google/wiki40b huggingface dataset:
מרצאן

בתקופת הנאציזם

באזור מרצאן הוקם ב-1936 על ידי הנאצים, זמן קצר לפני המשחקים האולימפיים "מחנה ריכוז ברלין-מרצאן" - מחנה מעצר לצוענים. רובם הוגלו מאוחר יותר לאושוויץ וברגן בלזן ורק מעטים מהם שרדו.
החברה האסה את ורדה (Hasse & Wrede), המייצרת עד היום כלי עבודה, הקימה מפעל בו הועסקו עובדי כפייה ובשטחה היו שני מחנות לאכסון העובדים. בחברה הייתה גם תנועת התנגדות קומוניסטית. גם החוואים באזור העסיקו עובדי כפייה רבים, על מנת להחליף עובדים גרמנים שנקראו לקרב.
ב-30 במרץ 1943 נערכה התקפה אווירית על מרצאן, בה נהרגו חמישה בני אדם ונהרסו בתים רבים. בין 1943 ו-1945 החביאו אריך שפלר (Erich Scheffler) ואשתו שרלוטה בביתם יהודים רבים והצילו בכך את חייהם.
כיבוש ברלין על ידי הצבא האדום הביא חיילים סובייטיים ב-21 במאי 1945 קודם כל אל מרצאן.

לאחר תום מלחמת העולם השנייה

ב-30 באוקטובר 1945 הוציא המנהל הסובייטי צו סגירה לחברת האסה את וורדה וב-1950 החברה הפכה להיות קואופרטיב קומוניסטי.
ב-1976 נמצאו במסגרת חפירות ארכאולוגיות במקום שרידי יישובים סלאביים וגרמניים עתיקים.
עד 1979 היה האזור חלק משכונת ליכטנברג והיה מאוכלס יחסית בדלילות (בשנת 1978 גרו בשכונה 4,089 תושבים בלבד). במחצית השנייה של שנות ה-80 בנתה ממשלת גרמניה המזרחית עשרות אלפי יחידות דיור בצורת בניינים גבוהים וחסרי ייחוד (הקרויים Plattenbauten, בנייני פלטות, כיוון שהבניין עשוי מפלטות המיוצרות במפעל) בשכונה וגם בשכונות הלרסדורף והוהנשנהאוזן ושיכנה מאות אלפי בני אדם בשכונות. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי התרוקנו בניינים רבים מיושביהם. חלק מהם הפכו להיות בנייני רפאים, חלקם נהרסו וחלקם שופצו והם מאוכלסים גם היום.
מחק

מחק הוא כלי כתיבה המשמש להסרת כתב או ציור שנעשו בעיפרון או בעט מחיק. חיכוך המחק בדף הנייר מסיר את סימני העיפרון. מחקים מכילים גומי, ולעיתים גם ויניל או חומרי פלסטיק. עפרונות רבים מצוידים במחק בקצותיהם.

סוגים

סוגים שונים של מחקים מיוצרים כיום.
סוג המחק שמחובר לעיפרון הוא בדרך כלל בצבע ורוד, ירוק או לבן, עשוי מגומי ובעל מרקם חלק. הוא יעיל לרוב המחיקות, למרות שלעיתים הוא עלול למרוח או להזיק לנייר אם משתמשים בו יתר על המידה. בנוסף, לאחר המחיקה נשארות שאריות המחק. אותן יש להסיר בזהירות שכן הן עלולות להשאיר סימנים על הנייר בצבע המחק.
סוג מחק נוסף שהוא פופולרי בקרב אמנים הוא מחק art gum, שעשוי מגומי רך ומחוספס. הוא מתאים במיוחד למחיקת אזורים גדולים ולא פוגע בנייר. המחק משאיר שאריות רבות ולא מדויק כלל. מחקים מסוג זה הם בדרך כלל צהובים או חומים.
מחק העיסה גם הוא ידוע בקרב אמנים. הוא עשוי מחומר אפור ומזכיר חימר או גומי. היתרון שלו בכך שהוא לא משאיר סימן, ולכן מחזיק מעמד זמן רב יותר ממחקים אחרים. הוא מוחק על ידי ספיגת חלקיקי הגרפיט. ניתן להשתמש בו למחיקה מדויקת או להדגשה. הוא לא מתאים למחיקת שטחים גדולים ועלול להימרח או להידבק אם הוא מתחמם יתר על המידה.
למחקים רכים מוויניל יש מרקם פלסטי והם דומים בתכונותיהם למחקים הסטנדרטיים. הם יכולים להיות מלבניים או בצורת חרוט שמתלבש על קצה העיפרון. כמו כן קיימים מחקים גליליים שנמצאים בקצה העיפרון המכני. המחק נמצא בתוך העט וניתן להוציאו בעת הצורך או להחליפו בחדש. מחקים דקורטיביים רבים מיוצרים במגוון צורות וצבעים (כמו פירות, פרחים, חיות וכדומה), והם נרכשים בעיקר בגלל יופיים ולא לשימוש מעשי.

היסטוריה

בשנת 1770 מדען בשם ג'וזף פריסטלי כתב: "ראיתי חומר שמתאים בצורה מצוינת למחיקת סימני עופרת העיפרון מנייר". בכל רחבי אירופה סימני העופרת נמחקו מהנייר באמצעות קוביות קטנות של גומי. גושים של אותו חומר עדיין משמשים למטרה זו.
כמו כן, באותה שנה מהנדס אנגלי בשם אדוארד ניימי יצר את המחק הראשון. לפני יצירת המחק פירורי לחם שימשו למחיקה. ניימי מספר שהוא הרים בטעות פיסת גומי במקום פירור לחם, גילה את סגולותיו של החומר והחל למכור אותו.
אולם גומי בצורתו הגולמית לא נוח למחיקה מפני שהוא מתכלה ומתקלקל עם הזמן. בשנת 1839 הממציא צ'ארלס גודייר גילה את תהליך הגיפור, שהופך את הגומי לחומר עמיד. מחקי גומי נהיו נפוצים יותר ויותר עם גילוי התהליך.
בשנת 1858, היימן ליפמן מארצות הברית רשם פטנט על חיבור מחק לקצה עיפרון. לאחר מכן בוטל הפטנט בנימוק שהוא פשוט חיבור של שני מוצרים קיימים ולא המצאת מוצר חדש.
T-62

רקע

טנק ה־T-54 שנכנס לשרות בשנת 1949, והיה נפוץ מאוד ונחשב לטנק אמין ופשוט לתפעול ולתחזוקה, התיישן לקראת סוף שנות החמישים בהשוואה לטנקים האמריקאים החדישים יותר. הסובייטים היו זקוקים לטנק חדש, שישתווה לטנקי המערב. תהליך התכנון של הטנק שיחליף את ה־T-54/55 החל בסוף שנות החמישים, ובשנת 1961 החל הייצור.

במלחמות ישראל

הטנק נרכש בכמויות גדולות בראשית שנות השבעים על ידי מצרים וסוריה והשתתף לראשונה בשנת 1973 במלחמת יום הכיפורים. לטנק T-62 היה יתרון בהשוואה לטנקים שהופעלו על ידי צה"ל מדגם צנטוריון ומגח בין היתר בתחום ראיית הלילה. מספר גדול של טנקים נפלו שלל בידי צה"ל בעיקר ברמת הגולן בשלושת ימי הלחימה הראשונים חלק מהטנקים נתפסו כשהם במצב תקין. מתוכם הוכשרו ונכנסו לשירות בצה"ל 120 טנקים שזכו לשם טירן 6.
בשנת 1982 השתתף הטנק במלחמת לבנון.
דרזדן

גאוגרפיה

דרזדן שוכנת לגדות נהר האלבה (Elbe), אשר נשפך אל הים הצפוני כמה מאות קילומטרים צפונה מדרזדן, בתחומי העיר המבורג.

דמוגרפיה

בסוף שנת 2015 אוכלוסיית דרזדן מנתה  543,825 איש. שיעור תושבי העיר בעלי אזרחות לא-גרמנית - 3.1% - הוא הנמוך ביותר מבין עריה הגדולות של גרמניה.

היסטוריה

דרזדן נוסדה בשנת 1206, ועד למלחמת העולם השנייה נבנתה בסגנון ארכיטקטוני מפואר והפכה למרכז תרבות ראשון במעלה באירופה. במשך תקופות ארוכות היא הייתה מקום מושבם של הנסיכים הבוחרים או מלכי סקסוניה. היא כונתה לעיתים קרובות "פירנצה על נהר האלבה". 
בתחילת המאה השמונה עשרה נבנה ארמון הצווינגר על ידי פרידריך אוגוסט השני "החזק" שהיה נסיך בוחר (קורפירסט) של סקסוניה ומלך פולין. הבנייה נועדה להאדיר את שמו של אוגוסט ולחדש את דרזדן שניזוקה בשריפה בשנת 1685. הצווינגר נבנה במטרה לשמש כ"ארמון שעשועים" לאוגוסט ואציליו. 
בין 1806 ל-1918 הייתה בירתה של ממלכת סקסוניה, שהצטרפה לקיסרות הגרמנית ב-1871. באותה תקופה הפכה למרכז תעשייתי ואוכלוסייתה גדלה. באותה התקופה בית האופרה הידוע של העיר בתכנונו של גוטפריד זמפר, שנקרא על שמו, הזמפר-אופרה. שם הועלו לראשונה אופרות של ריכרד ואגנר, כגון "טנהויזר" ו"ההולנדי המעופף" ושל ריכרד שטראוס, כגון "אלקטרה" ו"אביר הוורד".
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, בין 13 ל-14 בפברואר 1945, הופצצה העיר על ידי בעלות הברית. 3900 טון של חומר נפץ הוטלו על העיר על ידי 722 מפציצים בריטיים,    25,000 אזרחים נהרגו והעיר נחרבה לחלוטין. הפצצת דרזדן שנויה במחלוקת, כיוון שהעיר הייתה נטולת תעשייה צבאית כבדה (אם כי הייתה מרכז תחבורה ותקשורת ואף חשובה לתעשיית האופטיקה) ויש הסבורים כי מטרת ההפצצה הייתה נקמה של צ'רצ'יל בעקבות הבליץ הגרמני על קובנטרי, אך לא נמצאה הוכחה לכך. 
לאחר המלחמה הייתה דרזדן בחלק של גרמניה שנשלט על ידי הסובייטים והפך לגרמניה המזרחית. חלק מהמרכז העתיק של העיר שוקם בקפידה, אך עם זאת נבנו שכונות מגורים אפורות וענקיות על ידי המשטר הקומוניסטי. בעיר ניתן למצוא כיום שילוב נדיר של חדש וישן. רק אחרי איחוד גרמניה ב-1990 נעשו מאמצי שחזור נוספים. דרזדן היא מהערים המתוירות ביותר באירופה, והיא נמצאת מרחק נסיעה קצרה מלייפציג ומפראג.
בשנת 2002 עלה האלבה על גדותיו עקב גשמים כבדים, הציף את כל מרכז העיר וגרם לנזקים עצומים.

פוליטיקה

בדרזדן ניתן למצוא מגוון פוליטי שאינו קיים במקומות אחרים בגרמניה. למפלגת השמאל ייצוג מכובד בעיר מחד, ומאידך גם לארגוני ימין קיצוני דריסת רגל בעיר. זוהי אחת הערים היחידות בגרמניה שבהן ייצוג למפלגת ימין הקיצוני במועצת העיר.

חינוך, מדע ותרבות

האוניברסיטה הטכנית (Technische Universität) של דרזדן (ידועה כ-TU Dresden) היא מהגדולות והחשובות שבאוניברסיטאות שבמדינות מזרח גרמניה לשעבר. בעיר גם שלושה מרכזים של מכון מקס פלאנק - מרכז לפיזיקה של מערכות מורכבות, מרכז לביולוגיה מולקולרית של התא ולגנטיקה ומרכז לכימיה פיזיקלית של מוצקים.
בעיר פועלת התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, שנוסדה ב-1548 והיא אחת התזמורות הוותיקות ביותר בעולם.
אל-ג'ורה (נפת עזה)

אל-ג'ורה (בערבית: الجورة) היה אחד משלושת הכפרים שהקיפו את העיירה אל-מג'דל (כיום שכונת מגדל באשקלון).
הכפר נכבש בידי צה"ל במלחמת העצמאות במהלך נובמבר 1948. בתי הכפר נהרסו מאוחר יותר.
גבולות שרידי הכפר כיום: רחוב חיל הים במזרח, שדרות בן-גוריון בצפון ורחוב בן עמר במערב (כל הרחובות באשקלון). מדרום גובל הכפר בתל אשקלון.

היסטוריה

בתחום האתר נתגלו מבנים קדומים ובהם גם בית קברות פלישתי. הכפר נוסד כנראה במאה ה-16 ונבנה על גבי מדרון המשתפל מערבה. פירוש השם הוא בור. עם השנים התפתח לכפר חקלאי שבשטחו גידולי שדה, פרדס ומטעים. במאה ה-19 שימשו החלקות בתל אשקלון העתיק כגינות ירק של הכפר. בתחומו התגלו שרידי מבנים, בארות ודרכי סולינג שנבנו בתקופת המנדט הבריטי וכנראה היוו חלק מדרך הים העתיקה. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה. בשנת 1919 נפתח בכפר בית ספר יסודי, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 למדו בו למעלה מ-200 תלמידים. על פי סקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרעו אדמות הכפר על פני 12,224 דונמים ואוכלוסייתו נאמדה ב-2,420 תושבים.
ב-30 בנובמבר נכנסו כוחות צה"ל לכפר ריק מתושבים. ב-1992 נותר רק בית אחד עומד על תילו.

אוכלוסייה

בסוף המאה ה-19, מנתה האוכלוסייה בכפר כ-300 נפשות בלבד.
יחד עם התפתחות ענפי החקלאות והדיג ומציאתם של בארות נוספות באזור, גדלה האוכלוסייה. במפקד האוכלוסין המנדטורי שנערך בשנת 1922 נספרו בכפר 1,326 נפשות. במפקד האוכלוסין משנת 1931 כבר מנה הכפר 1,754 תושבים ב-396 בתים.
דם קדוש, גביע קדוש

התביעה נגד דן בראון

הסופר דן בראון, ברב-המכר שלו "צופן דה וינצ'י" מזכיר בספרו את "דם קדוש, גביע קדוש", ומשתמש בכמה מהטענות שהוזכרו לעיל כמרכיבים עיקריים בעלילת הספר.
ב-2006 הגישו נגד בראון תביעה על הפרת זכויות יוצרים, בבית משפט בלונדון, במסגרתה נטען כי השתמש במוטיב מרכזי, המורכב מ-15 מרכיבים המצוינים בספרם "דם קדוש, גביע קדוש". באפריל 2007 נדחתה תביעה זו.
נ'טשינגוואיו חוזה

ביוגרפיה

חוזה נולד בתאריך לא ברור במהלך שנת 1809. הפרטים על חייו המוקדמים מעטים למדי. הוא היה אחד ממדריכיו של הנסיך קטשאויו קמפנדה, אולם עם פרוץ מלחמת האזרחים בין קטשאויו לבין אחיו מבוזאי, תמך נ'טשינגוואיו במבוזאי. המלחמה הסתיימה ב-1856 בניצחון מוחץ של קטשאויו. נ'טשינגוואיו הצליח להתפייס עמו, אולם המשיך לסבול מחוסר אמון מסוים מצד קטשאויו אשר הפך למלך הזולו ב-1872.
עם פרוץ מלחמת הזולו ב-1879, מינה המלך את נ'טשינגוואיו למפקד הכוח העיקרי של צבא הזולו. זאת חרף העובדה שנ'טשינגוואיו היה באותה עת בן 70. נ'טשינגוואיו קיבל פקודות סותרות למדי מהמלך. מחד הוא הורה לו להתקדם לכיוון הטור המרכזי של הבריטים בפיקודו של לורד צ'למספורד ו"לאכול אותם", ומאידך להגיע עמם למשא ומתן. נ'טשינגוואיו החליט לתקוף את הבריטים בהזדמנות הראשונה שתמצא, וזו לא אחרה לבוא. כאשר צ'למספורד פיצל את כוחותיו, תקף נ'טשינגוואיו 1,400 חיילים בריטים בקרב איסאנדלוואנה, ונחל ניצחון מוחץ. זהו אחד הקרבות היחידים בהם ילידים החמושים בנשק פרימיטיבי הצליחו להביס כוח אירופי גדול ומצויד היטב.
עם זאת, המלך, שביקש לקבל דו"ח על הקרב, היה לא מרוצה ממספרם הגדול של נפגעי הזולו. מרבית האשמה הופלה על כתפיו של נ'טשינגוואיו, ונטען שהוא תקף מוקדם מדי ללא מספיק הכנות. נ'טשינגוואיו הצליח לשחזר את הצלחתו בקרב הלובאין, אולם הובס יום למחרת בקרב קמבולה. הבריטים הצליחו לסגת בשלום מממלכת הזולו, ולאחר התארגנות מחדש להנחיל לזולו תבוסה מוחצת. לאחר קרב אולונדי, נכנע  נ'טשינגוואיו לבריטים. המלך קטשאויו הועבר לגלות מושבת הכף, אולם ב-1883 החליטו הבריטים להשיבו לשלטון כדי להשליט סדר באזור. עם זאת, הטריטוריה שקיבל מהבריטים הייתה קטנה בהרבה מהממלכה ששלט עליה טרם לכן. כמו כן נאסר עליו להחזיק צבא משלו. עובדה זו גרמה לכך שנסיך מקומי בשם זיבהבו, אשר היה אחד מחייליו של נ'טשינגוואיו במהלך קרב איסאנדלוואנה, הכריז על מרד. נ'טשינגוואיו עצמו מיהר להכריז על תמיכה בקטשאויו, אשר גייס אותו לשירותו.
ב-21 ביולי 1883, פתח זיבהבו במתקפת פתע על הארמון המלכותי באונדיני. נאמני קטשאויו נכנסו לקרב עם אנשיו, אולם מאות מהם נלכדו בחצר הארמון ונטבחו. אחיו של קטשאויו נרצח, והוא עצמו נפצע בחנית ונאלץ להימלט מהאזור. נ'טשינגוואיו עצמו היה בין ההרוגים, והוא בן 74 בערך. הארמון נהרס עד היסוד. כיום נ'טשינגוואיו נחשב לגיבור לאומי בקרב בני הזולו.
ננסי אולסון

ביוגרפיה

אולסון נולדה במילווקי. בתם של אוולין והנרי אולסון.
אולסון חתמה בתחילת הקריירה שלה חוזה עם חברת ההפקה "פרמאונט" והתגלתה לראשונה בשנת 1950 בדרמה האפלה של בילי ויילדר "שדרות סאנסט", בה שיחקה בתור השחקנית בטי שייפר והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
אולסון שהופיעה בסרט לצידו של כוכב הקולנוע ויליאם הולדן שיחקה איתו בהמשך שנות ה-50 גם בסרטים "נערה בשביל ג'ו" של מייקל קורטיז ו"פקודת צוללת" של ג'ון פארו. היא שיחקה בסרט זעקת הקרב בבימויו של ראול וולש לפי רומן המלחמה "זעקת הקרב של לאון יוריס" ולצידו של ג'ון ויין במותחן הפוליטי "ג'ים מקליין הגדול". 
בשנות ה-60 שיחקה אולסון בהפקות וולט דיסני המצליחות "הפרופסור המפוזר" של רוברט סטיבנסון בתפקיד בטסי קרליסל המאורסת לפרופסור נד בריינרד, בסרט ההמשך שיצא בעקבותיו "הבן של פלאבר" וב"פוליאנה.
את תפקידיה האחרונים שיחקה אולסון באופרת הסבון "Paper Dolls" ובסרטו של ארתור הילר "לעשות אהבה".
אולסון פרשה ממשחק פעיל בשנות ה-80 וחזרה רק לשני תפקידים קטנים, בעיבוד הקולנועי המודרני לסרט המפורסם שלה "הפרופסור המפוזר" בשנת 1997 ואורח בסדרה "Big Love ". בשנת 2014 השתתפה אולסון בסרטו של בנה הקולנוען כריסטופר לווינגסטון "Dumbbells ".
אולסון היא אם לשלושה ילדים משתי מערכות נישואיה: שתי בנות מנישואיה הראשונים לפזמונאי אלן ג'יי לרנר שנמשכו 7 שנים עד לגירושין ובן אחד מנישואיה לאיש העסקים ונשיאה לשעבר של חברת התקליטים "קפיטול רקורדס" אלן לווינגסטון.
דתן ואבירם

דָּתָן וַאֲבִירָם הם דמויות מקראיות מתקופת דור המדבר, צאצאי שבט ראובן שהתנגדו למנהיגותו של משה והיו שותפים לעדת קורח שנבלעו באדמה.
דתן ואבירם הם בניו של אליאב, נכד של ראובן בן יעקב.

במקרא

בספר במדבר מסופר כי דתן ואבירם הצטרפו לקורח במחלוקתו נגד שליטתם של משה ואהרון.
משה רבנו, בפייסנותו קרא לדתן ואבירם כדי להעמיד אותם על טעותם, אך הם סירבו להיוועד עמו. כמו כן המעיטו בערכו של משה ובטיב היציאה איתו ממצרים בטוענם: "המעט כי העליתנו מארץ זבת חלב ודבש להמיתנו במדבר". לאחר שדתן ואבירם סירבו להפסיק המחלוקת אמר אלוהים למשה שבדעתו להשמידם. משה הזהיר את בני ישראל שלא יעמדו לידם כדי שלא יפגעו ולאחר מכן פתחה האדמה את פיה ובלעה את דתן ואבירם יחד עם קֹרַח ועדתו כפי שכתוב: "וירדו הם וכל אשר להם חיים שאולה, ותכס עליהם הארץ".

בפרשנות חז"ל

על פי המדרש, דתן ואבירם היו משוטרי ישראל, שתפקידם היה לאכוף את גזירות המצרים על בני ישראל. תפקידם לא הגן עליהם מהתעללויות של מצרים, ונאמר כי נוגשׂ מצרי אנס את אשתו של דתן.
המגע בין דתן ואבירם למשה רבנו החל מיד לאחר שמשה רבנו הרג מצרי שהתעלל בעברי. דתן ואבירם דיווחו לפרעה מלך מצרים על משה, וזה ציווה להורגו, ומשה נס על חייו למדיין.
אחרי דרישת משה מפרעה לשחרר את בני ישראל מעבדותם - בצו אלוהים - דתן ואבירם יצאו נגדו באומרם "ירא ה' אליכם וישפוט אשר הבאשתם את ריחנו בעיני פרעה ובעיני עבדיו לתת חרב בידם להורגנו".
גם אחרי שמשה ואהרן ניצחו את החרטומים בעימות ביניהם, לא נסוגו דתן ואבירם מעמדתם. כאשר רדפו המצרים אחרי בני ישראל והשיגו אותם על ים סוף, התריסו דתן ואבירם כלפי משה ואמרו "מה זאת עשית לנו להוציאנו ממצרים, הלא זה הדבר אשר דברנו אליך במצרים לאמור חדל ממנו ונעבדה את מצרים".
כשהמן ניתן לראשונה לבני ישראל, משה רבנו הסביר שצריך לאכול את המן בו ביום. ועם ישראל נהג כך מלבד דתן ואבירם שהשאירו את המן שלהם למחרת. הגמול על כך הגיע כאשר המן שנשאר למחרת התמלא תולעים והסריח.
כשהתנהל הוויכוח בין המרגלים שהלעיזו באוזני בני ישראל אודות ארץ ישראל, לבין יהושע בן נון וכלב בן יפונה שאמרו "עלה נעלה וירשנו אותה כי יכול נוכל לה", הסיתו דתן ואבירם את בני ישראל לחזור לחיי השיעבוד במצרים בהכריזם "ניתנה ראש ונשובה מצרימה".

פרשנים מאוחרים

הרב פנחס פרידמאן מביא בשם המהרי"ל דיסקין ובשם אחרונים אחרים על סמך מדרש (שלא נמצא לפנינו) שמהכפילות בפסוקים לגבי מעבר בני ישראל בים סוף אנו למדים שהים נבקע בשנית, ולפי חידושיהם קריעת הים בשנית הייתה עבור דתן ואבירם שנשארו קודם במצרים עם פרעה. קריעת הים עבורם במיוחד הייתה בזכות זה שהם קיבלו מכות במקום בני ישראל בזמן שהיו שוטרים ונוגשים עבור המצרים בזמן שעבוד מצרים.

דתן ואבירם בהלכה ובפולקלור

בשבת שירה בה קוראים בתורה על ירידת המן נהוג לפזר את שאריות האוכל לציפורים, וזאת בשל מדרש המספר כי בשבת הראשונה לירידת ה"מן" אמר משה כי בשבת לא ירד מן, וביום שישי תרד כמות כפולה גם בשביל שבת. דתן ואבירם פיזרו מהמן של יום שישי בשבת, וזאת כדי להפריך את דברי משה, אך ציפורים אכלו את המן שפוזר, וכך עם ישראל ראה את מימוש נבואת משה.
בפלוקלור היהודי דתן ואבירם משמשים כסמל לבעלי מחלוקת הרסניים: "וכעת, רעם קולו של זימל... ראה איזו שואה המטת על ישיבה מפוארת. כל "תורה לשמה" מפולגת ומסוכסכת מחלוקת נוראה בין הבחורים אכלה כל חלקה טובה בישיבה... אם הישיבה תתפרק - וזה יקרה כנראה בקרוב מאוד- תזקוף זאת לזכות הקונטה שלך דתן ואבירם שכמותך."
מפלגת העם (מושבת טרנסוואל)

היסטוריה

מפלגת העם הוקמה ב-28 בינואר 1904 בפרטוריה על ידי שני גנרלים אפריקאנרים יוצאי מלחמת הבורים השנייה - לואי בותה ויאן סמאטס. בותה נבחר להנהגת המפלגה, וסמאטס נבחר לשמש כסגנו. למרות שבותה וסמאטס נלחמו במשך שנים ארוכות עם הבריטים עת שהיו אזרחי הרפובליקה הדרום אפריקאית, כנתיני האימפריה הבריטית הם דגלו במדיניות של פיוס ופשרה כלפי בריטניה. מעבר לתמיכה במדיניות המתונה כלפי הבריטים, ראו עצמם אנשי מפלגת העם כנושאי הייצוג הפוליטי העיקריים של האפריקאנרים בטרנסוואל.
בראשית שנת 1907 נערכו בחירות כלליות במושבה, ומפלגת העם זכתה ב-34 מתוך 69 מושבי הפרלמנט. מבין 34 חברי הפרלמנט מטעם המפלגה שבעה היו דוברי אנגלית, דבר אשר ביטא את שאיפתה של המפלגה לשיתוף פעולה עם האוכלוסייה דוברת האנגלית בטרנסוואל. לאחר שמפלגת העם חברה למפלגה בריטית מתונה בת שישה מושבים בפרלמנט לצורך הקמת קואליציה, הושבעה לבסוף ממשלה בראשות לואי בותה. בותה היה ראש הממשלה היחיד של המושבה לכל אורך תולדותיה, בעיקר עקב פירוקה המהיר. בשנת 1910, כשמונה שנים בלבד לאחר הקמתה, מוזגה מושבת טרנסוואל יחד עם שאר המושבות הבריטיות בדרום אפריקה. תחתיהן הוקם איחוד דרום אפריקה.
בשנותיה האחרונות של מושבת טרנסוואל, על רקע קולות אשר בישרו איחוד קרב, החלו אנשי המפלגה לחפש אחר שותפים להקמתה של מפלגה אשר תבטא כוחם הפוליטי במדינה הדרום אפריקאית העתידה לקום. מפלגה כזאת הוקמה לבסוף מיד עם הקמת האיחוד בשנת 1910, היא המפלגה הדרום אפריקאית. לצד חלקה של מפלגת העם במפלגה החדשה, היא הורכבה גם מהמפלגה הדרום אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד ממושבת הכף ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'. למרות שאת השם למפלגה החדשה תרמה דווקא השותפה ממושבת הכף, לאנשי מפלגת העם נודעה ההשפעה הגדולה ביותר על עיצוב המפלגה החדשה. מנהיגה של המפלגה הדרום אפריקאית היה לואי בותה, מנהיג מפלגת העם. יאן סמאטס, אשר היה כאמור האיש השני בחשיבותו במפלגת העם, העביר תפקיד דומה גם באיחוד דרום אפריקה תחת המפלגה הדרום אפריקאית ומנהיגותו של בותה. המפלגה הדרום אפריקאית החזיקה קרוב ל-15 שנה בהנהגת האיחוד. בותה היה לראש ממשלת האיחוד הראשון ושימש כתשע שנים בתפקיד זה, עד לשנת 1919. אותו ירש סמאטס, אשר כיהן כראש ממשלה למשך חמש שנים נוספות, עד לשנת 1924.
ג'ייק סאליבן

ביוגרפיה

סאליבן נולד וגדל במיניאפוליס שבמינסוטה. בעת לימודיו בתיכון היה נשיא מועצת התלמידים ואלוף בדיבייט. ב-1998 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת ייל וב-2003 סיים תואר JD במשפטים בייל. במהלך לימודיו שימש עורך בכתב העת Yale Law Journal ובמגזין הסטודנטים Yale Daily News. בייל הכיר את הרולד קו, עורך דין המתמחה בזכויות אדם וביחסים בינלאומיים, ולימים נהיה ליועץ המשפטי של מחלקת המדינה של ארצות הברית תחת הילרי קלינטון. סאליבן התנדב לסייע לקו בכתיבת תצהיר לבית המשפט העליון של ארצות הברית, כידיד בית המשפט בנושא תיק לורנס נגד טקסס.
סאליבן זכה למלגת רודז, וסיים תואר שני באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. במקביל ללימודיו באוקספורד שימש עורך כתב העת Oxford International Review, עבד במועצה ליחסי חוץ (CFR) וככתב במגזין The Atlantic.
בשובו לארצות הברית שימש עוזרו של שופט בית המשפט לערעורים עבור הסבב השני וכעוזרו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית סטיבן ברייר. הוא עבד בפירמת עורכי הדין Faegre & Benson במיניאפוליס, לימד באוניברסיטת סיינט תומאס המקומית ושימש יועצה הבכיר של הסנאטורית איימי קלובצ'ר ממינסוטה. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 שימש תחילה כסגן היועץ הראשי של הילרי קלינטון, ולאחר הפסדה בפריימריז עבר לשמש כיועצו של ברק אובמה וסייע לו בהכנות לקראת עימותי הבחירות מול המועמד הרפובליקני ג'ון מקיין. לאחר מינויה של קלינטון למזכירת המדינה היא מינתה את סאליבן לסגן ראשת המטה שלה ולמנהל תכנון ומדיניות במשרד. עם עזיבתה של קלינטון את התפקיד מונה סאליבן בפברואר 2013 ליועצו הביטחוני הבכיר של סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן. במהלך כהונתו היה מעורב במשא ומתן החשאי עם איראן באשר לתוכנית הגרעין שלה, שהוביל להסכם הביניים בז'נבה. באוגוסט 2014 סיים את תפקידו כיועץ סגן הנשיא והחל ללמד באוניברסיטת ייל. הוא המשיך לשמש יועץ לממשל אובמה בנושא תוכנית הגרעין האיראנית ושימש חבר המשלחת האמריקאית להסכמות לוזאן ולהסכם המעצמות ביולי 2015.
סאליבן שימש יועצה המדיני הבכיר של קלינטון במסגרת קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. הוא שותף לקונספט מדיניות "העוצמה החכמה" (Smart power), מונח שטבע פרופסור ג'וזף ניי מאוניברסיטת הרווארד ומהווה שילוב בין עוצמה רכה ועוצמה קשוחה.
סאליבן נישא ב-2015 למגי גודלנדר.
יאק הבית

תפוצה

תפוצתו העיקרית של יאק הבית היא ברמת טיבט, במחוזות גאנסו, צ'ינגהאי, שינג'יאנג והמחוז האוטונומי הטיבטי; בנוסף, ניתן למצוא אותו גם במונגוליה, בסין, בצפון הודו (בעיקר בלדאק), בפקיסטן, ואף ברוסיה. בנוסף לקהילה המבויתת הגדולה, ישנה גם קהילה קטנה ופגיעה של יאק הבר (או "יאק פראי"). בשנות ה-90 של המאה ה-20, נערכו ניסיונות כדי לשמר את האוכלוסייה של היאקים הפראיים אולם מספרם נשאר נמוך מאוד.

טקסונומיה

היאק המבוית שייך לסוג פר, ולכן קשור אל הבקר. ניתוחי DNA מיטוכונדריים שנעשו כדי לקבוע את ההיסטוריה האבולוציונית של היאק הביתי היו מעורפלים מעט. ייתכן שהיאק הביתי התפצל מן הבקר בכל נקודה בין מיליון עד חמישה מיליון שנים, וישנן השערות שהיאק קרוב יותר לביזון מאשר לכל חבר אחר במשפחת הפרים. מאובנים של קרובי משפחה כביכול של היאק, כמו Bos baikalensis, נמצאו במזרח רוסיה, מה שרומז על דרך דרכה פרים דמויי יאק, אבותיהם של הביזונים המודרניים, יכלו להיכנס אל יבשת אמריקה.
המין צוין במקור כ-Bos grunnien ("השור הנוהם", "grunting ox") על ידי קארולוס ליניאוס ב-1776, אך באופן כללי שם זה נחשב רק כמתייחס לצורה המבויתת של החיה, כאשר Bos mutus ("השור האילם", "mute ox") הוא השם המועדף למין הפראי. על אף שמחברים מסוימים עדיין מתייחסים אל יאק הבר כתת-מין, Bos grunniens mutus, עשה ה-ICZN פסיקה רשמית בשנת 2003, המתירה שימוש של השם Bos mutus ליאקים פראיים ושדרוג מעמדם למין נפרד, וכעת זהו השם הנפוץ יותר.
למעט ממקומות מסוימים בהם היאק הפראי נחשב תת-מין, אין יאק המזוהה כתת-מין.

מאפיינים פיזיים

היאק המבוית הוא בין הגדולים שבפרים, אך קטן מקרובו היאק הפראי. הזכר גובהו כ-2–2.2 מטרים ואורכו כ-3–3.4 מטרים. משקלו של היאק המבוית נמוך בהרבה מיאק הבר, כאשר הזכרים שוקלים 350–580 קילוגרמים והנקבות 225–255 קילוגרמים.
היאקים המבויתים הם חיות בעלות מבנה כבד, חסונים, בעלי רגליים קצרות ופרסות מעוגלות. הם בעלי אוזניים קטנות ומצח רחב עם קרניים חלולות ושחורות באופן יחסי. אצל הזכרים הקרניים יוצאות מן הצדדים של הראש, ואז הן פונות קדימה. אורכן של קרני הזכרים הוא בין 48 ל-99 סנטימטרים. אצל הנקבות לעומת זאת הקרניים קטנות יותר, אורכן 27–64 סנטימטרים, וצורתן זקופה יותר. גם הזכר וגם הנקבה בעלי צוואר קצר וגיבנת מובלטת על כתפיהם, אולם אצל הזכרים הבליטה גדולה וגלויה יותר.
שני הזוויגים בעלי שיער ארוך ומדובלל, עם פרוות צמר עבותה על החזה, הצלעות והירכיים, כדי לבודד אותם מהקור. במיוחד אצל הזכרים, עלול השיער ליצור מעין "חצאית" שכמעט מגיעה אל הקרקע, ארוך, עם פלומה גדולה של שיער על רובו. בעוד שליאקים הפראיים יש שיער חדגוני למדי, ליאקים המבויתים יש טווח צבעים גדול יותר בפרוותם, כאשר פרטים מסוימים אף לבנים ומנומרים. העטינים של הנקבות והאשכים של הזכרים קטנים ושעירים, כהגנה אל מול הקור. לנקבות יש ארבעה עטינים.

פיזיולוגיה

הפיזיולוגיה של יאק הבית מותאמת היטב למקומות גבוהים, כאשר הריאות והלב שלו גדולים יותר מלבקר הנמצא בגבהים נמוכים יותר, כמו גם יכולת להעביר כמות רבה של חמצן בדמם, עקב עקביות של המוגלובין עוברי במהלך חייהם. למרות הסתגלותם הטובה של היאקים המבויתים לגבהים גבוהים, הם אינם משגשגים במקומות נמוכים, ומתחילים לסבול מחום ומתשישות בחום מעל 15°C. התאמה נוספת לקור היא שכבה עבה של שומן מתחת לעורם, וכמעט היעדר מוחלט של בלוטות זיעה מתפקדות.
לעומת הבקר המבוית, קיבתם הראשונה של היאקים המבויתים גדולה יחסית לקיבתם השלישית. ככל הנראה הדבר מאפשר להם לצרוך כמויות גדולות יותר של מזון באיכות ירודה בכל פעם, ולהתסיס את המזון הזה עוד כדי לחלץ ממנו יותר חומרים מזינים.
דיר קרוח

דיר קרוח - שרידי כפר עתיק הנמצאים בשמורת גמלא שברמת הגולן. שרידי היישוב נמצאים ליד המצוק המשקיף על נחל גמלא ובסמוך ל"שביל הנשרים".
בין המאות 4 וה-5 שכן במקום כפר נוצרי. בתקופה זו, הייתה רמת הגולן מאוכלסת בעשרות יישובים יהודים ונוצרים. מתקופה זאת נמצאים באתר שרידי מנזר (דיר בערבית), כנסייה בסגנון שהיה נפוץ באזורים הבזלתיים בירדן ובסוריה, ובית בד שבו נמצא אגן לריסוק זיתים עגול עשוי בזלת. בכנסייה נמצאו קשתות שתמכו בתקרה העשויה אבני בזלת. מצדה הצפוני של הכנסייה נמצאה חצר שרוצפה באבן. בחצר זאת נמצאה מעל הפתח כתובת ביוונית "האל של גרגוריוס הושע ורחם אמן". כל מבני הכפר בנויים בזלת. באתר נמצא מבנה נוסף מתקופה זו שנמצאו בו קשתות אבן וצלב חקוק על המשקוף. היישוב מהתקופה הביזנטית ננטש במחצית המאה ה-7 בגלל הכיבוש הערבי.
לאחר פער יישובי של כ-600 שנה נושב במקום מחדש במאה ה-13. יישוב זה שרד עד המאה ה-14. המקום נושב מחדש במאה ה-20 על ידי אוכלוסייה סורית. המקום ננטש מיושביו לאחר מלחמת ששת הימים.