אתיופיה הכבושה

מקום בשמש: תוכנית ההגירה

התוכנית האיטלקית שנקראה "מקום בשמש" החלה לפעול. תוכנית גדולה זו של מוסוליני כללה בינוי רב באתיופיה למען אוכלוסייה איטלקית עתידית, השאיפה של מוסוליני הייתה ליישב כעשרה מיליון איטלקים באתיופיה משום שבאיטליה ישנה 'אוכלוסיית עודף'. תוכניות התנחלות היו בעיקר במרכז אתיופיה ומערבה, אך תוכניות אלו הוכיחו כישלון עגום. השירותים הסוציאלים ושרותי הרווחה כוונו בעיקר לאוכלוסייה האיטלקית. מספר בתי חולים חדשים נבנו, בעיקר לאירופים. איטליה שהצטרכה להצדיק את הפלישה שלה לאתיופיה לעולם החלה בתוכניות גדולות של פיתוח. היה קושי עצום בתוכניות בגלל המאבקים מול הפטריוטים האתיופים, אך מוסוליני היה מוכן להשקיע אמצעים חדשים ורבים שיצדיקו את הפלישה לאתיופיה. התחלת הפיתוח הייתה בתשתיות כגון כבישים ורכבות. ב-1936 כ-60,000 פועלים איטלקיים עבדו בפיתוח התשתיות והדרכים, וב-1939 מספרם פחת ל-12,000 פועלים איטלקים עם עוד כ-52,000 בני המקום. רשת הדרכים הקדם מלחמתית האתיופית הייתה בעיקר באזור אדיס אבבה, האיטלקים הרחיבו את הרשת לנמלי הים שבשליטתם - מאסאווה, אסאב ומוגדישו.

הפטריוטים: ההתנגדות המוקדמת

חרף ההתמוטטות הצבאית של אתיופיה ב-1935 התנגדות פטריוטית המשיכה במהלך תקופת הכיבוש. פטריוטים אתיופים רבים המשיכו את המאבק כנגד האיטלקים. הראשון היה ליג' היילה מארים מאמו מהעיר דברה ברהן. היילה החל להילחם כנגד האיטלקים יום לפני שהגיעו לאדיס אבבה ב-4 במאי 1936 הפעולה הזו נתנה לו את הכינוי ארבגנה הראשון. בניסיון למעוך את ההתנגדות הזאת רודולפו גרציאני, שזה עתה מונה למושל הכללי של מזרח אפריקה האיטלקית הסכים עם מוסוליני שכל מתנגד יוצא להורג מידית ללא שום היסוס. האתיופים שלא נרתעו מהצו המשיכו להילחם ובחורף 1936 כמה פטריוטים אתיופים הכינו תוכנית לשחרור אדיס אבבה. ב-28 ביולי אותה שנה, תחת הדאג'זמץ אבררה קאסה, תקפו את אזור שאווה מצפון-מערב אך נהרגו על ידי מטוסים שירו מהאוויר. חודש לאחר מכן, ב-26 באוגוסט, אחד מהגנרלים הבולטים של מנליק השני הדאג'זמץ באלצ'ה סאפו, שיגר התקפה על האיטלקים מדרום-מערב שאווה אך גם כוחותיו הובסו בגלל השליטה האווירית האיטלקית בשמי אתיופיה. חודש לאחר המתקפה האתיופים המשיכו להפגין התנגדות באזורים כגון סינג, שאווה, לסתה, צ'ארכהאר, יארגאלאם ועוד.

הניסיון לחיסול גרציאני: התגובה

ניסיון חיסולו של גרציאני על ידי שני אריתראים, אברה דאבוץ' ומוגס אסגדום, ב-19 בפברואר 1937, פתח תקופה חדשה במאבק והאיטלקים הגיבו באלימות שהגיעה לממדים של טבח - במשך שלושה ימים רצופים, 19 - 21 בפברואר, האיטלקים טבחו באלפי אתיופים בבירה אדיס אבבה. שלושה חודשים לאחר מכן, ב-20 במאי, גרציאני הורה לטבוח בנזירי מנזר דברה ליבאנוס. 297 נזירים נטבחו על ידי האיטלקים בנוסף ל-129 כמרים שנורו כמה ימים לאחר מכן. גרציאני שלח הודעה למוסוליני שכתב שבמנזר לא נשאר איש ושהוא מחץ את ההתנגדות.
למרות מעשי הטבח והרציחות האתיופים המשיכו להתנגד ובחורף 1937 בלסתה תחת הדאג'זמץ היילו קבדה, בגוג'אם תחת הדאג'זמץ מנגשה ובלאי זלקה ובשאווה תחת ראס אבבה ארגאי. בעקבות זאת מוסוליני הרשה לגרציאני להשתמש בכל האמצעים כולל בגז. גרציאני חיזק את שלטון הטרור, אך לא יכול למעוך את המרד בשאווה ובעקבות זאת נפתח משא ומתן עם מנהגי הפטריוטים ראס אבבה ארגאי. האיטלקים המשיכו שוב במסעי הרג אך האתיופים ידעו שהכל תלוי במלחמה המתרחשת באירופה, ולכן היו חייבים עזרה אירופאית. האתיופים היו חיבים להתאחד תחת שלושת המנהיגים השוואנים ליג' זאווד אספאוו, בלטה תקלה, וולדה הוואריט ושי-אלקה מספן סאלשי דרשו ממנהיגי הפטריוטים בגוג'אם להישמע להוראותיהם. גרציאני בתגובה המשיך להילחם בשוואנים בתקיפות יתרה.

הפטריוטים: החרפת ההתנגדות

תנועות המרד המשיכו בעיקר בשאווה, באגמדיר וגוג'אם, אך נראה כי הייתה תמיכה מכל חלקי אתיופיה. כמה מהלוחמים הברוטלים ביותר כללו עריקים אריתראים מהצבא הקולוניאלי האיטלקי. הייתה גם תנועות מחתרת פעילות באדיס אבבה ובכמה ערים אחרות, שכללו ביניהם את המחתרת של וואסט ארבאגנה שסיפקו תרופות ומידע על תנועות אויב, גם נשים אתיופיות רבות בלטו בתחום זה. המשך התנגדות האתיופית היה הסיבה העיקרית לפיטוריו של גרציאני ומינויו של אמדיאו די סאבויה דוכס ד'אוסטה חבר מבית המלוכה האיטלקי ב-26 בדצמבר 1937, בפגישתו עם מפקד הכוחות האיטלקים באתיופיה הוא שמע שחלקים גדולים משאווה ואמהרה פרצו במרד ובהתנגדות מסיבית גם בדרום-מערב אתיופיה. תנועות ההתנגדות לפולשים נתמכו על ידי הקיסר הגולה היילה סלאסי. בן נינו של מנליק השני ליג' יוהנס ייאסו היה בין מנהיגי הפטריוטים ששלט על ערים רבות באתיופיה וידעו שאין בידיהם של הפטריוטים לכבוש את אתיופיה כולה.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה האיטלקים נכשלו בלהביס את הפטריוטים, קונט כיאנו, בנו של מוסוליני שהיה גנרל בצבא איטליה באתיופיה, הצהיר ב-1 בינואר 1940 שמחוז אמהרה תחת שליטה מלאה של הפטריוטים ו-65 גדודים איטלקים הוכרחו לסגת. המצב היה כל כך חמור עד שאמדיאו ייעץ למוסוליני להימנע מהצטרפות למלחמה האירופאית שתביא לכיבוש אתיופיה על ידי בעלות הברית. במאי כל מזרח אפריקה האיטלקית הייתה תחת מרד. הפחד של הגנרלים האיטלקים מכניסה איטלקית למלחמה לצד גרמניה היה שצרפת ובריטניה יישלחו חיילים רבים לכיבוש אתיופיה ויתמכו באופן צבאי ולוגיסטי בפטריוטים האתיופים וכך יגרשו את הצבא האיטלקי מהאזור.