google/wiki40b huggingface dataset:
מסיבת עיתונאים

מסיבת עיתונאים היא אירוע מדיה יזום, בו מעבירים מידע לציבור באמצעות כלי תקשורת ועיתונאים, שמוזמנים לאירוע, ולרוב מורשים להציג שאלות למשתתפים.
במסיבת עיתונאים, יוזם הגורם המעוניין - כינוס של עיתונאים, ובו הוא מעביר להם את המידע ועונה לשאלותיהם בדרך כלל. הגורם היוזם יכול להיות מהתחום הפוליטי, המסחרי, או מכל תחום בו יכול להיות לציבור עניין במידע הנמסר. העיתונאים המשתתפים מסקרים בכלי התקשורת בו הם מועסקים, את התחום הנקשר לנושא האירוע. כך למשל באירוע ביטחוני יעביר גורם מהצבא מידע, והעיתונאים יהיו הכתבים לענייני צבא וביטחון. במסיבת עיתונאים עם בואו של כוכב קולנוע לארץ, ישתתפו הכתבים מתחום הבידור והפנאי. וכך הלאה.
מסיבת העיתונאים הרגילה נחלקת לשני חלקים: בחלק הראשון, מוסר הגורם היוזם את עיקרי דבריו, ובדרך כלל בחלק השני הוא עונה לשאלות העיתונאים. לעיתים קרובות נוסף לאירוע גם חלק נפרד בו מועבר המידע בשפה נוספת, בדרך כלל אנגלית, אם מדובר במידע המעניין גם עיתונאי חוץ. באירועים מוכנים היטב, יהיו גם עזרים טכניים כמו מצגות או סרטונים.
מסיבת עיתונאים הוא אירוע מקובל בכל העולם, והאופן בו הוא מתקיים בישראל זהה לכל מקום בו ישנם כלי תקשורת וגורמים המעבירים מידע.

מידע חדשותי ויחסי ציבור

מסיבות העיתונאים הזוכות לסיקור תקשורתי רחב, הן אלו המתקיימות על רקע עניין חדשותי. היוזם הוא שר, חבר כנסת, נושא מישרה ציבורית וכדומה, ועל הפקת האירוע מופקד דובר מקצועי מטעמו. נושא חשוב העומד על סדר היום, בכל תחום, מהווה אטרקציה לעיתונאים המגיעים לקבל את המידע ולהעבירו לציבור.
ברבות השנים הפכו מסיבות העיתונאים חלק בלתי נפרד מעבודתו של יחצ"ן, המבקש להעביר לציבור מידע על ארגון או חברה אותם הוא מייצג. מטבע הדברים, חלק ממסיבות עיתונאים כאלה לא תמיד מגיעות אפילו לידיעת הציבור, אלא אם כן השכיל היחצ"ן להעביר מידע אטרקטיבי אשר יעניין את הציבור – פיתוח חדשני של מוצר, פעילות יוצאת דופן של ארגון, מעשה של אדם שטרם נשמע כמוהו וכיוצא בזה.
בקורסים ליחסי ציבור, נלמדות טכניקות שנועדו ליצור מסיבת עיתונאים כזו שתועיל לגורם שיזם אותה ותעביר את המסרים שרצה להעביר בדרך היעילה ביותר.

מיקום מסיבת עיתונאים

בעבר, מסיבות עיתונאים נעשו בעיקר במקומות שהיו סביבתם הקרובה של עיתונאים ואנשי תקשורת, כמו בית סוקולוב בתל אביב, או בית אגרון בירושלים. עם השנים הפך השימוש באירוע לעניין נפוץ, וקיומו הועבר גם למקומות הנוחים לגורמים היוזמים – כמו לשכותיהם של שרים, משרדי חברות או אולמות מסחריים.
במקרים חריגים במיוחד, מתקיימות "מסיבות עיתונאים" מאולתרות. כך למשל במקום התרחשותו של פיגוע המוני, יכנס מפקד המשטרה האחראי את העיתונאים במקום, ויעביר להם את המידע על ההתרחשויות.
מעורבות ציבורית

בכלכלה המונח מעורבות ציבורית] (באנגלית: Economic interventionism בגרמנית Staatsinterventionismus כלומר התערבות המדינה) מתייחס לפעולות שננקטות על ידי ממשלה או מוסד בינלאומי בכלכלת שוק או בכלכלה מעורבת שמטרתם להסדיר את המגזר הפרטי, למטרות פוליטיות והן למטרות כלכליות כגון קידום הצמיחה הכלכלית, הגדלת התעסוקה, העלאת השכר, העלאת או הקטנת המחירים, קידום השוויון, ניהול אמצעי התשלום ושיעורי הריבית, הגדלת הרווחים, או כתגובה לכשל שוק.

מעורבות ציבורית בישראל


הממשלה מעורבת בפיתוח בתעשייה והיא תומכת בה בדרכים שונות.
בית המדינה של מדינת מרילנד

היסטוריה

הקמת המבנה החלה בשנת 1772 והושלמה רק בשנת 1779 בשל המהפכה האמריקאית. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף הורשיו אנדרסון (Joseph Horatio Anderson). בראש כיפת המבנה הוצב קולט ברקים על ידי בנג'מין פרנקלין.
בין ה-26 בנובמבר 1783 ל-3 ביוני 1784 שימשה העיר אנאפוליס כבירת ארצות הברית, ובניין בית המחוקקים של מדינת מרילנד שימש את קונגרס הקונפדרציה (בית המחוקקים הראשון של ארצות הברית). באולם הסנאט שבמבנה התפטר ג'ורג' וושינגטון מתפקידו כמפקד הצבא הקונטיננטלי ב-23 בדצמבר 1783. חודש לאחר מכן, ב-14 בינואר 1784, אושרר במקום חוזה פריז. 
מאז שנת 1969 מנוהל המבנה על ידי "קרן הנאמנות של בית מדינת מרילנד" ("State House Trust").

תיאור המבנה

הבניין מורכב משני מבנים - המבנה המקורי, מהמאה ה-18 (שנבנה במקור מעץ וצופה גבס), ומבנה חדש שנבנה בין השנים 1902–1906, המצופה משיש איטלקי. המבנה החדש תוכנן על ידי האדריכלים פרנסיס בולדווין (Francis Baldwin) וג'וסיה פנינגטון (Josiah Pennington). במבואת הבניין מצויר על הרצפה קו שחור המסמל את קו ההפרדה בין שני המבנים.
בתוך המבנה מצויה רוטונדה גבוהה ובמרכזה העתק של ספינה - ה"פדרליסט של מרילנד". הספינה המקורית נבנתה בשנת 1788 על מנת לסמל את אישרורה של מרילנד לחוקת ארצות הברית, והיו לה שבעה מפרשים על מנת לסמל את היות מרילנד המדינה השביעית לאשרר את החוקה. ההעתק נבנה בשנת 1987 לרגל יובל המאתיים לאשרור החוקה.
בתוך הבניין המקורי, מימין לכנסה מצוי חדר הסנאט המקורי של המדינה. בחדר זה התכנס הקונגרס הקונטיננטלי, ובו התפטר וושינגטון מתפקידו. פסל של וושינגטון הלובש העתק הבגדים שלבש בעת נאומו נמצא בחדר (הבגדים המקוריים מצויים במוזיאון הסמית'וניאן). לאולם זה שתי קומות - כאשר הקומה העליונה נועדה לאפשר לנשים לצפות בנאומים (נשים לא הורשו להיכנס לקומה הראשונה). מרפסת הנשים מעוטרת במוטיב של עלי טבק המסמלים את חשיבות הטבק לכלכלת המדינה והתבססות הכלכלה על הטבק באותה עת. 
משמאל לאולם הכניסה למבנה מצויים חדר קלוורט (Calvert Room) - על שם המושל הראשון של המדינה, וחדר הכסף של מרילנד (Maryland Silver Room) בו מוצגים מסמכים היסטוריים של המדינה. שני חדרים אלה ממוקמים במקום בו עמד הבית התחתון המקורי של המדינה (the House of Delegates).
בבניין החדש ממוקמים אולם הסנאט ואולם הנבחרים הנוכחיים של המדינה. אולם הסנאט החדש מעוטר בצבעי אדום ולבן, ואילו אולם הנבחרים מעוטר בשחור וזהב. ארבעת צבעים אלה הם צבעי דגל מדינת מרילנד. על שטיח אולם הסנטר מופיע סמל מדינת מרילנד משנת 1648, ועל קירות האולם ציורים של ארבעת חותמי הכרזת העצמאות האמריקאית מהמדינה.
אולם בית הנבחרים שופץ בשנת 1992, ועל קירותיו מופיעים דיקנאות היושבי ראש של הבית התחתון.
אורי בנימין

ביוגרפיה

בנימין נולד ב-1954 בבאר שבע לבן והילדה בנימין, שעלו מהודו ב-1950. בנימין פרץ לתודעת הציבור כשהחל לשחק בהפועל באר שבע בשנת 1974, בעודו בן 20. בנימין קיבל הזדמנות פז ממאמן הקבוצה באותה העת, אמציה לבקוביץ', אשר החליט להשתמש בטקטיקה חדשה עבור הכדורגל הישראלי בה המגנים מתפקדים גם כשחקנים התקפיים לכל דבר. כך בנימין הפך לגיבור הקהל כאשר הוביל, יחד עם מקבילו באגף השמאלי, יעקב כהן, את הקבוצה לשתי אליפויות ברצף.
בעונת 1974/1975 זכה בנימין בתואר כדורגלן העונה בישראל. בשנת 1980 פרש ממשחק פעיל בגיל 26 עקב פציעה.
ב-7 בינואר 2010 בנימין הוכנס על ידי הנהלת הפועל באר שבע להיכל התהילה של המועדון, ובכך נחשב לאחד מעשרים השחקנים הטובים בתולדות המועדון.

חיים אישיים

בנימין נשוי ואב ל-5 ילדים וסב ל-3 נכדים.
חיים שטסל

חיים שטסל (1929–1999) היה החשב הכללי בשנים 1977-1971.

ביוגרפיה

שטסל נולד בתאריך 15 בדצמבר 1929 בעיר אוראדיאה ב-טרנסילבניה למשפחה חרדית. הוא היה ילד רביעי בין שמונה אחים ואחיות ובמהלך השואה נרצחו כולם, מלבד אביו והוא, במחנה ההשמדה אושוויץ. גם אמו לא שרדה את השואה. בסיום המלחמה חזר עם אביו לעיר הולדתו, בה שהו שלוש שנים .שטסל הצטרף לתנועת בני עקיבא ובלילות סייע להברחת יהודים בדרכם הבלתי-ליגאלית לארץ ישראל. כאשר המשטרה החשאית הרומנית (ה"סקוריטטה") גילתה את פעילותם, ברחו אביו והוא לבודפשט ובשנת 1949 הגיע בעזרת הג'וינט לישראל. לאחר שירות בצה"ל עבר בהצלחה את בחינות הבגרות החיצוניות והחל ללמוד                                                                                                                                                                                      
בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. בהמשך עבר לירושלים וסיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בשנת 1957. בשנת 1962, בהמלצת משרד האוצר קיבל מלגת-לימודים לבית הספר INSEAD  ב- פונטבלו, שלוחה בצרפת של אוניברסיטת הרווארד, להשתלמות של שנה אחת במנהל עסקים וסיים כחניך מצטיין. התלוותה אליו אשתו, גילה, אותה נשא לאשה ממש לפני הנסיעה. עם שובו לישראל מונה לתפקיד רפרנט של משרד החינוך באגף תקציבים במשרד האוצר ובהמשך קודם לתפקיד של סגן הממונה על התקציבים באוצר. במסגרת תפקידו היה גם יו"ר מועצת המנהלים של הבנק למלאכה. לאחר מכן היה הממונה על שוק ההון ובתחילת שנת 1971 מונה לחשב הכללי. עם סיום תפקידו כחשב כללי ב-16 בינואר 1977 סיים שטסל תקופת שירות של 27 שנים רצופות במשרד האוצר. הוא עבר לכהן כיו"ר הדירקטוריון של צים. באוקטובר 1985 פרש מתפקידו כיו"ר צים על רקע חילוקי דעות לגבי דרכי ניהול החברה. 
באוקטובר 1980 צורף לדירקטוריון הבורסה לניירות ערך. לאחר מכן היה יו"ר הבורסה לניירות ערך. היה גם יו"ר הדירקטוריון של אבנר חברה לביטוח עד פטירתו ממחלה ממארת בשנת 1999. לתפקיד זה מונה כדי להתמודד עם הגרעונות הגדולים של החברה.
במותו הניח אחריו אשה (גילה), שלוש בנות (חני, והתאומות שלומית ופנינה) ושני נכדים (עידו ותמר).
סביבון ענק

תיאור

המאפיין הבולט בחילזון זה הוא גודלו. קוטר הקונכייה שלו נע בין 15 ל-18 ס"מ, והיא כבדה ועבה. צורתה היא כדורית בקירוב (כלומר: היחס בין הגובה לרוחב הוא בקירוב 1). צבעה כאשר החילזון בחיים הוא ירוק עם תבניות משוישות בצבעי לבן וחום. לקונכייה יש 6–7 פיתולים כאשר האחרון שבהם, פיתול הגוף, הוא העבה והגדול מכולם. כל הפיתולים קמורים למעט החלק שליד פתח הקונכייה. הקונכייה מגובששת, בייחוד בפיתול הגוף. מתחת לשכבת הצבע והגבשושיות נמצאת שכבה עבה של דר ("אם הפנינה"). לחומר זה יש ערך מסחרי, ולכן הסביבון הענק נידוג ומגודל בשביל לקצור ממנו את הדר, ולהפיק ממנה כפתורים, חרוזים וקישוטים אחרים. פתח הקונכייה עגול וגדול וחלקו הפנימי מצופה בשכבה נוצצת של דר. כאשר החילזון החי, את פתח הקונכייה סוגר מכסה גירני (operculum) עבה.

אורח חיים

הסביבון הענק חי בשוניות אלמוגים. הוא פעיל בלילה וניזון מאצות.

תפוצה ובית גידול

הסביבון הענק חי בשוניות אלמוגים טרופיות באוקיינוס ההודי, מטנזניה ומדגסקר שבמערבו ועד אינדונזיה ואיי הפיליפינים שבמזרחו. הוא נמצא גם במערב האוקיינוס השקט ובחוף הצפוני של קווינסלנד באוסטרליה.
F-16 נץ 107

F-16 נץ 107 הוא מטוס קרב F-16 פייטינג פלקון מדגם F-16A בלוק 10 בעל מספר זנב 107 אשר שירת בחיל האוויר הישראלי בשנים 1980–2014. למטוס זה רקורד קרבי עשיר במיוחד: המטוס השתתף במבצע אופרה, הפצצת הכור העיראקי "אוזיראק", ולזכות טייסיו נרשמו 6.5 הפלות מטוסי אויב. זהו מטוס ה-F-16 בעל מספר ההפלות הגבוה ביותר לסוג זה של מטוסים בעולם.

שירות מבצעי

מטוסי ה-F-16 הראשונים מדגמי F-16A ו-F-16B הגיעו לישראל בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 והוצבו בטייסת 117 (טייסת הסילון הראשונה). מטוס F-16 נץ 107 היה הראשון שנחת בבסיס רמת דוד ב-2 ביולי 1980. ב-1981 השתתף נץ 107 במבצע אופרה שבו השמיד חיל האוויר הישראלי כור גרעיני שנבנה בעיראק ובכך מנע מסדאם חוסיין להשיג נשק גרעיני. את המטוס הטיס עמוס ידלין והוא היה השני להפציץ את הכור אחרי מוביל המבנה, זאב רז.
את הפלת הבכורה שלו רשם המטוס ב-21 באפריל 1982 כשהטייס זאב רז הפיל מטוס מיג-23 של חיל האוויר הסורי. את שאר ההפלות רשם המטוס במבצע שלום הגליל. ב-9 ביוני 1982 הפיל אליעזר שקדי שני מטוסי מיג-23 בעת שהטיס את המטוס. מאחר שאחת ההפלות נעשתה ביחד עם מטוס קרב אחר, היא נספרה רק כחצי הפלה. בצהרי יום שישי 11 ביוני 1982 רשם המטוס 4 הפלות, כולן בוצעו על ידי הטייס איתן סטיבה.
מאוחר יותר הועבר F-16 נץ 107, יחד עם שאר מטוסי ה-F-16A וה-F-16B, לטייסת 253 (טייסת הנגב).
בסוף שנת 2014 הוחלט על הוצאתו של נץ 107 משירות, ובפברואר 2015 הועבר המטוס לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בבסיס חצרים.
חיים שני

חיים שני (נולד ב-1957) הוא מהנדס ומנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל חברת נייס מערכות וכמנכ"ל משרד האוצר.

ביוגרפיה

שני סיים ב-1982 תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון וב-1987 סיים תואר שני במנהל עסקים מ-INSEAD. 
לאחר לימודי התואר הראשון עבד שני ב-IBM ישראל ובסאיטקס. ב-1992 מונה לנשיא אורבוטק אירופה, ב-1993 מונה לנשיא שלוחת אורבוטק במזרח הרחוק, בשנים 1995 עד 1998 כיהן כסגן נשיא לשיווק, מכירות ופיתוח עסקי גלובלי באורבוטק. ב-1998 מונה לסגן נשיא באפלייד מטיריאלס ומנהל פעילות החברה בישראל. ב-2001 מונה למנכ"ל נייס מערכות וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2009. הוא נכנס לתפקיד בתקופה בה שווי השוק של החברה ותחת הנהגתו הוביל מהלך של צמיחה, רכישת חברות וגידול ניכר בשווי השוק. 
בנובמבר 2009 מונה למנכ"ל משרד האוצר, הוא כיהן כיו"ר משותף של הוועדה להגברת התחרותיות במשק יחד עם מנכ"ל משרד ראש הממשלה אייל גבאי. ביולי 2011 התפטר מתפקידו כמנכ"ל המשרד על רקע חילוקי דעות עם שר האוצר יובל שטייניץ.
ב-2012 הקים את קרן ההון סיכון Israel Growth Partners. באותה שנה מונה ליו"ר מרכז הטכנולוגיות בריטניה-ישראל.
זרצ'ה

היסטוריה


בתקופת השואה שימש חלק מהשכונה כחלק מגטו וילנה.
חוה נובק

ביוגרפיה

חוה נובק נולדה בינואר 1927 באוראדיה שבטרנסילבניה, רומניה בשם אווה רוֹזנֶר, בתם של רגינה לבית קוּן וזיגמונד (סיגיסמונד) רוזנר. בבגרותה התיישבה בבירה בוקרשט.
בשנת 1946 החלה להשתתף בעיתונים וכתבי עת ברומניה ולשלוח ידה בתרגום ספרותי. מ-1948 ועד עזיבתה את רומניה ב-1959 עבדה כעיתונאית, עורכת, מבקרת וסופרת במספר עיתונים ברומניה.
ב-21 במרץ 1953 נישאה לקורנליוס (נלו) נובק (בארץ נודע בשם דן זכריה), עיתונאי, עורך, סופר ומחזאי יליד בוקרשט.
בשנת 1959 עלתה לישראל עם בן-זוגה.
לאחר עלייתה החלה לפרסם בעברית ב"אומר" (העיתון המנוקד לעולים חדשים שהוציאה ההסתדרות). בשנת 1960 החלה לעבוד בעיתון האם שלו, "דבר", ככתבת לענייני תרבות. כעבור מספר שנים התמנתה למבקרת התיאטרון של העיתון. בנוסף ביקרה גם קולנוע ומופעים אמנותיים אחרים, וכן ערכה את מדור התיאטרון והקולנוע "כוכבים ולילות". כתבה וערכה ב"דבר" לאורך שנות ה-60 וה-70.
בבוקרשט הייתה חברת האיגוד המקצועי של אמנים, עיתונאים וסופרים, איגוד העיתונאים של רומניה ואיגוד הסופרים של רומניה.
בארץ הייתה חברת אגודת העיתונאים מ-1963.
כלת פרס דישוֹן לעיתונאות מטעם אגודת העיתונאים הארצית (1961).
לדברי חוקר תולדות התיאטרון הישראלי שמעון לב-ארי, נובק "הייתה בקיאה בספרות הדרמה העולמית, הקלאסית והמודרנית, וכמבקרת תיאטרון הצטיינה בהגינות ובשיקול דעת".
חיברה מחזות קצרים וסיפורים קצרים, ותרגמה מחזות אחדים.
כתבה עם בן-זוגה את המחזמר "חי, חי וקיים, או: סיוט ליל חמסין", שתורגם לעברית על ידי אוריאל אופק (1965).
ערכה עם דקלה גולומב את הקובץ מפרי עטו "שני מחזות מיסוגיניים" (1967).
בשנות חייה האחרונות, החל באוקטובר 1977, עסקה בפיסול בקרמיקה.
בהיותה נערה צעירה עסקה בקרמיקה (אחותה, שהיגרה לקנדה, הייתה קרמיקאית מקצועית). בבגרותה החל העיסוק בקרמיקה כתחביב: היא ביקשה ליצור כלים יפים עבור אוסף הקקטוסים שלה ושל בן-זוגה, שכן העציצים הרגילים לא נראו לה אסתטיים דיים. את ההדרכה הראשונית סיפקה לה ידידתה הקרמיקאית ג'ניה ברגר, ובעלה יהודה גבאי סיפק את מלאי החומר הראשון. תוך כדי העבודה הפכו כלי הקיבול לפסלים, כשהקקטוסים מהווים חלק מהקומפוזיציה. לאור זאת, החלה לבחור קקטוסים שיתאימו ליצירות, מהמשתלה של יהודה גלעדי ברמת השרון. כשראתה את היצירות הגמורות ידידתה הסופרת והמשוררת אנדה עמיר, מייסדת ומנהלת בית מניה ביאליק לנשים יוצרות שליד בית ביאליק, החליטה להציגן. בתערוכה, שנפתחה באוגוסט 1978, הוצגו 40 יצירות, תוצר של עשרה חודשי עבודה – פסלים ותבליטים המכילים יסודות של קקטוסים. לאחר מכן הוסיפה נובק להציג את עבודותיה בתערוכות.
בחודש דצמבר 1978 התאלמנה מבעלה. לבני הזוג לא היו ילדים.
חוה נובק נפטרה ערירית בתל אביב לאחר מחלה ממושכת בדצמבר 1987, סמוך למלאת לה 61.
נקברה בבית העלמין הדרום.
קרלוס קסטנדה

חייו

לדבריו, נולד בסאו פאולו שבברזיל בחג המולד של 1931, אך מרישומי ההגירה עולה שנולד כ-6 שנים קודם לכן בקחאמרקה שבפרו. שמו המקורי קרלוס ארנה. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (תואר ראשון, 1962; דוקטורט, 1970).
בשנת 1960 פגש את השמאן היאקי (Yaqui) דון חואן מאטוס, ובלמידה ממנו, כתב קסטנדה את ספריו האנתרופולוגים-ביוגרפיים, שבגינם הוא ידוע. הוא ירש מדון חואן את העמדה של נגואל, או מנהיג של קבוצת רואים (לוחמי חופש).
קסטנדה היה בשנות ה-60 המוקדמות סטודנט לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובמסגרת מחקרו על שימוש בצמחים הזיתיים (או 'צמחי עוצמה') בקרב האינדיאנים נסע לבקר אצל שבטים השוכנים בצפון מקסיקו.
על פי טענתו של קסטנדה, הוא פגש במקסיקו בשאמאן ישיש ורב עוצמה, אותו כינה בשם דון חואן, אשר לימד אותו ידע ודרך חיים רבי עוצמה אשר לאדם המערבי הממוצע לא היה כל מושג עליהם. בסופו של דבר הפך קסטנדה ליורש הידע של דון חואן ולמנהיגה של שושלת מכשפים (נגואל). את מה שהציג כהתנסויותיו עם דון חואן וחבורת מכשפיו העלה בכתריסר ספרים ("משנתו של דון חואן" הוא הראשון ביניהם), ואחריו החלו גם 'תלמידותיו' של קסטנדה להפיץ ספרים המרחיבים את העניין. מלבדם, לא קיים תיעוד של מפגש עם דון חואן המסתורי ואין דרך לאמת אם מדובר באדם אמיתי או בדמות בדיונית.
בין אם תיארו ספריו חוויה אמיתית ובין אם הדברים המתוארים הם פרי רוחו ההוגה, הם נתנו השראה לרבים ומושגים שיש הרואים בהם תמצית לדרך חיים, על ידי הגדלת המודעות לאספקטים שונים בחיים, כגון: נקודת המאסף, דרך עם לב, דרך הלוחם, ייקוש, חלימה, מחיקת תולדות החיים, הפחתת החשיבות העצמית, השתקת הדיאלוג הפנימי, ישויות לא-אורגניות, הטונאל והנגואל, הטורף, ראיית אנרגיה, ועוד.
לצד הידע התאורטי והסיפורים השונים, כתב קסטנדה על טכניקות רבות המסייעות בהפיכת המידע התאורטי הנ"ל לידע מעשי.
קסטנדה תיאר בספרו האחרון את "המעברים הקסומים", שלדבריו היא אמנות תנועה שאמאנית עתיקה. זוהי תורה של אימון גופני למכשפים ששמה המודרני הוא "טנסגריטי" (המודגמת בספרו "מעברים קסומים"). בארץ ישנם מורים שונים וארגונים המתיימרים ללמד מעברים קסומים ואמנות הציד (הייקוש, תפיסת עולם מעשית אותה מפרט קסטנדה, הנועדה לצוד את העוצמה האישית). לא כל המורים מלמדים את הטכניקה בשלמותה: החלימה היא חלק בלתי נפרד מהדרך שמציגה דמותו של דון חואן, אולם מעטים המורים המתיימרים לגשת לנושא זה משיקולי ניסיון ואחריות.
כמו כן קיימים בעולם ובארץ אתרי אינטרנט ופורומים שעוסקים ודנים אודות הצעותיו והדרכים ליישמן בחיי היומיום.
קסטנדה הפיץ ערפל באשר לתולדות חייו האישיים ומיעט להצטלם. מרבית תצלומיו הקיימים ברשת הושגו באופן פיראטי.
קסטנדה נפטר בשנת 1998 ואפרו נשלח לקבורה במקסיקו.
מיעוט המצוי

מיעוט המצוי הוא הגדרה הלכתית שנזכרה לראשונה בדברי הראשונים. משמעות הגדרה זו היא החלת חובת בדיקה על כלל הפריטים, מפני איסור כלשהו המצוי במיעוט ניכר מהם. הדוגמה הבולטת לכלל הלכתי זה היא בדיקת ריאותיהן של כלל הבהמות מסירכא המטריפה את הבהמה, מחמת מיעוט מצוי של בהמות הסובלות ממחלה מטריפה זו. דוגמה נוספת שכיחה היא בדיקת פירות וירקות שמיעוט המצוי מהם נגוע בחרקים האסורים באכילה מהתורה, ומחייב את כל הפריטים ממינים אלו בבדיקה לשלילת הנגיעות בפרי או בירק הנאכל.

מקור הדין

הכלל לפיו כל סך של פרטים שמיעוט המצוי מהם אסור באיסור כלשהו, מחויבים בבדיקה לשלילת מפגש אסור עם אותו איסור, נזכרת לראשונה בדברי הראשונים. הנושא המרכזי שלגביו מוזכרת הגדרה זו של 'מיעוט המצוי' הוא הימצאות סירכות מטריפות בריאות הבקר והצאן, דבר האוסר את הבהמה באכילה. לפי הכלל הנ"ל, מאחר שמיעוט מצוי (ניכר, שכיח) מהבהמות לוקה בהתגלות סירכא בריאה, יש חובה לבדוק את כל הבהמות הנשחטות מחשש הימצאות סירכא בריאה. כך כתב למשל הרשב"א:
ומה שחששו להן [בדיקת סירכת הריאה] חכמים ואבותינו הראשונים ומנהג אבות קדושים קדמונים יותר לבדיקת הריאה משאר שמונה עשר טרפות, יש מפרש מפני שסרכות הריאה דבר מצוי, ולמיעוט מצוי חששו, למיעוט שאינו מצוי לא חששו.
— חידושי הרשב"א מסכת חולין דף ט עמוד א

הגדרת מיעוט המצוי

הריב"ש סובר שמיעוט המצוי הוא מיעוט ניכר מאד, שקרוב ל-50%: "שמעוט מצוי, ר"ל שהוא קרוב למחצה, ורגיל להיות" (שו"ת הריב"ש סימן קצא).
לעומת זאת, המשכנות יעקב לומד מהמשנה:"המוכר פירות לחבירו הרי זה מקבל עליו רובע טנופת לסאה, תאנים מקבל עליו עשר מתולעות למאה" (משנה מסכת בבא בתרא פרק ו' משנה ב') שמיעוט המצוי הוא 10%.
אמנם לדעת שבט הלוי אין לכמת את הגדרת מיעוט המצוי באחוזים, אלא כל שהמיעוט מלווה את הרוב בכל זמן ובכל מקום - נחשב  מיעוט המצוי. אך אם ישנם זמנים שבהם אין מיעוט אסור, או שישנם מקומות שבהם אין מיעוט אסור - אין זה נחשב למיעוט המצוי: 
אבל מה שיראה לעניות דעתי, דענין מיעוט המצוי היינו שהופעת המיעוט ומציאותו הוא מצוי הרבה, דכל רוב בהמות שבעולם ובכל מדינה ומדינה מוחזקים במיעוט טריפות מחמת סירכות הריאה... ולעולם אין רוב כשירות בלי מועט טריפות, והמועט מלווה את הרוב בכל עת ובכל מקום
— שו"ת שבט הלוי חלק ד' סימן פ"א

הלכות שלגביהן מוזכר דין זה

מלבד חובת בדיקת ריאות הבהמה מסירכות, ובדיקת המאכלים מחרקים, נזכרו נושאים נוספים שדין 'מיעוט המצוי' משפיע עליהם. המרכזיים שבהם הם: איסור אשת איש להינשא לגבר אחר על סמך עדות שבעלה הראשון נראה טובע בים או אגם גדול שלא ניתן לראות את קצהו, הואיל ומיעוט המצוי של הטובעים מצליח להינצל מכך ולחיות. 
כיוצא בזה, מי שהעידו על בעלה שהגיע לגסיסה, אינה מותרת להינשא לאדם אחר על סמך עדות זו, הואיל ומיעוט מצוי של הגוססים אינם מתים מיד, וחוששים למיעוט זה. 
דוגמה נוספת היא אלמנה הרה שבעלה מת ללא ילדים, ולאחר מותו ילדה ילד שמת בתוך שלושים יום, על פי ההלכה אינה יכולה להינשא לאדם אחר ללא חליצה, הואיל וחוששים שמא אותו ילד שמת היה מאותו מיעוט המצוי של ילדים המוגדרים כ'נפלים' המתים בתוך שלושים יום מלידתם, שאינם נחשבים ל'ולד של קיימא', וממילא חל חיוב חליצה על אותה אשה.  
גם איסור דמאי מבוסס על כך שמיעוט שכיח של עמי הארץ לא היו מעשרים את פירותיהם.
שלום הררי

ביוגרפיה

הררי נולד וגדל בקיבוץ אושה, למד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד במחזור י' (1964). הררי שירת בצה"ל באגף המודיעין, עבר קורס קציני מודיעין ושימש במגוון תפקידים בחטיבת המחקר. לאחר מכן שימש בשורת תפקידי פיקוד ומטה ביחידת האיסוף המרכזית. במקביל, שימש כקצין קישור לשב"כ, וכמדריך ראשי בקורס המתקדם לקציני מחקר מודיעיני. בשנת 1977 הוצב במפקדת יהודה ושומרון כקצין מטה באגף לענייני ערבים. בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש המחלקה לענייני ערבים במפקדת יהודה ושומרון. בשנים 1984–1996 שימש כיועץ לענייני ערבים תחת מתאם פעולות הממשלה בשטחים. במסגרת זו לקח חלק במשא ומתן שניהלה ישראל בוועידת מדריד והסכם אוסלו. הררי פרש מצה"ל בדרגת תא"ל.
לאחר שירותו הצבאי שימש כחבר ההמכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה.
הררי הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
טפליק

תולדות היישוב

טפליק נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1582 הועברה לבעלות משפחת אוסטרוגסקי. בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי טפליק

הקהילה היהודית בטפליק, נתפרסמה על ידי רבנותו של הרב שמשון אהרן פולונסקי ששימש בה רב משנת 1901 במשך 21 שנה. הוא כונה כל ימיו על שם מקומו זה כ"הרב מטפליק". בהמשך ימיו הוא עלה לירושלים ושימש רב בשכונת בית ישראל.
בפברואר 1919 נערך בעיירה פוגרום, בו נרצחו כ-200 מיהודיה בידי אוקראינים. בתקופה הסובייטית התקיימה בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ומאות יהודים היגרו מהיישוב. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים, כרבע מתושביה.
ב-26 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן הגבלות תנועה וחובת ענידת סרט זרוע. זמן קצר לאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות מצד הגרמנים. לגטו שבעיירה לא הועברה אספקת מזון, ועל יושביו הוטלו תשלומי כופר. במרץ 1942 הוסעו רבים מיושבי הגטו למחנות עבודה, בהם רובם נספו או נרצחו.
ב-27 במאי 1942 נרצחו בבורות ירי ליד העיירה 769 מיהודי הגטו, וכן כ-520 יהודים שגורשו לאזור מבוקובינה. כ-40 יהודים שהושארו בגטו, יחד עם מגורשים נוספים מבוקובינה שהובאו לעיירה, נרצחו בשנת 1943.
ערך של משחק

ערך של משחק (באנגלית: Game value) הוא מושג המתאר פתרון של משחק בתורת המשחקים. רמת הביטחון המקסימלית של אחד משני השחקנים במשחק סכום אפס, המקס-מין (max-min), היא סכום הכסף הגדול ביותר שהשחקן יכול לזכות בו, בלי קשר לתכסיס שיבחר השחקן השני. רמת הביטחון המקסימלית של השחקן השני, המין-מקס (min-max), היא סכום הכסף הקטן ביותר שהוא יכול להפסיד בלי קשר לתכסיס שיבחר השחקן הראשון.
אם רמת הביטחון המקסימלית של שחקן אחד תסומן בתור v₁ וזו של השחקן השני תסומן בתור v₂, ניתן לומר שלמשחק יש ערך אם ורק אם v₁=v₂. במצב הזה המשחק "יציב", משום שעל מנת להשיג את הטוב ביותר בשבילם, עדיף לשחקנים "לשתף פעולה". אם התנאי לא מתקיים, שני השחקנים יימצאו במצב של עימות תמידי, והמשחק לא יגיע למצב יציב.
אנטון קורביין

ביוגרפיה

קורביין נולד בסטרין שבהולנד. את עבודתו כצלם מוזיקלי הוא התחיל כשהוא פגש את המוזיקאי ההולנדי הרמן ברוד בבית קפה בחרונינגן, בשנת 1975. בזכות התמונות שצילם את ברוד הוא זכה לתהילה וכתוצאה מכך חשיפתו של קורביין הלכה וגדלה.
בין היתר, קורביין צילם את דפש מוד, U2, דייוויד בואי, ביורק, קפטן ביפהארט, רוברט דה נירו, סטיבן הוקינג, אלביס קוסטלו וקלינט איסטווד. בנוסף, הוא עיצב את עטיפות אלבומים של האמנים דפש מוד, U2, ניק קייב, בריאן אדמס, מטאליקה, ת'ראפי?, הרולינג סטונס, R.E.M., בי ג'יז ועוד.
הרפתקאות מקס

עלילה

מקס הוא אריה יתום מאביו, מאסטר הצללים שפלש לממלכה הרג את אביו, בזמן הריגת אביו אמו שלחה אותו ביחד עם הפרופסור למשפחה חורגת של לוטרות ושם פוגש לביאה בשם ליאונה, יחד בכל העונות הוא צריך לעשות הרבה משימות ושיטות לחימה כדי להביס את מאסטר הצללים.
בטי ויליאמס

קורות חייה

ויליאמס נולדה למשפחה קתולית מבלפסט שצפון אירלנד. לאחר שסיימה את לימודי התיכון החלה לעבוד כמזכירה. נישאה בגיל 18 והולידה שני ילדים. 
ב-10 באוגוסט 1976, בשיאה של תקופת "הצרות" בצפון אירלנד, ירה סיור חמוש של הצבא הבריטי על מכוניתו של פעיל בצבא האירי הרפובליקני, ברחוב שוקק אדם בבלפסט. מהירי נפגע הנהג, הרכב בו נהג סטה ועלה על המדרכה, דורס בכך למוות שלושה ילדים ופוצע אנושות את אימם. 
בעקבות התקרית החליטה ויליאמס לנקוט מעשה, היא החלה להחתים תושבים על עצומה הקוראת להימנע מאלימות ולמחות כנגד המצב. ויליאמס חברה למייריד קוריגן, דודתם של קורבנות האירוע, ולעיתונאי בשם קירן מקיוהאן ויחד החלו לארגן שורה של הפגנות ומחאות אזרחיות לא אלימות. 
מקיוהאן חיבר מנשר בו מפורטים עקרונות התנועה החדשה ונתן לארגון את שמו: "קהילת אנשי השלום". התנועה החלה לתפוס תאוצה ברחבי אירלנד, כשצעדות שלום רבות יצאו מערים שונות וכספים רבים גויסו למען המטרה. תוך חצי שנה בלבד ירד שיעור התקריות האלימות בכ-70%. 
בדצמבר 1977 הוענק לויליאמס ולקוריגן פרס נובל לשלום. 
בשנים לאחר קבלת הפרס התגרשה ויליאמס מבעלה הראשון. היא נישאה בשנית ב-1982 ועברה להתגורר בארצות הברית. ויליאמס שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת המדינה סם יוסטון בטקסס, היא מכהנת כנשיאת ארגון הסיוע לילדים World Centers of Compassion for Children ויו"ר המכון למען דמוקרטיה באסיה. 
ב-2006 חברה לחמש זוכות פרס נובל לשלום נוספות: מייריד קוריגן, ג'ודי ויליאמס, שירין עבאדי, ואנגרי מאטאיי וריגוברטה מנצ'ו, להקמת "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם.
למרות זיהויה עם מדיניות האי-אלימות, מעדה ויליאמס פעמיים בלשונה בהתייחסה לנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ומדיניותו. בשתי הרצאות נפרדות שנשאה ב-2006 וב-2007 ציינה כי הייתה שמחה להרוג את בוש. מאוחר יותר התנצלה על דבריה
הארגון למניעת הפצת נשק כימי

פרס נובל

בשנת 2013 זכה הארגון בפרס נובל לשלום. הזכייה הייתה על בסיס פעילותו של הארגון לפינוי נשק כימי ועריכת בדיקות תקופתיות במדינות שחתמו על האמנה. בין השאר החל הארגון ב-2013 להיות פעיל בסוריה, במיוחד לאחר ההסכמה הדיפלומטית שהושגה עימה לפירוק הנשק הכימי שהופעל בה במהלך מלחמת האזרחים. פעילותו של הארגון תרמה להצלת חייהם של מאות אלפי אנשים.