שירי חג ומועד ונופל

שמו של האלבום

שם האלבום הוא משחק מילים פרודי על הביטוי הרווח "שירי חג ומועד", תוך שינוי משמעותן של המילים "חג" ו"מועד". בניגוד לכוונתו המקורית של הביטוי, המתייחס לשירים המוקדשים לחגים ומועדים בלוח השנה, כאן המשמעות היא חג במובן "נע במעגלים", מועד במובן "מאבד את יציבותו" – ולכן גם נופל. אופן כתיבת שם האלבום מחזק את המסר (ראו תמונה).
שמות שני אלבומיו הבאים של אריאל, "...וגלוי עיניים" (1984) ו"ירוקות" (1988), יוצרים יחד את המשפט "שירי חג ומועד ונופל וגלוי עיניים ירוקות" . המשפט הנ"ל פורסם לראשונה בחוברת שצורפה לאלבום האוסף של אריאל, "מבחר".

רקע

בשנים שלאחר יציאתו של המיני-אלבום "ירושלים של ברזל" עסק מאיר אריאל בעיקר בכתיבת תמלילים. בין השירים שכתב אז נמנים "אגדת דשא" (בביצועו של דודו אלהרר), "מכופף הבננות" (אריק איינשטיין), "בואי לרקוד" (שלום חנוך), וכן "הולך בטל" ו"סוף עונת התפוזים" (תמוז). בסוף שנות השישים נסע אריאל לארצות הברית על מנת ללמוד קולנוע, ושם נשבה בקסמו של הפולק רוק האמריקאי. עם שובו ארצה ניסה לפתח קריירת זמר מקצועית. גישתו המוזיקלית התבססה על פיתוח ועדכון של המוזיקה העממית הישראלית, על ידי שילוב בינה לבין סגנונות הרוק והבלוז. את ההשראה לניסיון זה קיבל ממתיחת גבולותיו של ז'אנר הקאנטרי על ידי חלוצי רוק אמריקאים ובראשם בוב דילן. מאוחר כינה אריאל את עצמו "בוב דילן הצ'כי", ואת הסגנון שיצר "רצף כלשהו בנוסח בלוז מעורב זעירא". את יציאת אלבומו הראשון קידם אריאל בסיבוב הופעות, בו הופיע לבדו במועדונים קטנים בתל אביב וביפו ("הסמטה"), בקיבוצים ובמסגרת צבאית, כאשר הוא מלווה עצמו בגיטרה. באותה התקופה עדיין לא היה מקצוע הזמרה משלח ידו העיקרי, והוא עבד כמזכיר המשק של קיבוץ משמרות. בסוף רשימת הקרדיטים שצורפה לאלבום הוספה ההערה ההומוריסטית "מאיר אריאל – באדיבותו של סניף הפועל, משמרות", על משקל הקרדיטים הניתנים בסופן של רשימות כאלה לחברות תקליטים.
בראיון עם יואב קוטנר לקראת יציאתו של האלבום "רישומי פחם" סיפר אריאל על הקריירה שלו, וגם על האלבום:
...שאני לאט. לאט. מעט ולאט. ועם זה אני כבר שלם מזמן. כי בסך הכול התחלתי איפה שרבים חושבים כבר ברצינות על פרישה. אני יצאתי עם "שירי חג ומועד ונופל" בהיותי בגיל שלושים ושמונה, תשע. זה איפה שאנשים חושבים 'אולי הגיע הזמן לעזוב את המוזיקה ולעבור לעסקים'. והנה אמרתי 'היות שכך, אז אני כבר לא רודף אחרי אף אחד, ולא מתאמץ להשיג אף אחד, ואני לכל היותר מתאמץ להשתדל להיות יותר טוב מעצמי באיזה נימה, מתקליט לתקליט. כי אותי אני יכול להשיג. וכל מי שעובר על פניי בדהרה, שיהיה לו לבריאות ושיצליח, שיהיה לו רק טוב, הוא ממש לא מפריע לי'.
— מאיר אריאל, שבועות 1995, גלי צה"ל
ביצירתו של האלבום השתתפו מוזיקאים ידועים כגון גרי אקשטיין, שלום חנוך ודייוויד ברוזה (גיטרות), מיקי שביב (בס) ויהודית רביץ ונורית גלרון (קולות רקע).

משמעויות בשירים

"שירי חג ומועד ונופל" חידש את המוניטין של אריאל ככותב שירים ייחודי, המעניק תשומת לב רבה למילה הכתובה. חלק משירי האלבום מתנהלים במבנה של תסריט מחיי היום-יום המכיל מספר רבדים. השירים זכו לפרשנויות רבות, ואריאל עצמו העניק גם הוא פרשנויות לחלק משיריו. 
השיר "ארול", המתאר קיבוצניק חובב "העשב המתוק" הנוהג לשבת על עץ האקליפטוס, תואר כמכיל רובד נסתר שנושאו נטיות אובדניות. ייתכן שהדבר נרמז בתמונת העטיפה בה מצולם אריאל עצמו כשהוא שכוב על ענף אקליפטוס, כאשר האותיות היוצרות את שם האלבום מודפסות כשהן מסובבות בזוויות הולכות וגדלות, ומעוררות תחושה של חוסר יציבות, וכן בשם האלבום עצמו. הרמז הדק יותר מרוכז במשפט הראשון בשיר המנוסח בגוף ראשון, המופיע לקראת סיומו של השיר, שלכאורה מצביע על כך שהאחראי למותו של ארול הוא אריאל עצמו, האדם שהגה את הדמות מלכתחילה. השיר הראשון באלבום, "שיר כאב", שגם יצא לרדיו כסינגל הראשון ומושר בגוף ראשון, מספר את סיפורם של גבר יהודי וגבר ערבי המתחרים על אותה האישה, מנקודת מבטו של היהודי. השיר ברובו עוסק בסיפור הנ"ל, אך הוא נפתח ומסתיים באמירה כללית וארס פואטית:
שיר כאב, עובר ושב

איזה מזל אני שר עכשיו

שיר כאב כל פעם חוזר

אז אני שר עכשיו – אולי זה עוזר
את שתי השורות הראשונות מהבית הנ"ל, "שיר כאב, עובר ושב, איזה מזל אני שר עכשיו", תיאר שלום חנוך כמשפט שהכי זכור לו ממאיר אריאל.
דמויות הגברים בשיר תוארו כסינקדוכה לבני הלאומים היהודי והערבי בישראל, שבעזרתה מתאר אריאל מאבקם של היהודים והפלסטינים על הבעלות על ארץ ישראל. סיומו של הוויכוח בין השניים, המתואר בשורות "אמרתי לו ביידיש: 'היא שופטת בינינו', בתוך בועת שתיקתה שוב נתקלות עינינו", תואר כנקודת מבט חסרת תקווה של אריאל על הסכסוך, כאשר הנתק וחוסר היכולת לתקשר השוררים בין העמים מבוססים על רגשות עמוקים מדי ולמעשה בלתי ניתנים לגישור.
תגובתו של הערבי שקדמה לשורה זו היא אחת מהמצוטטות ביותר של אריאל:
בסוף כל משפט שאתם אומרים בעברית יושב ערבי עם נרגילה, אפילו אם זה מתחיל בסיביר או בהוליווד עם הבה נגילה
— "שיר כאב"
השורה תוארה כהקבלה לטענה של העם הפלסטיני לפיה כל קיומה של הציונות (המשולה בשיר, לפי פרשנות זו, למשיכה לאישה) מבוסס על חורבנו של הרעיון הפלסטיני. הזמר יזהר אשדות, שבזמן יציאתו של השיר היה עורך צעיר בגלי צה"ל ולימים ביצע את שירו האחרון של אריאל, "למה לא", ציין כי שורה זו מלווה אותו מאז היום בו שמע אותה לראשונה.
השיר "טרמינל לומינלט", הקצבי ביותר באלבום, מתאר לפרטים ובגוף ראשון, ביקור בשדה תעופה למטרה רפואית. יש המפרשים אותו כתיאור מפורט של אקט מיני או של פחד מפני השיגעון. ההקבלה למעשה המשגל שואבת משורות כמו "אני נכנס לאט עם הרבה טקס בישבן וכל האינטרקונטיננטליה מדגדגת לי כאן וכאן", שורת הפזמון "טרמינל ז'טם איי לאב יו טרמינל, בלה מיה" שמזכירה שירי אהבה, ושורות הסיום "משתחררת לי ההתכווצות, פתאום את שמי הערב מדליקה התפוצצות, בשדה למטה מתחילה התרוצצות" העשויות להתפרש כתיאור של אורגזמה.
על ההקבלה לפחד מאיבוד השפיות רמז אריאל עצמו, בסיפור שנהג לספר לפני ביצוע השיר בהופעותיו בשם "סיפור הדשא של השכן", שכלל תיאור ביקורו של אדם ששגרת החיים בקיבוץ העבירה אותו על דעתו בבית הרגעה. מילות הפתיחה של השיר, "עת השתחררתי, הרופאים המליצו לי על ביקור חודשי בנמל התעופה" מיוחסות לשחרורו של המספר מבית חולים נפשי בו היה מאושפז, ויתר השיר לחששו מהשתלטות נוספת של הטירוף עליו. לטרמינל מיוחסת משמעות של המקום אליו מגיע הגיבור כדי להתנתק מן המציאות באופן מבוקר (טרמינל כשער היציאה מן המציאות המקומית), על מנת שלא להתנתק ממנה באופן סופי ("טרמינל" באנגלית). שם השיר עצמו "טרמינל לומינלט", על פי פרשנות זו, מהווה ביצוע כושל מכוון של אנגרמה, אולי כסימול ניסיון מעבר כושל אל השתקפות מקבילה של המציאות המסתיים בשיגעון. "לומינלט" הוא נר שהחדירו אל פי הטבעת של תינוקות על מנת להרגיעם ופורש כתיאור של תרופת הרגעה קיצונית. השיר מסתיים באחד ממשחקי המילים המפורסמים ביותר של אריאל, שאף הוא מכוון לכאורה למחלת נפש ("עין שטופה"):
עכשיו... כבר יותר קל... הלחץ על העין השטופה השלופה הקלופה הצלופה הדלופה הפרופה הטרופה השרופה הצרופה הגלופה. הנה כי כן, עצמי אומר לי, הייתה לנו תרופה.
— "טרמינל לומינלט"
השיר "חבית הדגים" קרוי על שם הכינוי שניתן למגדלי שמירה של יישובי ספר, שהכילו מקום צר מאוד שהספיק בדרך כלל לשומר אחד בלבד. השיר פורש את הגיגיו של אדם המוצב לבדו בעמדת שמירה ומתרכז במאמצים למציאת "משפט מפתח". הוא התפרש כשיר ארס פואטי שמתאר הקבלה בין הניסיון לכתוב שיר לניסיון ליצור קשר מיני עם אישה ("אוהבת את זה מזדמן", "טוב שאפשר את כל זה בכל זאת לגמור באשה").

ביקורות

"שירי חג ומועד ונופל" מתואר לרוב כאלבומו הטוב והחשוב ביותר של אריאל. הוא מתואר בדרך כלל כחסר תקדים בשתי נקודות עיקריות: בשימוש העשיר שלו בשפה העברית, ובעיסוקו בנושאים מעוררי מחלוקת. "שיר כאב" תואר כאחד מהשירים הפוליטיים העבריים האמיצים, הבוטים ואף הפסימיים ביותר, כזה המנסה להציג את עומק חומרת הסכסוך הישראלי-ערבי לאשורו, לעומת שירים אחרים העוסקים בדמות הערבי הישראלי כבדרך אגב בלבד ונחשבים לפסיביים יותר בגישתם. "מזכרת למאוננים" הוזכר כדוגמה למקוריותו וייחודו של אריאל ככותב (יחד עם "מכופף הבננות" המוקדם יותר). שם השיר הפך עם השנים להיות ביטוי לתיאור מצגת כלשהי בעלת אופי אירוטי ומפתה (כמו עלוני פרסומת של חברות בגדי-ים).
האלבום דורג במקום ה-15 ברשימת 100 האלבומים הישראלים הטובים בכל הזמנים של ידיעות אחרונות ב-2005.

גרסאות כיסוי לשירי האלבום

במסגרת אלבומי ההופעה שהוקלטו לאחר פטירתו של אריאל, ביצעו האחים אריאל גירסת כיסוי של "חבית הדגים", אודי אריאל ביצע את "ד"ר התחכמות" ואת "שיר כאב", להקת שבע, יובל בנאי וברי סחרוף את "טרמינל לומינלט" ועמיר לב ושלום חנוך את "שיר כאב". אלבום ההופעה "דלתות נפתחות מעצמן" כולל גירסת הופעה רוקיסטית של "טרמינל לומינלט". אחינועם ניני ביצעה אף היא את השיר.