טיאה וייל לכתוב חיבורו על הרא"ש שנקרא "קרבן נתנאל".
ב-1744 התרחש גירוש יהודי בוהמיה וב-1745 עבר לגרמניה והיה לרב בשוורצוואלד, ושם כתב חציו ורובו של הספר עם בנו הבחור ר' שמעון הירש, וב-1750 נתמנה לרבה של קארלסרוהה, שם סיים את פירושו על הרא"ש לסדרי מועד ונשים, יחד עם חתנו ר' נפתלי ליברליש מפראג. בפירושו הוא מפרש את דברי הרא"ש, מברר את גרסאותיו ומביא מקורות לדבריו. הוא נדפס לראשונה בשנת תקט"ו (1755) בשם "קרבן נתנאל" ומאז נדפס כמה פעמים. בש"ס וילנא הוא נדפס בצמוד לפירוש הרא"ש.
נפטר בל' בניסן תקכ"ט (7 במאי 1769) בעיר ראשטאט ונקבר בקארלסרוהה.
בנו הרב ידידיה טיאה וייל נתמנה לרב העיר במקומו. בנו האחר, שמעון הירש הדפיס את ספרו "נתיב חיים".
ארנוואנדש הראשון

אַרְנוּוַאנְדַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1400 - 1370 לפנה"ס, המלך השני של האימפריה החתית.
ארנוואנדש ירש את המלוכה כיוון שנישא לאשמו-ניכאל (Ašmu-nikal), בתו של המלך הקודם תודחליאש הראשון. הוא ירש מחמיו אימפריה מאוחדת וגדולה, אולם מיד עם עלותו לשלטון נאלץ להתמודד עם מספר התקוממויות ומהומות. כמו כן, שבטי הכשכש תקפו את הממלכה וכבשו מספר ערים. בתפילתו לאלים מופיעה רשימת ערים שנפלו לידי הכשכש, אולם המכה הקשה מכולן הייתה כיבוש ניריק (Nerik), אשר הייתה עיר פולחן חשובה ובה מקדשים חשובים לאלים. עובדה זו הקשתה על המלחמה בכשכש, כיוון שעל המלך היה להקריב קרבנות לאלים כדי שיסייעו, והוא לא היה יכול לעשות זאת כאשר המקדשים נמצאים בידי האויב. שרדה עד ימינו תפילה בה מפצירים המלך ארנוואנדש והמלכה אשמו-ניכאל באלים לזכור שרק החתים עבדו אותם תמיד כראוי, ולפיכך על המקדשים להיות על אדמת חת. באותה תפילה ממש מתוודה ארנוואנדש כי הוא כרת ברית עם חלק מהשבטים כדי לאפשר הקרבת קרבנות בניריק, אולם הוא מודה כי אינו בטוח שהכשכש אכן מקריבים את הקרבנות ולא לוקחים אותם לעצמם.
ארנוואנדש היה מלך זהיר מאוד, ולא מיהר לצאת למסעות מלחמה כנגד כל אויביו. כמו כן, הוא חשש מקשר נגדו והשביע בשלל שבועות את אציליו ושומריו. הוא הכין הדרכות רבות לפקידים שונים, שהמשיכו לשמש את האימפריה גם זמן רב אחרי מותו. במשך 25 שנות שלטונו, הספיקה האימפריה להיחלש מאוד. זהות יורשו שנויה במחלוקת. קרוב לוודאי שבנו ירש אתו, אולם בעוד חלק סוברים שבנו היה חתושיליש השני ונכדו היה תודחליאש השני, אחרים שוללים כליל את קיומו ההיסטורי של חתושיליש השני, וסוברים שתודחליאש היה בנו וירש אותו.
אבן זהר

חיבוריו החשובים

ספרו החשוב ביותר של אבן זהר, שנכתב לבקשת אבן רשד בשנת 1146, "כתאב אל-תיסיר" (كتاب التيسير في المداوات والتدبير - "ספר הסבר הדברים ברפואה ובתזונה"), תורגם ללטינית ולעברית, ספר זה היה במחזור הפרסום והקריאה בלטינית עד סוף המאה ה-16 (בדפוס ונציה). זהו ספר שתפיסותיו הרפואיות מודרניות מאוד בחלקן, מפני שהוא מתרכז בריפוי באמצעות תזונה נכונה.
מנופים

מנופים (באנגלית: Manofim) הוא אירוע אמנות עכשווית, המתקיים מדי שנה ומציין את פתיחת עונת התערוכות בירושלים. 
האירוע מתקיים במשך שמונה ימים, במהלכם ממופה ירושלים לשבעה מרחבי אמנות.  כל יום בשבוע, מוקדש למרחב אחר שבו מתקיימים במקביל עשרות אירועי אמנות, פתיחות תערוכות ואירועי תרבות. מנופים הוא פרי יוזמה עצמאית של אמנים היוצרים ומתגוררים בירושלים ומובל על ידי האמניות לי היא שולוב ורינת אדלשטיין.
שותפים למנופים למעלה מ-30 גלריות לאמנות עכשווית, מרכזי תרבות ומאות אמנים ויוצרים עצמאים. האירוע מתקיים מדי שנה הודות לרצון המשותף של כלל חללי התצוגה לאמנות עכשווית בירושלים, אמני העיר עצמה ומובילות הפרויקט. 
מאז יומו הראשון, מקיים מנופים תערוכות בחללי תצוגה אלטרנטיביים. החל משנת 2011 תערוכות אלה גדלו בהיקפן ומתמקדות בעיקר במזרח העיר. 
מנופים זוכה לתמיכתם של עיריית ירושלים, הקרן לירושלים, משרד התרבות והספורט, קרנות פרטיות בארץ ובחו"ל ותורמים פרטיים.

מבנה האירוע ואופיו

האירוע מתקיים במשך שמונה ימים, ערב פתיחה חגיגי ושבוע מנופים במהלכו ממופה ירושלים לשבעה מרחבי אמנות, 
בהם מתקיימים במקביל עשרות אירועי אמנות, פתיחות תערוכות ואירועי תרבות.

ערב הפתיחה

ערב הפתיחה של מנופים נבדל באופיו משאר הימים, שכן הוא אינו מתייחס למרחב ספציפי אלא מהווה את יריית הפתיחה 
ל-25 תערוכות הנפתחות במקביל בחללי תצוגה הפרוסים ברחבי העיר.

שבוע מנופים

כל יום משבוע מנופים מוקדש למרחב אחר בירושלים.
כל מרחב נבדל בצבע ובסימן ובאופי המשתנה על פי אופי השכונה בה הוא מתקיים. 
בכל מרחב פזורים מספר חללי תצוגה במרחק הליכה וכן פעולות אמנותיות שונות, המתקיימות בחללי התצוגה ומחוצה להם. 
פרויקט מנופים עוסק באמנות שקושרת עצמה למציאות שנמצאת סביבה ומכאן שהיא מחוברת לרבדים הרבים של האוכלוסייה המתגוררת בה,
והניגודים הרבים המתקיימים בתוכה. האמנות מתקיימת לא רק במרחבי תצוגה סטריליים ומוכרים אלא בשכונה, ברחוב ובבתים.

מנופים - אמנות בתנועה

הם קווי אוטובוס מיוחדים הנעים במחזוריות, בין המרחבים ומהווים מקום מפגש בין אמן יצירה וצופה.
אמנים שונים בוחנים בתוך האוטובוס את הקשרים המופלאים בינם לבין הצופה, בין הנוף מהחלון לרחוב הירושלמי ובין האמנות למקום בו היא נבראת וחיה.

גלריות שותפות

• סדנאות האמנים- גלריה ת (א)עשייה.
• קבוצת זיק -בית נקופה.
• בית האמנות – מבשרת ציון.
• הקוביה - גלריה לאמנות עכשווית.
• הגלריה לטבע באמנות ע"ש גייל רובין
• הגלריה הקטנה ע"ש שטרן בקמפוס הר הצופים.
• גלריה דוויק - משכנות שאננים.
• גלריה ארטספייס.
• בית טיכו.
• אוגנדה.
• גלריה ויז'ן נח פולברג.
• הגלריה של המחלקה לצילום – מכללת הדסה.
• פרויקט מוסללה.
• סדנת ההדפס ירושלים.
• הגלריה ע"ש מורל דרפלר.
• הגלריה החברתית.
• הגלריה החדשה במוסררה.
• בית האמנים בירושלים. 
• גלריה ברבור.
• אגריפס 12.
•גלריה אנטיאה.
•גלריה נורה.
• מוזיאון על התפר.
קרל באר

ביוגרפיה

באר נולד כמרתה באר בעיירה ארולזן, שבגרמניה לברנהרד ולינה באר. בלידתו לא הצליחה המיילדת לקבוע את מינו, ולאחר התייעצות עם רופאים החליטו הוריו לגדלו כילדה. בילדות הוא למד להסוות את הגוף השונה שלו מילדים אחרים, להתאים את ההתנהגות שלו למצופה ממנו ולשחק עם הבנות בכיתה. ואולם, כשבגר, והתקשה בשיעורי הסריגה, הוא נודה ממשחקי הבנות. כאדם אינטרסקס הזדהה באר לפעמים כגבר הטרוסקסואל ולפעמים כאישה לסבית. לפני הניתוח לשינוי מין חי באר כאישה לסבית שמזדהה כגבר ופעילה נגד סחר בנשים.
בעצתו של הסקסולוג הנודע ד"ר מגנוס הירשפלד, נותח באר בברלין בשנת 1906, והמשיך את חייו במגדר הגברי. החברים הוותיקים קיבלו אותו מחדש לחבורה והוא נטמע בחוג חברתי של יהודים אינטלקטואלים, שחלקם הכירו אותו עוד לפני הניתוח לשינוי המין. 
באוקטובר 1907 נישא לחנה ביילה היילפרן, לאחר שהתגרשה מבעלה; במרץ 1909 נפטרה אשתו בברלין מדלקת ריאות. זמן קצר לאחר מותה הוא התחתן עם אלזה מקס. בשנים 1908–1911 עבד כסוכן ביטוח. ב-1 בינואר 1911 הוא קיבל משרה של קונסול לחיי היהודיים בברלין, ובדצמבר 1920 התמנה לתפקיד ראש הלשכה בברלין של בני ברית. 
ב-19 באפריל 1937 פשט הגסטפו על משרדי בני ברית ועצר את באר, שהיה אז דמות מרכזית בחברה היהודית. לאחר שנחקר ועבר עינויים, הוא מכר בזול את דירתו ואת רכושו והיגר עם רעייתו לארץ ישראל, בשנת 1938. 
בארץ, עבד כסוכן ביטוח ומנהל חשבונות, והתגורר בבת ים. הוא שמר על חיים אלמוניים. הוא ניהל רומן עם מזכירתו גיטלה פיש, אשר עברה להתגורר עמו ועם אשתו וחיה עמם בשלישייה. ב-1947 נפטרה אלזה אשתו השנייה. שלוש שנים לאחר מכן הוא נישא, בשלישית, לפיש.
באר נפטר בשנת 1956 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, תחת השם קרל מאיר באֵר.

ספרו

בשנת 1907 פרסם באר אוטוביוגרפיה חצי-בדיונית, בשם - "חיי גבר כנערה" ("Aus eines Mannes Mädchenjahren"). היא זכתה להצלחה רבה ולשני עיבודי ראינוע. הוא חתם בשם העט N.O. Body ("א.פ. אחד"/"א.י.נ. גוף").
ג'יל סנט ג'ון

ביוגרפיה

ג'יל סנט ג'ון, יהודיה במוצאה, נולדה כג'יל ארלין אופנהיים (Jill Arlyn Oppenheim) בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתה של בטי לו אופנהיים.

היא למדה בתיכון בוורלי הילס.
הופעת הבכורה של סנט ג'ון בטלוויזיה הייתה בהפקת A Christmas Carol. בהיותה בת 11 היא הופיעה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה The George Burns and Gracie Allen Show ומספר תוכניות טלוויזיה נוספות, שהניעו את סרטי יוניברסל להחתים אותה על חוזה כשהיא הייתה בת 16. הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע הייתה בסרט Summer Love ‏ (1958)בכיכובו של ג'ון סקסון ו"ענוג הוא הלילה". היא המשיכה והופיעה ב- in The Remarkable Mr. Pennypacker (1959) Holiday for Lovers (1959), Who's Been Sleeping in My Bed? (1963), Who's Minding the Store?‏(1963) ו-Honeymoon Hotel‏ (1964).
סנט ג'ון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה בסרט Come Blow Your Horn‏ (1963). תפקידיה העיקריים בסרטים בשנות השישים וראשית שנות השבעים כוללים את: "ג'ניפר ג'ונס" The Lost World)‏ (1960), "ברברה טאטל" בסרטו של ג'רי לואיס Who's Minding the Store? ונערת בונד "טיפאני קייס, לצידו של שון קונרי בסרט ג'יימס בונד יהלומים לנצח משנת 1971. ב-1964 היא נתנה הופעת אורח עם לורן באקול ובעלה דאז של באקול ג'ייסון רובארדס הבן, בפרק "Take a Walk Through the Cemetery" בסדרת הדרמה Mr. Broadway. של ה-CBS של Craig Stevens. בשנים 1983–1984 היא הופיעה לצידו של דניס ויבר באופרת הסבון של ה-CBS קצרת הימים "אמרלד", שבה היא שיחקה את "דינה קינקייד", גיסתו של "תומאס מלורי" שחותרת תחתיו.
כדי להימלט מתדמית סמל הסקס שדבקה בה הופיעה ג'ונס בסרט משנת 1982 "ג'ונגל הנשים", שם היא גילמה את דמותה של וורדן פלטשר בדרמת בית סוהר.
סנט ג'ון המשיכה לשחק. תפקידיה בשנות התשעים והאלפיים היו בעיקרם בסיטקומים של טלוויזיה ובסרטי טלוויזיה. היא נתנה הופעת אורח בפרק, "The Yada Yada בסדרה סיינפלד, לצד בעלה. היא גילמה את "מארי אוקלי" בסרט The Trip משנת 2002.
סנט ג'ון עבדה בחמישה סרטים לצד בעלה רוברט וגנר: Banning, How I Spent My Summer Vacation, Something to Believe In, The Player וכן בסרט-Around the World in 80 Days עם פירס ברוסנן. היא גם הופיעה בפרק פיילוט של סדרת הטלוויזיה שלו "הארט ואשתו" כסילביה מקסוול.
היא מחברת הספר The Jill St. John Cookbook‏ (1987).

חייה האישיים

סנט ג'ון הייתה נשואה ארבע פעמים, אולם אין לה ילדים: בעלה הראשון היה ניל דרבין (23 במאי 1957 – 3 ביוני 1958), לו היא נישאה כשהייתה בת 16. הזוג התגרש.
לאנס רבנטלואו, יורש וולוורס (Lance Reventlow, Woolworth heir‏ היה בעלה השני (24 במרץ 1960 – 30 באוקטובר 1963). הזוג התגרש. ג'ק ג'ונס (Jack Jones)‏ בעלה השלישי (14 באוקטובר 1967 – 1969). הזוג התגרש. סנט ג'ון נישאה לבעלה הנוכחי רוברט וגנר, ב-26 במאי 1990 והם עדיין נשואים. בני הזוג נפגשו לראשונה כשסנט ג'ון הייתה בת 18 והם זוג מאז שנת 1982.
יש לסנט ג'ון שלוש בנות חורגות:
קייטי ואגנר (נולדה ב-1964, בתו הבכורה של וגנר מנישואיו למאריון מארשל (Marion Marshall)),
נטשה גרגסון (Natasha Gregson) (נולדה ב-1970, בתם של ריצ'רד גרגסון ונטלי ווד, אותה אימץ וגנר אחרי מותם של הוריה),
קורטני ואגנר (נולדה ב-1974, בתו היחידה של וגנר מווד).
בתה החורגת הבכורה, קייטי, הייתה אחת השושבינות בחתונתה לוגנר ב-1990. השושבינה הראשית הייתה אחותו של רוברט וגנר, מארי.
לאחר מותו של בעלה השני לאנס רבנטלואו, הקדישה סנט ג'ון את ספר הבישול שלה לזכרו. למרות גירושיה ונישואיו לאחר מכן, מתייחסת סנט ג'ון לרבנטלואו כ"בעלי המנוח" בראיונות.
באבא ג'ון

עלילת הסרט

העלילה מתמקדת בשלושה דורות למשפחה במושב חקלאי בדרום הארץ בו כל התושבים הם עולים מאיראן. למשפחה לול תרנגולי הודו אותו מנהל אב המשפחה יצחק (נביד נגהבאן - "הומלנד", "צלם אמריקאי" ו"חוק וסדר") הדורש מבנו בן ה-13, מוטי (אשר אברהמי), לקבל את העסק המשפחתי ולהמשיך בניהול הלול כפי שנדרש היה מיצחק לרשת את הלול מאביו.
מוטי מתעניין בתחום המכניקה של כלי רכב ואינו מתחבר לעבודות הלול המשפחתי, דבר הגורם לקונפליקט בקרב המשפחה אשר מתעצם במהלך ביקור של הדוד, דריוש (פריבורז דויד דיאן) אשר חי באמריקה לאחר שמרד באביו השמרן.
אם המשפחה הפסיבית (ויז אליוט ספאבי) מנסה לגשר על הפערים הנוצרים בין בני המשפחה. 

הקרנות בבתי קולנוע בארץ

על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 105,020 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
ריו טינטו

ריו טינטו (מספרדית: Rio Tinto; הנהר האדום) הוא נהר בדרום-מערב ספרד אשר נובע מהרי סיירה מונרה באנדלוסיה, ומשם זורם למפרץ קדיס באואלבה. הנהר שופע בברזל ומתכות אחרות אשר משווים לו צבע אדום-חום, ולאורכו אתרים אשר שימשו כבר מתקופות קדומות לכרית מתכות.

אודות

כבר בתקופות קדומות הנהר שימש להפקת זהב, כסף, נחושת ומינרלים אחרים. בשלושת אלפים לפני הספירה, היו אלה האיברים ואנשי טארטסוס אשר כרו בנהר. אחריהם באו הפיניקים והרומאים. לאחר הרומאים נזנחו אתרי הכריה. הם התגלו מחדש על ידי הספרדים בשנת 1556, נפתחו בשנת 1724 ונמכרו לבריטים בשנת 1871.
בשנת 1873 הוקמה חברת ריו טינטו כדי להפעיל את המכרות, והיא כיום אחת מחברות הכריה הגדולות בעולם. לאחר שיא בהפקת הזהב והכסף בשנת 1930 הצטמצמה הכריה בנהר, כשבשנת 1986 הופסקה כריית הנחושת ובשנת 1993 הופסקה כריית הזהב והכסף.
באמצע שנות ה-70 חפרה משלחת בראשותם של בנו רותנברג ואנטוניו בלנקו באזור המכרות של ריו טינטו. במקום, ששימש אז כאזור כריה גדול ופעיל, נמצאו שרידים ועדויות נרחבות לכרית כסף ולהתכתו בדרכים מתוחכמות מתקופת הברונזה התיכונה (האלף השני לפני הספירה) ואילך. ההיקף העצום של עפרות הכסף המעובדות הביא להיווצרותם של תילי סיגי כסף המתנשאים עד לגובה של 20 מטר ומעלה. בתוך אזור זה נחשפה שכבה עם ממצאים של קרמיקה המושפעת מקרמיקה פינקית וממצאים נוספים שנקבע כי יובאו למקום. יש הרואים בממצאים אלו כבעלי קשר ישיר למסופר בספר יחזקאל (פרק כ"ז, פסוק י"ב) אודות תרשיש והמסחר הפיניקי הנרחב במתכות במאות ה-6-8 לפני הספירה. לא נמצאו שינויים במטלורגיה הבסיסית לאורך תקופות הכריה וההתכה, אך נמצאו הבדלים בהיקפי וביעילות הכריה המצביעים על כך שבתקופה הפיניקית הפך מיזם הכריה וההתכה לבעל היקף נרחב וקיבל משמעות גאו-פוליטית נכבדה.
מי הנהר מתאפיינים בחומציות גבוהה (PH 1.7-2.5) ובריכוז גבוה של מתכות. הרכב המים הייחודי שבנהר הפך אותו לכר פורה להתפתחות של יצורי חיים אקסטרמופילים.
טכנופיליה

טכנופיליה, מונח שטבע ניל פוסטמן, מתאר חברה ותרבות המתמסרות בהתלהבות נטולת ביקורת לטכנולוגיה.
"טכנופולין: כניעתה של התרבות לטכנולוגיה", הוא ספרו של ניל פוסטמן שנכתב בשנת 1992, (באנגלית Technopoly: The Surrender of Culture to Technology). הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2003.
בטכנופיליה, הטכנולוגיה מגדירה מחדש את המוסדות החברתיים ואת מושגי היסוד של התרבות כמו: משפחה, עבודה, חינוך, דת, פוליטיקה, היסטוריה, שפה, אמנות, אמת, תבונה, פרטיות. הטכנופיליה כמערכת בקרה על הפצת המידע, משתיקה צורות מחשבה ודרכי חיים חלופיות שאינן מרובות טכנולוגיה.
הטכנופיל הוא הדרגה הבאה אחרי הטכנוקרט. הטכנוקרט הוא אדם בעל מיומנויות רבות שיש להן ביקוש בשוק. החברה בה חי הטכנוקרט היא הטכנוקרטיה. הטכנוקרטיה כחברה שאפה לפיתוחים טכנולוגיים וגילויים מדעיים רבים ככל שניתן והיא מזוהה עם התקופה של המהפכה התעשייתית ועד למחצית השנייה של המאה העשרים.
ניל פוסטמן כתב בעיקר על ארצות הברית אבל דבריו תקפים לגבי החברה המערבית ככלל. אנשים רבים היום הם טכנופולים הרואים בטכנולוגיה ובעיקר במחשבים ובאמצעי התקשורת החדשים את המניע העיקרי שלנו בהווה. הטכנופיליה, בלשונו של פוסטמן, היא היום מערכת הבקרה על הפצת המידע בחברתנו הפוסט מודרנית. פוסטמן מעלה את הצורך באימוץ גישה ביקורתית למה שקורה סביבנו בכלל וכלפי הטכנולוגיה בפרט. אנשים רבים בימינו מקבלים את הטכנולוגיה בזרועות פתוחות ללא ערעור מעוניינים לאמץ אותה ואת היתרונות שהיא מציעה בכלל ואת טכנולוגיית המידע בפרט, אותה טכנולוגיה שנראית כסיפור ההצלחה הגדול ביותר של החברה המערבית. לדוגמה, הסכסוך הישראלי ערבי לא יפתר על ידי תוספת מידע. פוסטמן מבקר גם טכנולוגיות תקשורת קודמות כמו השפה, הכתב והדפוס.
הבחירה בטכנולוגיה היא בחירה בערכים שהטכנולוגיה מייצגת, ומכאן הוויכוח החריף בין קבוצות האינטרסים השונות התומכות כל אחת בטכנולוגיה אחרת. כל קבוצה מנסה להשליט את הטכנולוגיה שלה ולמנוע מהטכנולוגיות האחרות להתרחב. לעיתים הסיבות הן כלכליות, לעיתים הן לאומיות, ולעיתים הן מקריות לחלוטין. לדינמיקה זו של תחרות והתמקחות קורא יובל דרור הפוליטיקה של הטכנולוגיה.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן

ביוגרפיה

ז'אן-פייר קלארי נולד בטירת פלוריאן שבמחוז באר (כיום בחבל לנגדוק-רוסיון בדרום צרפת) כנצר למשפחת אצולה שלאנשיה הייתה קריירה צבאית. אמו, שהייתה ממוצא ספרדי, מתה בילדותו והוא גדל בטירת פלוריאן. היות שדודו, המרקיז מפלוריאן, היה נשוי לאחייניתו של וולטר, הוא הוצג בפני סופר מפורסם זה בהיותו בן עשר שנים בלבד. ב- 1768 החל לשרת כנער אציל בחצרו של דוכס פנטייוור מברטאן. כעבור שנים מספר נכנס לבית הספר לארטילריה בבאפון (כיום בחבל נור-פה דה קאלה), ושירת זמן מה כקצין בגדוד פרשים, אך חיי הצבא לא התאימו לו. הוא ביקש וקיבל הסדר שלפיו שמר על דרגתו הצבאית והתגורר בפריז, באוטל דה טולוז ברובע הראשון של העיר, ששימש כמשכנו של דוכס פנטייוור. שם הקדיש את כל זמנו לשירה בחסותו ובתמיכתו של הדוכס.
ב-1788 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, אחרי שהוענקו לו פרסים מטעמה בעבור שתיים מיצירותיו: "וולטר והצמית מהרי יורה" (1782) - דיאלוג בחרוזים שאותו כינתה האקדמיה "ביטול העבדות בנחלותיו של מלך צרפת" - ושיר התהילה "רות" (1784).
עם פרוץ המהפכה הצרפתית עזב את פריז ועבר להתגורר בעיר סוֹ (Sceaux) שמדרום לה, אך ב-1794 נעצר והושם בכלא. הוא הופיע בפני הוועדה לביטחון הציבור, ובזכות האיגרת החינוכית "נומה פומפיליוס" שפרסם שמונה שנים לפני כן, שוחרר ממעצרו ב-27 ביולי של אותה שנה. אולם פחות מחודשיים אחרי כן מת, כנראה כתוצאה של תנאי המעצר הקשים שערערו את בריאותו.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן נקבר בעיר סוֹ. באמצע המאה התשע עשרה הפך קברו למקום עליה לרגל של אנשי אגודת "פליבריז'", החברה להגנה על הספרות האוקסיטנית מייסודו של פרדריק מיסטרל.

יצירותיו

ב-1782 פרסם שני מחזות: "התאומים מברגמו" ו"המשפחה הטובה", וב-1783 - סיפור רומנטי בשם "גלאטאה", חיקוי של סיפור באותו שם מאת מיגל דה סרוואנטס. ב-1786 הופיע "נומה פומפיליוס" - חיקוי של "טלמאכוס" מאת פרנסואה פנלון. ב-1788 פרסם את "אסטל" - אידיליה רומנטית. סיפור רומנטי נוסף בשם "גונזאלז מקורדובה" הופיע ב-1791 עם הקדמה שכללה מחקר היסטורי של המורים. אחרי מותו הופיעו "נעוריו של פלוריאן, או זיכרונותיו של ספרדי צעיר" (1807), ותרגום חופשי של "דון קישוט" (1809), שאף כי לא ייצג נכונה את המקור, זכה להצלחה בציבור.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן נודע בעיקר בשל משליו שנחשבו לטובים ביותר אחרי אלה של ז'אן דה לה פונטן. מבקר הספרות ז'אן ז'וזף דסו (1769–1824) כתב: "כל אלה שכתבו משלים מאז לה פונטן נראים כמי שבנו בקתות דלות לצד המודל המקורי המתנשא עד לשמים. אך בקתתו של פלוריאן מצטיינת ביציבות ובנועם יותר מאלה של האחרים, ועולה על בקתותיהם בדרגות מספר." 110 משלים פורסמו במשך ימי חייו ו-11 נוספים אחרי מותו. הוצאה שכללה את כל משליו הופיעה ב-1802. מוסר ההשכל של חלק ממשליו שגור גם כיום: "כדי להיות מאושרים, הבה נחיה מוסתרים." (משל הצרצר), "צוחק מי שצוחק אחרון." (משל שני האיכרים והענן). בין משליו המפורסמים: "העיוור והפיסח", "הקוף ופנס הקסמים" ו"הקופים והנמר".
גלי הדנובה

גלי הדנובה (ברומנית: Valurile Dunării) הוא ואלס, שחובר על ידי המלחין הרומני יוסיף איוונוביץ' ב-1880, בלוגוז' והוקדש לנערה היהודיה המקומית בת ה-14, שרה פריד (Sara Fried).
יוסיף איוונוביץ' היה נגן קלרינט, מנצח תזמורות צבאיות ומלחין יליד טימישוארה, שחי רוב חייו בגאלאץ ובבוקרשט. בהיותו בלוגוז' ראה את שרה פריד וקיבל ממנה השראה ובחוזרו ללוגוז' ב-1880 מסר לה את תווי המנגינה יחד עם הקדשה בה נכתב בגרמנית:
Donauwellen Walzer, von I. Ivanovics fur Fraulein Sara, gewimdet und geschrieben fur Fraulein Sara”Donauwellen Walzer. Ivanovics, gewimdet und geschrieben fur Fraulein Sara Fried”
ההקדשה שמורה בגנזך הקהילה היהודית של לוגוז'. מאוחר יותר, בגרסה המודפסת של המנגינה, בבוקרשט, ההקדשה שונתה לטובת "אמה גבאואר", ארוסתו של המוציא לאור, קונסטנטין גבאואר. ב-1886, המלחין הצרפתי אמיל ולדטויפל הכין עיבוד תזמורתי חדש עבור המנגינה, עיבוד שהוצג כעבור שלוש שנים בתערוכה העולמית של פריז (1889) וזכה במקום הראשון מבין 116 המנגינות שהשתתפו בתחרות ובכך נבחרה למנגינת התערוכה העולמית. לאחר זכייה זו התפרסמה המנגינה באירופה והגיעה גם לארצות הברית ב-1896 ושוב ב-1903.

ההתפתחות בארצות הברית

ב-1931, בסרט Dishonored, מרלן דיטריך ניגנה בפסנתר את המנגינה של גלי הדנובה. ב-1946, בסרט The Jolson Story נעשה שוב שימוש במנגינה, הפעם עם מילים אנגליות, שלא קשורות לטקסט המקורי, ותחת השם Anniversary Song. בגרסה הזאת המילים מספרות על זוג הנזכר בנוסטלגיה על ליל חתונתם:
Oh, how we danced on the night we were wed
We vowed our true love, though a word wasn’t said
The world was in bloom, there were stars in the skies
Except for the few that were there in your eyes
את המילים לגרסה זו כתבו אל ג'ולסון ו-Saul Chaplin (Kaplan). הגרסה הזו זכתה לפופולריות רבה, בפברואר 1947 נכנסה לרשימת בילבורד הוט 100 ונשארה בה 14 שבועות, תוך הגעה למקום השני. זמרים נודעים רבים ובעלי תזמורות אימצו את המנגינה והופיעו איתה, כך גאי לומברדו, דינה שור, גלן מילר ותזמורתו, פול וסטון, ארטי שו ותזמורתו, ג'אנגו ריינהארדט, בינג קרוסבי, רוזמרי קלוני, איווה קסידי, פרנק סינטרה, אנדי ויליאמס ועוד. בסרטים Mayerling, Falling in love again, Avalon, Payback ו-Father and daughter נעשה שימוש במנגינה וכך גם בפרקים מתוך סדרות טלוויזיה ידועות. לא נס ליחה של המנגינה גם כעבור עשורים וטום ג'ונס הכליל אותה באחד מאלבומיו.
תעשו לי מקום

רקע

הסינגל הראשון מהאלבום, "כלבויניקית", פורסם בעמוד היוטיוב הרשמי של איזי ב-3 באפריל 2011. הסינגל גרף הצלחה גדולה בקרב בני הנוער ופרץ לאיזי את הדרך למיינסטרים. הסינגל הוא שיר אהבה לחברתו דאז שירה גבריאלוב. לסינגל נעשה רמיקס רשמי על ידי צמד הדי-ג'יים שוהם וגבריאל, אשר שוחרר ב-6 במאי 2011. ב-9 באוגוסט 2011 איזי הוציא לאור את הסינגל השני מהאלבום, "כולי בהיי". ב-22 בספטמבר 2011 יצא לאור הקליפ של השיר.
לאחר הוצאת הסינגל השני איזי הוציא לאור את השירים: "מה שעושה לך טוב", "כמו כישוף" (אשר שוחרר כקליפ), "כשהעולם יעצור" (שבו הוא מארח את שירה גבריאלוב), "חיים רק פעם אחת" (הופק על ידי הדי ג'יי דין כהן) ו"לא נורמלי" (שבו התארחו והפיקו הצמד עידו בי וצוקי). ב-12 בדצמבר 2012 איזי הוציא לאור את שאר שירי האלבום לעמוד היוטיוב שלו. ב-17 בינואר האלבום החל להימכר בחנויות השונות.
ב-21 וב-22 בינואר 2013 איזי ערך שני מופעי השקה לאלבום הבכורה שלו ברידינג 3 בתל אביב. במופעים התארחו האומנים: קאשי, נצ'י נצ', דין כהן, קטלין רייטר, שירה גבריאלוב ואליעד נחום. לאחר הופעות ההשקה ברידינג 3, איזי ערך גם הופעות השקה בהיכל התרבות בבאר שבע ובמועדון הביט שבחיפה.
מייקל פלטלי

ביוגרפיה

פלטלי נולד בשיקגו להורים ילידי אירלנד. בגיל 11 החל להשתתף בשיעורי מחול, ובשנת 1969 היה הלא-אירופאי הראשון שזכה באליפות העולם לריקוד אירי. בגיל 17 זכה גם באליפות "כפפות הזהב" למתאגרפים חובבים בשיקגו. במקביל למד לנגן בחליל ואף זכה בתחרויות בתחום זה. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים פתח בית ספר לריקוד. בין 1978-1979 נטל חלק במסע הופעות של Green Fields of America, אנסמבל ששם לו למטרה לקדם את המוזיקה האירית ברחבי ארצות הברית. בשנות השמונים השתתף במסע ההופעות של הצ'יפטנז, להקה זוכת גראמי הידועה אף היא בביצוע מוזיקה אירית מסורתית.
פלטלי יצר ביחד עם ג'ין באטלר את הכוריאוגרפיה המקורית למופע "ריברדאנס", אשר הוצג בהפסקה שבין השירים להצבעה בתחרות האירוויזיון ב-30 באפריל 1994 וזכה להצלחה מרובה. פלטלי ובאטלר כיכבו לאחר מכן במופע באורך מלא באותו שם אשר התבסס על פיתוח של המופע המקורי שנמשך שבע דקות. בהמשך עזב פלטלי את ההפקה בשל חילוקי דעות מקצועיים ויצר מופע משלו - "לורד אוף דה דאנס". ב"ריברדאנס" תפס את מקומו הרקדן קולין דאן.
בשנת 1998 יצר פלטלי מופע ריקוד בשם "פיט אוף פליימז". בהמשך הפיק מופע בעל אותו שם, שמחצית מהקטעים בו הוחלפו, ועמו יצא לסיבוב הופעות בארצות הברית בין 2001-2000. לאחר הפוגה בת כמה שנים יצר את המופע "סלטיק טייגר", אשר עלה על הבמות ביולי 2005. המופע עוסק בהיסטוריה של העם האירי ובהגירה האירית לארצות הברית, ומשלב מספר סגנונות מחול. במופע גם כמה מרכיבים שאפיינו את מופעיו הקודמים, כגון נגינת סולו של פלטלי בחליל, ושורת רקדנים בקטע הסיום.
במרץ 2006 הוציא פלטלי ספר אוטוביוגרפי שכותרתו Lord of the Dance: My Story. ‏ בעונה השביעית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" בגרסתה האמריקאית (2008) החליף באופן חד-פעמי את אחד השופטים. בהמשך אותה שנה הופיע בתוכנית פעם נוספת עם להקת רקדנים, ובשנת 2009 הופיע שוב בתוכנית בקטע סולו מתוך "סלטיק טייגר". בשנת 2009 הנחה פלטלי את תוכנית הריאליטי Superstars of Dance של רשת הטלוויזיה NBC.
פלטלי היה נשוי למאפרת הפולנייה ביאטה ז'יאבה בין 1997-1986, והודה כי לאחר תום הנישואין נקלע לדיכאון והתמכר לטיפה המרה. לאחר מכן היה מאורס לליסה מרפי, אולם השניים נפרדו. ב-2006 נשא את הרקדנית ניאם אובריאן, ולשניים נולד בן ב-2007.