google/wiki40b huggingface dataset:
חי / בית חם

רקע

בשנת 1983, הוציאה עפרה חזה את אלבומה החמישי חי. מתוך האלבום, יצא שיר הנושא "חי", אשר הגיע אל המקום ה-2 באירוויזיון 1982, ואף נמכר בלמעלה מחצי מיליון עותקים ברחבי העולם. לאחר שנה, הוציאה את בית חם, ממנו יצאו שלל להיטים כדוגמת "יד ביד", "עזור לי", "איתך הלילה" וכדומה. 
ב-1 במאי 2002, הוחלט לאחד את שני האלבומים למארז תקליטורים, אשר יצא על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
נחל נוקד

נַחַל נוֹקֵד הידוע בעיקר כנחל עץ, הוא נחל בנגב היורד ברכס חלוקים. הנחל ידוע בעיקר בעץ שיטת הנגב הגדול שנמצא בו, ומכאן קיבל גם את שמו נחל עץ. העץ נמצא כקילומטר  לכביש 40 וכביש 204. העץ מהווה את תחילתו של מסלולי הטיול בנחל.
הנחל נשפך לנחל הרועה, וממנו לנחל הבשור.
בסביבת הנחל ישנן שתי חורבות בנות כ-3,000 שנים אשר נמצאו בהן שרידים המתוארכים לתקופה.
באביב ישנה פריחה של צבעונים על מדרונות הנחל, והוא מושך אליו מטיילים רבים. המסלול בנחל מותאם להליכה רגלית ולאופניים.
אלמה גלוק

חייה

אלמה גלוק נולדה בשם רבה פיינסון (Reba Feinsohn) למשפחה יהודית ביאשי, רומניה. בגיל צעיר היגרה לארצות הברית. גלוק הייתה אחת הזמרות המפורסמות ביותר בעולם בשיא הקריירה שלה, בסביבות 1910. אף כי הצלחתה הראשונה הייתה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, הרי בהמשך יצאה למסעות קונצרטים ברחבי ארצות הברית והייתה מן הראשונים בעולם ההקלטות. 
הסופרת מרשה דבנפורט הייתה בתה מנישואיה הראשונים, לברנרד גליק. בהמשך נישאה לכנר אפרם צימבליסט וילדה לו שני ילדים. 
אלמה גלוק ייסדה את אגודת האישה האמריקאית. בשנת 1925 פרשה מן ההופעות לניו הרטפורד, קונטיקט, והתמסרה לגידול משפחתה. 
אלמה גלוק נפטרה בגיל צעיר יחסית, 54, ממחלת כבד (ללא קשר לאלכוהול).
ראובן שיף

ראובן שיף (נולד ב-21 באפריל 1950) הוא שותף מנהל וממייסדי הפירמה RSM שיף הזנפרץ ושות'. שימש נשיא לשכת רואי חשבון בישראל.
שיף הוא מומחה למיסוי, ביקורת, חשבונאות, ייעוץ כלכלי ואסטרטגי, ניהול סיכונים, רגולציה וממשל תאגידי בחברות ציבוריות, פרטיות וממשלתיות. משמש כיועץ וכחבר דירקטוריונים בחברות ממשלתיות, ציבוריות ופרטיות ומלווה משקיעים בזירה העסקית המקומית והבינלאומית. חבר בוועדות מקצועיות בתחומי המיסוי, החשבונאות וניהול סיכונים.

ביוגרפיה

ראובן שיף נולד וגדל בתל אביב. את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון. בוגר תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1978 ייסד את פירמת רו"ח שיף הזנפרץ ושות' המהווה כיום את אחת מהפירמות מהגדולות והמובילות בישראל לראיית חשבון, מיסים, ניהול סיכונים וביקורת פנים, ייעוץ עסקי וליווי עסקאות. הפירמה מונה כיום עשרה שותפים ומעסיקה כ-150 עובדים וחברה ברשת הבינלאומית RSM – רשת ראיית החשבון המדורגת כרשת ה-6 בגודלה בעולם.
בשנים 2009-2006 כיהן רו"ח ראובן שיף כנשיא לשכת רו"ח בישראל והוביל רפורמות ומהלכי חקיקה משמעותיים בתחומי הביקורת החשבונאות והמיסים וביניהם הטמעתה של התקינה החשבונאית הבינלאומית IFRS בקרב חברות ישראליות.
שיף נשוי ואב לארבעה, מתגורר ברמת השרון.

פעילות עסקית

שיף הוא מומחה למיסוי, ביקורת, חשבונאות, ייעוץ כלכלי ואסטרטגי, ניהול סיכונים, רגולציה וממשל תאגידי בחברות ציבוריות, פרטיות וממשלתיות. משמש כיועץ וכחבר דירקטוריונים בחברות ממשלתיות, ציבוריות ופרטיות ומלווה משקיעים בזירה העסקית המקומית והבינלאומית. חבר בוועדות מקצועיות בתחומי המיסוי, החשבונאות וניהול סיכונים. 
שיף מכהן כחבר דירקטוריון ויו"ר ועדת הביקורת של "מנורה מבטחים פנסיה וגמל". שימש במשך למעלה מ-10 שנים כיו"ר הדירקטוריון של מרכנתיל שוקי הון בע"מ, כיו"ר ועדת ההשקעות של "אריה חברה לביטוח (מקבוצת כלל ביטוח), חבר דירקטוריון בחברות: נכסים מ.י, צבי צרפתי ובניו בע"מ, אמד פיתוח נדל"ן והשקעות בע"מ, וכיו"ר המוסד לסקירת עמיתים של לשכת רו"ח בישראל.

פעילות ציבורית

בשנים 2009-2006 כיהן כנשיא לשכת רואי חשבון בישראל והוביל רפורמות ומהלכי חקיקה משמעותיים בתחומי הביקורת, החשבונאות והמיסים וביניהם הטמעתה של התקינה החשבונאית הבינלאומית IFRS בקרב חברות ישראליות. טרם מינויו לנשיא, כיהן רו"ח שיף כסגן נשיא הלשכה, כיו"ר ועד מרחב ת"א וכיו"ר ועדת הקשר של לשכת רו"ח עם רשות המיסים.
שיף מכהן כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב. בעבר כיהן כחבר הוועדה הציבורית המייעצת של מפעל הפיס, שימש במשך למעלה מ-9 שנים כחבר מועצת רו"ח – גוף סטטוטורי של משרד המשפטים, כיו"ר ועדת המיסים של לשכת רו"ח, כיו"ר מועצת להב - לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל, וכיו"ר ועדת המיסים של לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.

פעילות חברתית

שיף הוא חבר הנשיאות של על"ה – עמותה המסייעת לילדים עם צרכים מיוחדים, חבר הנשיאות של עמותת "רפואה ושמחה" – מרכז סיוע לחולה ולנזקק, חבר המועצה הציבורית של עמותת "יד שרה".
נקניקייה

נקניקייה היא סוג של נקניק מבושל. הנקניקייה היא מוצר בשר העשוי מבשר טחון בתוספת תבלינים הארוז לרוב בעטיפה העשויה ממעי בעל חיים או מחומר פלסטי. המצאת הנקניקייה הווינאית הנפוצה היום מיוחסת ליוהאן גאורג לאהנר, בעל חנות בשרים בווינה, במאה ה-19.
נקניקייה תעשייתית עוברת תהליך בישול בקיטור במהלך הייצור ולכן אין חובה לבשלה טרם האכילה, אלא לשם חימומה וקבלת טעם עשיר יותר. לצורך העשרת הטעמים ניתן לבשלה, לטגנה, לצלותה או לאפותה. נקניקיות ״מסורתיות״ כדוגמת אלו אשר נמכרות אצל קצבים אינן מבושלות מראש אלא עטופות במעיים ויש לבשלן טרם האכילה.
יש הנוהגים להגיש נקניקייה בלחמנייה, עם סלטים ורטבים שונים. לעיתים קרובות נקניקיות אלו נמכרות בדוכני מזון מהיר.
ישנן גם נקניקיות לצמחונים, שאינן עשויות מבשר אלא מטופו, אגוזים, קטניות וחלבון סויה.
דמי חסות

דמי חסות, המוכרים גם בשם "פרוטקשן" (Protection, "הגנה" באנגלית), הם שיטה לסחיטת כסף המופעלת לרוב על ידי אנשי פשע מאורגן אך לפעמים נעשית גם על ידי גורמים מדיניים כגון משטרה.
השיטה מתבססת על הסכם בין בית עסק לפושעים לפיו הפושעים יספקו לעסק שירותי הגנה בתמורה לתשלום קבוע. בפועל מדובר בסחיטה, מפני שהפושעים למעשה "מגנים" על העסק מפני עצמם, שכן אם לא ישלם את דמי החסות – הם עצמם יפגעו בו או בבעליו.
לרוב מתחילה הסחיטה בפנייה ידידותית אל בעל העסק והצעה לספק לו שירותי הגנה מפני ונדליזם. אם בעל העסק מסרב או טוען שאין לו צורך בשירותים כאלה, נוקטים הפושעים בשיטות ונדליזם או אלימות שונות (כגון הצתה או שוד) כדי להפחיד את בעל העסק, והוא נאלץ לשלם תשלום קבוע לפושעים כדי שמעשי ההרס לא יחזרו.
ככל פעילות עסקית בעולם התחתון, מבוצעות גם העסקאות הללו תחת מעטה איומים גלוי או סמוי כדי להבטיח את תשלום הסכומים המלאים ובזמן.
באוקטובר 2015, סיפור של גביית דמי חסות הגיע עד לבית הדין לעבודה. מושב ארגמן סבל רבות מגניבות וחבלות בשדותיו. המושב החליט לפנות לאיש שנראה כחזק באזור, והציע לו דמי חסות תמורת שמירת השדות, מאחרים וגם מעצמו. האיש הסכים, והמושב שילם לו 5000 ש"ח בחודש. כעבור שלוש שנים בוצעה גניבה בשדות. המושב ראה באיש את האשם, והוא אף נעצר, אך שוחרר מחוסר ראיות. האיש פנה לבית הדין לעבודה בטענה שהמושב פיטר אותו מ"משרתו". בית הדין קבע שהוא אכן הועסק בידי המושב, ופסק לו דמי פיטורים, דמי הבראה, ופדיון חופשות.
אגודת אמנים עברית

אגודת אמנים עברית (באנגלית: Jewish Artists Association) הייתה אגודה מקצועית שקמה בירושלים באוקטובר 1920, ואיגדה ציירים ופסלים ארצישראלים. מטרת האגודה הייתה "לפתח ולהפיץ בקרב העם את האמנויות, את מלאכת האמנות וטעם ויופי ברוח עברי".

היסטוריה

האגודה נוסדה באוקטובר 1920 בירושלים. בוועד האגודה הראשון היו חברים מאיר גור אריה, שמואל בן-דוד, אבל פן, אברהם מלניקוב ושמואל לוי. באפריל 1921 הציגו חברי האגודה תצוגה של עבודותיהם באולם מיוחד במסגרת "תערוכת מגדל דוד". עד שנת 1928 הציגה האגודה שבע תערוכות שונות. כולן, לבד מן התערוכה השנייה, שהוצגה בביתו של דוד אידר, הוצגו במגדל דוד.
בנוסף לתערוכות שהציגו ערכה האגודה את המדור לציור ולפיסול של כתב העת "תיאטרון ואמנות" שיצא לאור בשנת 1927.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 הופסקה פעילות האגודה, עקב מעבר האמנים למרכז הארץ ובייחוד לתל אביב. תחתיה הוקמה בתל אביב ב-1934 אגודת הציירים והפסלים.
אליהו גילון

חייו

גילון נולד בשם אלכסנדר ז'לינסקי בפולין בשנת 1922, בן ליצחק גילון (ז'לינסקי), מהנדס כימיה, איש חינוך ופעיל ציוני. בילדותו, ב-1925, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא למד בתיכון חדש.
בשנת 1940, כשהיה בגיל 18, החל לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אך סיים אותם רק כעבור עשר שנים בשל פעילות בפלמ"ח ומשנת 1943 כמתנדב בשורות הבריגדה היהודית באיטליה בתקופת מלחמת העולם השנייה. ב-1946, לאחר סיום המלחמה, המשיך בלימודי רפואה בז'נבה שבשווייץ, אך עם פרוץ מלחמת השחרור הפסיקם בעת שנשלח מטעם מפקדת הפלמ"ח ו"ההגנה" לאמן נוער יהודי שהיה בדרכו לעלות לישראל ולהכשירו ללחימה.
גילון סיים את לימודי הרפואה בישראל בשנת 1950. לאחר שירות בחיל הרפואה בבתי חולים צבאיים, בשנת 1961 מונה לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הצפון. מפברואר 1962 כיהן כסגן קצין רפואה ראשי, ובינואר 1963 מונה לקצין רפואה ראשי ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת אלוף-משנה. בתפקיד זה שירת עד סיום מלחמת ששת הימים ותִפקד כרופאו האישי של הרמטכ"ל יצחק רבין (מתוקף אחריותו, גילון נתן לרבין את זריקת ההרגעה שנִטרלה אותו למשך יממה בתקופת ההמתנה).
גילון היה מהוגי ומקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והיה חבר הסגל. כמו כן היה מנהל מחלקה פנימית במרכז הרפואי שיבא בין השנים 1968–1987.
גילון היה פעיל במספר אגודות ועמותות ובין השאר היה חבר בוועדה הרפואית של כפר נהר הירדן, שמטרתו להעניק לילדים יהודים וערבים שסובלים ממחלות המסכנות את חייהם חוויות מחנאות.
התגורר בצהלה שבתל אביב.
היה נשוי ואב לשני בנים ובת.
אחיו, ד"ר בנימין זאב ז'לינסקי היה רופא אף-אוזן-גרון בכיר בבית החולים הדסה (תל אביב) ובבית החולים איכילוב.
שלמה פלסנר (רב)

רבי שלמה (סלומון) פלסנר (כ"ז בניסן ה'תקנ"ז, 23 באפריל 1797 – כ"ה באב ה'תרמ"ג, 28 באוגוסט 1883) היה מתרגם ודרשן בן יהדות גרמניה במאה ה-19. ממתרגמי הספרים החיצוניים, מקורבו של רבי עקיבא איגר ומן הלוחמים בתנועה הרפורמית בגרמניה.

ביוגרפיה

נולד לרב יהודה פלסנר בברסלאו, למד אצל רבי אברהם טיקטין שכיהן אז כגאב"ד ברסלאו. בגיל צעיר התפרסם כגאון וצדיק.
הוא היה לבן חסותו של רבו ונהג לשאת דרשות נגד רוח תנועת ההשכלה היהודית ובעיקר נגד מהלכי הרפורמים. מיד לאחר פטירת הרב טיקטין בשנת ה'תקפ"א (1821) הפעילו האחרונים את קשריהם ואסרו עליו לדרוש בפומבי בברסלאו. בשנת 1830 התגורר בברלין, הוא נאם אחת לשבועיים בבית הכנסת, ונקט בדרשותיו בפרשנות הפשט למקרא. בשנת ה'תר"ג (1843) הוא עקר לפוזנן ושם כיהן כדרשן עד פטירתו.
מלבד עבודתו הדרשנית והפולמוסית, חיבר ספרי חידושים על המקרא, הערות על ששה סדרי משנה, וכתבים נוספים.
מרקוס מינוקיוס רופוס

מרקוס מינוקיוס רופוס, (בלטינית: Marcus Minucius Rufus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא רומאי, השתתף באופן פעיל במלחמה הפונית השנייה. היה מהמתנגדים החריפים לאסטרטגיה הפביאנית שהוביל פאביוס מאקסימוס.

ביוגרפיה

אביו וסבו של מינוקיוס שניהם נקראו גאיוס מינוקיוס, אולם לא ידוע עליהם יותר. הוא שימש כקונסול בשנת 221 לפנה"ס יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו אסינה.
לאחר קרב טראסימנוס הוחלט ברומא למנות את פאביוס מאקסימוס המכונה "ורוקסוס" לדיקטטור. מינוקיוס מונה ל-"מגיסטר אקוויטום", תפקידו של המגיסטר אקוויטום היה לייעץ לדיקטטור ולסייע לו. פאביוס בחר באסטרטגיה שנודעה כ-"האסטרטגיה הפביאנית", במסגרת תוכנית זו נקטו הרומאים בשיטה של אדמה חרוכה כדי להחליש את צבאו של חניבעל שסבל ממחסור באספקה ונחיתות מספרית. אסטרטגיה זו לא הייתה פופולרית ברומא, ומינוקיוס היה מהמתנגדים החריפים לה. פאביוס כונה בשמות גנאי כגון "קונקטטור" (המתמהמה) ו-"מורו של חניבעל", לאחר שחניבעל הצליח להערים על פאביוס ולהימלט מתחת לאפו, כאשר שלח נגד חייליו שוורים עם לפידים קשורים לקרניים, גברה הביקורת הציבורית נגד פאביוס, ובמקביל החל העם לראות במינוקיוס תחליף מצוין.
לקראת החורף של שנת 217 לפנה"ס נקרא פאביוס לרומא במסגרת תפקידו כדי להקריב קרבנות. הוא התרה שוב ושוב במינוקיוס לא לתקוף בשום מחיר, אולם מינוקיוס לא שעה להזהרות הדיקטטור ותכנן לתקוף את מחנהו של חניבעל. חניבעל ראה את מינוקיוס ומיהר לעבור אל גבעה סמוכה עם מרבית הצבא. אולם בהדרגה נאלץ להורות לחייליו לחזור וללקט תבואה שכן חשש שבמהלך החורף לא יהיה לו די אספקה. מינוקיוס ניצל זאת ושלח את פרשיו נגד הלקטים, והורה להם לא לקחת שבויים. את שאר הצבא שלח נגד מחנהו של חניבעל שהתגונן בקושי וניצל רק הודות לסיוע מהיר שהביא עזרובעל, ומינוקיוס נסוג חזרה למחנה שלו. אולם למרות זאת אבדות הקרתגים היו רבות בעוד אבדות הרומאים קלושות. חניבעל עזב את המחנה על הגבעה וחזר לגרוניום ומאז נזהר יותר באיסוף התבואה.
כששמע הניצחון הזעיר הגיע לרומא עלתה קרנו של מינוקיוס, שכן היה זה הניצחון הראשון של מצביא רומאי מאז פלש חניבעל לאיטליה. אולם כאשר שמע על כך פאביוס הוא הכריז שהוא חושש יותר מהצלחותיו של מינוקיוס מאשר מכישלונותיו. הוחלט למנות את מינוקיוס כ-"דיקטטור עמית" מה שלא נעשה מעולם ברומא. פאביוס חילק את הלגיונות שווה בשווה, שני לגיונות למינוקיוס ושניים לו. את חילות בעלי הברית נתן למינוקיוס. הם חנו במרחק של חצי קילומטר זה מזה. 
משבויים שתחקר למד חניבעל שמינוקיוס להוט ביותר לקרב. הוא החליט לנצל להיטות זו, בין המחנה שלו למחנה של מינוקיוס הפרידה תלולית שהיוותה עמדה אסטרטגית טובה מאוד. חניבעל רצה לתפוס אותה, אולם ידע שמינוקיוס יתקוף אותו. הקרקע באזור הייתה נוחה להסתיר בה חיילים, חניבעל החביא שם 5,000 חיילים רגליים ו-500 פרשים. חניבעל לא הותיר למינוקיוס זמן להתכונן הוא החל להתקדם עם שאר חייליו אל התלולית ולא הותיר לו ברירה אלא לתקוף ולהיכנס למלכודת. ברגע שמינוקיוס התקיף יצאו החיילים מהמארב והקיפו אותו. מצבו היה קשה מאוד אולם פאביוס מיהר לסייע לו ושני הצדדים שבו למחנה. 
פלוטארכוס מספר שבלילה לאחר הקרב מינוקיוס וחייליו הגיעו אל מחנהו של פאביוס וקראו לחייליו "פטרונים" (תואר שבו עבד ברומא כינה את אדונו). ומינוקיוס הודה לפאביוס וקרא לו "אבי". עם תום השנה התפטרו פאביוס ומינוקיוס ממשרותיהם.
מינוקיוס נהרג בשנת 216 לפנה"ס במהלך קרב קאנאי.
ראיה והדרקון האחרון

תקציר העלילה

במדינה קומנדרה, המחולקת לחמש טריטוריות, לוחמת צעירה בשם ראיה יוצאת לחפש את הדרקון האחרון.

הפקה

האתר That Hushtag Show היה הראשון לפרסם את דבר קיומו של הסרט לאחר שמידע לגבי הפקתו דלף מחברת דיסני בחודש מאי 2018. בדיווח הראשוני נמסר כי עם ביטולו של הסרט "ענקית" שאמור היה להיות אדפטציה לסיפור הילדים האנגלי ג'ק ואפון הפלא, החלה דיסני לקדם פרויקט אנימציה חלופי שייקח את מיקומו של "ענקית" בלוח הזמנים של הפקות דיסני. על הסרט הופקדו פול בריגס, מי שהיה אחראי על פיתוח הסיפור בסרטים 6 גיבורים ולשבור את הקרח, לראשונה כבמאי; ודין ולינס, האנימטור של פלונטר שגם עבורו יהיה זה תפקיד בימוי ראשון. קיל מארי, שכתב את הסיפור למכוניות ומכוניות 3 אחראי על כתיבת הסיפור המקורי לתסריט. אסנת שורר שהפיקה את הסרט מואנה, תהיה המפיקה גם בסרט זה. המידע הראשוני לגבי הדמויות הראשיות בסרט היה מוגבל מאוד וכלל שלושה שמות; ג'ן-נין, גיבורת הסרט; בולין, הדמות הגברית הראשית בסרט, בן 900 ודמות מורה עבור ג'ן-נין; קאטסו, עליו לא ידוע דבר.
באוקטובר באותה שנה פורסם באתר Deadline כי אדל לים, מי שכתבה את התסריט לסרט המצליח עשיר בהפתעה, מצטרפת לצוות כתסריטאית.
במהלך חודש אוגוסט 2019, במסגרת אירועי דיסני אקספו (D23), חשפה החברה לראשונה באופן רשמי את עצם קיומו של הסרט ואת שמו, את הסמליל שילווה אותו, את שתי השחקניות הראשיות וכן תמונת קונספט מהסרט.
ישראל ולץ

תולדות חייו

נולד בשנת ה'תרמ"ז לר' צבי ולץ. למד אצל הרב יוסף לייב סופר מפקש, בעל "ילקוט סופר" ואצל רבי עקיבא סופר מפרשבורג, בעל "דעת סופר". נשא את בתו של הרב חיים אפרים באליטי, אב"ד טארנאליה. כיהן כרבה של טיניע, שם עמד בראשות ישיבה שהקים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, החל לכהן כרבה של פשט, אחד מחלקיה של עיר הבירה בודפשט, וגם בה עמד בראש ישיבה. הוא התפרסם בתור אחד מגדולי הרבנים בהונגריה, וקיימות חליפות מכתבי הלכה שלו עם אחרים מגדולי דורו בהונגריה. למשך תקופה מסוימת הוא ערך את קובץ "תל תלפיות" שהיווה במה תורנית לגדולי רבני הונגריה, לאחר שרבי דוד צבי קאצבורג, שהיה עורכו הראשי, נפטר. בתקופת השואה, הסתתר בביתו הרב ישכר שלמה טייכטל]. לאחר ששרד את השואה עלה ארצה והתיישב ב"שיכון הרבנים" בירושלים, והתפרסם בו כפוסק ומו"צ. נפטר בז' בחשוון ה'תשל"ד ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
שריר חלק

מבנה

מבנה התא של שריר חלק הוא דמוי-ציר, בקוטר של 2–10 מיקרון (בהשוואה ל-10–100 מיקרון בשריר השלד). תאי השריר החלק הם בעלי גרעין אחד בלבד, וכך גם יכולים להמשיך ולהתחלק לאורך כל מחזור החיים של האדם. ניתן אף לגרות את תאי השריר החלק להתחלק על ידי paracrine – קורה בעיקר כתגובה לפגיעה ברקמות.
קרוב לממברנת התא מצויים חלבונים הקרויים גופים דחוסים (dense bodies), המחברים את האקטין (פילמנטים דקים) לממברנה. מולקולות המיוזין נמצאות בין סיבי האקטין, במבנה הדומה לשרירי השלד – סך כל המבנה הזה מתחבר לסיבים, שפרוסים יחדיו כרשת בתא. בזמן ההתכווצות, מחליקות שכבות המיוזין והאקטין זו על פני זו וגורמות לשריר להתרחב ולהתקצר – זאת בשל הסידור הגאומטרי דמוי הרשת.
ריכוז המיוזין בשריר החלק הוא בערך שליש מריכוזו בשרירי השלד, בעוד ריכוז האקטין הוא פי שניים. למרות הבדלים אלו, אין השפעה על ההתכווצות המקסימלית, הנשמרת ברמה דומה בשני סוגי השרירים.

תהליך ההתכווצות

לסיבי האקטין בשריר חלק אין טרופונין. במקום זאת, ישנו אנזים המופעל על ידי סידן, ה-myosin light-chain kinase. אנזים זה גורם לראש המיוזין לעבור תהליך פוספורילציה.

סוגים של שרירים חלקים

את השרירים החלקים ניתן לסווג לשתי קבוצות עיקריות, בהתבסס על המאפיינים החשמליים של ממברנת הפלזמה:

שריר חלק חד-יחידתי (Single-unit smooth muscle)

זהו שריר חלק המהווה חלק ממשטח שלם ופועל כמקשה אחת.
סיבי השריר החלק החד-יחידתי עוברים פעילות מסונכרנת, הן באופן חשמלי והן באופן מכני, כלומר – השריר כולו מגיב לגירוי כיחידה אחת. הדבר מתרחש מאחר שכל סיב שריר מקושר לסיבים הסמוכים על ידי gap-junction, שדרכו מוּפצים פוטנציאלי הפעולה המתרחשים בתא אחד לתאים אחרים על ידי זרמים מקומיים. לכן יכולה הפעילות החשמלית המתרחשת בכל מקום בתוך קבוצה אחת של סיבי שריר חלק להוביל לפוטנציאל בכל התאים האחרים המחוברים.
בנוסף, חלק מסיבי השריר החלק החד-יחידתי הם pacemaker cells, אשר באופן ספונטני מייצרים פוטנציאל פעולה. סיבים אלה מחוברים בgap-junction לסיבים אחרים, אשר מייצרים גם הם את פוטנציאל הפעולה הספונטני, אף על פי שהם אינם pacemakers cells (הם מייצרים פוטנציאל כתגובה לפוטנציאל המגיע אליהם).
מאפיין נוסף של השריר החלק החד-יחידתי הוא שתגובת התכווצות לעיתים קרובות יכולה להיגרם על ידי מתיחת שרירים. באיברים חלולים כמו הרחם, מתיחה של השרירים החלקים בדפנות איבר כתוצאה מגדילה של הנפח תיזום פעולת התכווצות.
דוגמאות לשריר חלק חד-יחידתי: הרחם, המעיים, כלי דם קטנים.

שריר חלק רב-יחידתי (Multiunit smooth muscle)

זהו שריר חלק המשתחרר ומתכווץ אינדיבידואלית. בניגוד לסיבים חד-יחידתיים, לסיבי שריר חלק רב-יחידתי יש מעט (אם בכלל) gap-junction – כל תא מגיב בנפרד משכניו, והשריר מתנהג כיחידות רבות. תאי שריר חלק רב-יחידתי מעוצבבים בשפע על ידי שלוחות של מערכת העצבים האוטונומית. כך, פעולת ההתכווצות של כל השריר תלויה במספר התאים בתא אשר פועלים, וכן, בתדירות הגירויים העצביים. למרות שגירוי עצבי מוביל לרמה כלשהי של דה-פולריזציה, ובשל כך לתגובת התכווצות, פוטנציאלי פעולה לא מתפרצים ברוב התאים של שריר חלק רב-יחידתי. הורמונים יכולים להעלות או להוריד את פעילות ההתכווצות, אך מתיחה של השריר לא גוררת התכווצות של שריר חלק רב-יחידתי (בניגוד לחד-יחידתי).
דוגמאות לשריר חלק רב-יחידתי: השריר החלק בריאות, השריר החלק בעורקים הגדולים והשריר המחובר לקצות השערות על העור.
משפחת סטרימייטיס

ורוניקה סטרימייטיס  (? - 4 יולי 1981), סטניסלובס סטרימייטיס (? - 16 פברואר 1966) ובתם מילדה (Mildei) פוטנאניי (13 פברואר 1933 - ?) היו משפחת איכרים ליטאים שחיו בכפר ז'צ'קאלניי. בזמן מלחמת העולם השנייה הם פעלו למען הצלת יהודים ולכן הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי ארגון "יד ושם".

לפני מלחמת העולם השנייה

משפחת סטרימייטיס (Strimaitis), חיו בכפר ז'צ'קאלניי שבליטא. בבעלותם היה שטח בגודל 40 הקטאר (ששקול ל-0.4 קילומטר רבועים), בית גדול, אורווה ובה מספר רב של סוסים, ופרדס. שטח גדול ביחס לאיכרים מסוגם אשר מראה על כך שהיו בעלי הון. היו להם ארבעה ילדים: מילדה (1933), דאלה (1939), ליימה (1929) ובנם איידאס (1939). בשנת משהו ליימה, הבכורה של משפחת סטרימייטיס, עזבה את ליטא למטרת לימודים אקדמיים ולכן מילדה עזרה עם עבודות הבית.

פעילותם כחסידי אומות העולם

בזמן מלחמת העולם השנייה מספר רב של יהודים באו לכפרם וביקשו ממשפחת סטרימייטיס מקלט. המשפחה הסכימה וסיפקה להם מקלט בחדר סודי בלי שום תגמול. המשפחה סיפקה להם בגדים ומילדה נתנה להם אוכל ועזרה עם משק הבית. בעת סכנה, הם החביאו את היהודים ביער ומילדה הביאה להם מזון.
בין היהודים אשר הצילו היו אסתר קליינשטיין (? - 1964) ובתה רננה קליינשטיין (6 בנובמבר 1932 - ?), אשר קיבלו המלצה להגיע למשפחת סטרימייטיס. היחס אליהן היה כאל בני משפחה - הן קיבלו אוכל וחברה, סטניסלובס לקח את רננה ומילדה לכנסייה. מילדה ורננה התיידדו בזמן שאסתר ורננה קליינשטיין התחבאו אצל משפחת סטרימייטיס.  אסתר ורננה קליינשטיין נשארו אצל משפחת סטרימייטיס מספר פעמים במהלך המלחמה, כל פעם למספר חודשים. בכל רגע לנו אצל משפחת סטרימייטיס מספר יהודים אשר ביקשו מהם מקלט, ובסך הכל הם הצילו מספר רב של יהודים מידי הנאצים.

הכרה כחסידי אומות העולם

בין 19 בינואר ו-1 באפריל 1993 עבדו ביחד רננה קליינשטיין ומילדה פוטנאניי כדי לכתוב מכתבים לארגון "יד ושם" במטרה לזהות את הוריה של מילדה, ורוניקה וסטינסלובס, כחסידי אומות העולם. ב-12 ביוני 1994 סטניסלובס סטרימייטיס, ורוניקה סטרימייטיס ומילדה פוטנאניי זוהו על ידי ארגון "יד ושם" כחסידי אומות העולם.
מקש Esc

על מקלדת מחשב, מקש Esc (קיצור של Escape – "בריחה"/"יציאה") הוא מקש המשמש כדי ליצור את תו ה-Escape (אשר יכול להיות מיוצג גם, למשל, באמצעות המספר העשרוני 27 בקוד ASCII). תו ה-Esc, כאשר נשלח מהמקלדת למחשב, לעיתים קרובות מתפרש על ידי התוכנה הרצה כמו "עצור".
כוחות ביטחון הפנים של לבנון

כוחות ביטחון הפנים של לבנון (בערבית: المديرية العامة لقوى الأمن الداخلي; אל-מודיריה אל-עאמה לקווה אל-אמין אלדחילי - בצרפתית: Forces de Sécurité Intérieure) הם כוחות ז'נדרמריה צבאית שהוקמו בלבנון עוד בתקופת המנדט הצרפתי, ב-1860. זוהי המשטרה הלאומית וכוח הביטחון הלבנוני.
באפריל 2005 מונה הגנרל אשרף ריפי למפקד הכוחות, כשהוא מחליף את הגנרל עלי חאג'. אשרף ריפי הוחלף בשנת 2013 ברוז'ר סאלם.
LD50

בטוקסיקולוגיה, מינון סמי-לתלי או LD₅₀ (ראשי תיבות של "Lethal Dose ,50%" - "מינון קטלני, 50%") הוא המדד לקטלניותו של חומר או קרינה. המדד הומצא על ידי J.W. Trevan ב-1927. תחת המילון הרפואי "MeSH" מוגדר LD₅₀ כ-"הכמות של רעלן, חומר טוקסי או עוצמת הקרינה המיננת הדרושים על מנת להרוג 50% מאוכלוסיית הנבדקים."

מדידה

הבחירה ב-50% מוות, חציון של המדגם, ולא בממוצע של המדגם איננה מקרית - היא נועדה לצמצם את ההשפעה של מדידות חריגות (מקרי קצה) על מדגם קטן וכך להפחית את מספר החיות הדרושות לעריכת הניסוי ברעלן. החלפה זו של החציון בממוצע נשענת על ההנחה שהשפעת הרעלן מתפלגת באופן דומה להתפלגות נורמלית ולכן הממוצע והחציון דומים. מדד זה מוצלח לגבי רעלנים רבים אך לא לגבי כאלה שהשפעתם בבירור אינה מתפלגת באופן נורמלי ולא לגבי כאלה שהשפעתם רגישה מאוד להבדלי מינון קטנים. 
מדד זה גם אינו מוצלח עבור הבנה למינון המינימלי הרעיל למישהו באוכלוסייה או בשביל להבין מהו המינון הבטוח להרוג כול אדם ואדם. כדי להעריך באילו ריכוזים בהם חומר מסוים מתחיל להיות רעיל או הורג את כל האוכלוסייה, קיימים מדדי LD₁ ו-LD₉₉ בהתאמה (מדד מאון הרעילות הראשון ומאון הרעילות ה-99), אך השימוש בהם נדיר.
LD₅₀ לרוב נמדד ביחידות של מסת החומר הניתן חלקי יחידות מסת גוף. לרוב המדידות יתבצעו בטווח של גרם חומר חלקי קילוגרם מסת גוף או מיליגרם חומר חלקי קילוגרם מסת גוף. במקרה של רעלנים חזקים במיוחד (בעיקר נוירוטוקסינים כגון בוטולינום טוקסין) רעילות תמדד במיקרוגרם או ננוגרם חלקי קילוגרם מסת גוף.
בנוסף, רעילות חומר מסוים תלויה גם בדרך מתן החומר. כך לדוגמה, חומר הניתן באופן אוראלי (דרך הפה) יכול לתת ערכי LD₅₀ שונים בהרבה מאותו חומר הניתן דרך הספגה בעור. מסיבה זו, מצוינת דרך מתן החומר ליד ערך ה- LD₅₀ של חומר מסוים הניתן לאורגניזם מסוים.

קרינה

כאשר מודדים LD₅₀ במתן קרינה נהוג להשתמש במדדי LD₅₀ /30 או LD₅₀ /60, כאשר המספר הנוסף מתייחס לימים שעברו מאז מתן הקרינה הראשונית. כמות קרינה אשר נמדד לה ערך LD₅₀ /60 מסוים, היא כמות קרינה הדרושה על מנת להרוג 50% מהאוכלוסייה במהלך ה-60 ימים שעברו מהחשיפה.

LCt50

מדד נוסף הנגזר מ-LD₅₀ הוא LCt₅₀ אשר מייצג את ריכוז החומר (C) והזמן (t) אשר בו 50% מהאוכלוסייה מנוטרלת (לא בהכרח מוות אלא גם שיתוק, הרדמה ו/או נכות). מדד ה-LCt₅₀ לרוב משמש למדידת חומרים המשמשים ללוחמה כימית.

לוחמה ביולוגית

בלוחמה ביולוגית, LD₅₀ הוא מדד למספר המיקרו-אורגנזמים הדרושים על מנת לחסל 50% מאוכלוסיית האויב.

התנגדות התנועות לזכויות בעלי חיים

מספר תנועות למען זכויות בעלי חיים יצאו נגד הניסויים אשר נועדו לקבוע את ערכי ה-LD₅₀ בחיות שונות. מאמציהם צלחו מבחינה חלקית - מספר מדינות אירופאיות החלו בחקיקה אשר תגביל את ניסויי ה-LD₅₀ וב-2001 הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי הסיר את החובה לדווח את ערכי ה-LD₅₀ של חומרים תוך העדפת שיטות אשר משתמשות בפחות בעלי חיים (כגון Fixed Dose Procedure - שיטה המשתמשת בכ-10-20 בעלי חיים לעומת 60-80 בעלי חיים ב-LD₅₀).
סנטיאגו דה קומפוסטלה

אטימולוגיה

מקור השם "סנטיאגו דה קומפוסטלה" - "סנטיאגו" הוא השליח הנוצרי יעקב בן זבדי, ופירושה של המלה "קומפוסטלה" בלטינית הוא שדה כוכבים (campus stellae). יחדיו שם העיר הוא "הקדוש יעקב בשדה הכוכבים". האגדה מספרת כי עצמותיו של יעקב הקדוש הגיעו מהמזרח התיכון לחופי ספרד על גבי קונכייה, וההגמון תאודומיר קבר אותן במקום אליו הוביל אותו כוכב. במקום הוקמה כנסייה, ומאוחר יותר - הקתדרלה של סנטיאגו דה קומפוסטלה. הסבר חלופי מציע שמקור השם הוא "אדמת קבורה" - Composita Tella בלטינית. הסבר שלישי מציע שמקור השם הוא שמו של השליח ותוארו: San Jacome Apostol.
בסמל העיר נראה קברו של יעקב בן-זבדי והכוכב שגילה את מיקומו.

מרכז עלייה לרגל

אחרי ירושלים ורומא השתייכה סנטיאגו לאתרי העלייה לרגל החשובים ביותר בנצרות של ימי הביניים. לפי המסורת, שהעדות המוקדמת ביותר לקיומה היא מהמאה ה-12, שרידיו של יעקב הקדוש נמצאו בשנת 835 בידי ההגמון תאודומיר, בצפון-מערב אסטוריאס. תאודומיר הונחה בידי כוכב למקומה הנוכחי של הקתדרלה.
בניית המבנה המשמעותי הראשון, מעבר למזבח, החלה בשנת 868, אולם זה נהרס לחלוטין בשנת 997 בידי הכובשים המוסלמים, אשר לא פגעו במזבח עצמו. עם התקדמות הרקונקיסטה, נבנתה העיר מחדש בידי ברמודו השלישי מלאון במאה ה-11 והדרכים המובילות אליה בצפון ספרד שופרו. כתוצאה, התפשט המוניטין של המזבח.
עלייה לרגל לעיר החלה כבר במאה ה-10 בתוך ספרד עצמה, ובמאה שלאחר מכן גם מחוץ לספרד. בראשית המאה ה-12 העלייה לרגל כבר הייתה מאורגנת למדי. ארבע דרכים ממוסדות מתחילות בצרפת ונפגשות בארץ הבסקים שבמערב הפירנאים. משם, דרך יחידה חוצה את צפון ספרד, ועוברת בבורגוס, קריון, סהגון, לאון, אסטורגה ולוגו. מסע העלייה לרגל נמשך מספר חודשים. עולי הרגל מחכים בטורי ענק כדי להיכנס לקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה שבה נמצא פסלו של יעקב הקדוש.
מאז המאה ה-15 נהוג בעיר להכריז על שנים בהן "יום יעקב הקדוש" (25 ביולי) נופל על יום ראשון כ"שנים מקודשות". השנה המקודשת האחרונה הייתה 2010, שבה הגיעו לעיר מעל 270,000 עולים לרגל.