google/wiki40b huggingface dataset:
אימות תוכנה

שיטות

ישנן שתי שיטות עיקריות לאימות תוכנה.
הראשונה היא שיטת בדיקות מודל - תהליך האימות מתבצע על מודל מתמטי המתאר את מערכת התוכנה, תוך הוכחת נכונות של תכונות הנדרשות על בסיס המודל הזה, תוך ניתוח המצבים והמעברים ביניהם. על מנת להצליח בשיטה הזאת, המודל חייב להיות סופי (בעל מספר סופי של מצבים). השיטה הזאת מאוד מוגבלת מהבחינה המעשית, בגלל בעיית התפוצצות מצבים שמאפיינת מערכות מעשיות רבות.
השיטה השנייה היא שיטת ההוכחה - בשיטה הזאת מתארים תכונות מסוימות של התכונה בתחשיב פסוקים לוגי (בעזרת לוגיקה טמפורלית, כדוגמת *CTL), ומוכיחים שהתוכנה (יותר נכון המודל שלה) מספקת את התכונות הנדרשות, בעזרת כלים מתמטיים אוטומטיים או אוטומטיים למחצה (Theorem Provers). גם השיטה הזאת מוגבלת בגלל בעיית התפוצצות מצבים, זאת למרות שניתן לבטא בעזרת תחשיב לוגי גם תכונות עבור מודלים אינסופיים.
למרות שהמחקר בתחום הזה מתבצע תחת כובע מדעי המחשב, השיטות האלה משמשות גם לאימות חומרה (כזו הכוללת מעגלים לוגיים מורכבים), שם בעיית התפוצצות המצבים חריפה פחות.

מגבלות

ישנן שתי בעיות עיקריות באימות תוכנה. המעשית שבהן היא שאימות תוכנה דורש מיומנות רבה ורקע מתמטי ברמה גבוהה מהמקובל. הבעיה החמורה יותר היא שלא ניתן להוכיח דבר על תוכנית שרירותית כלשהי, ולצדוק תמיד. דוגמה לכך היא ההוכחה כי אי אפשר לפתח תוכנית שיכולה לוודא האם תוכנית כלשהי תעצור כאשר תקבל קלט מסוים (בעיה זו ידועה כבעיית העצירה). משפט רייס מוכיח כי לא ניתן לכתוב תוכנית שתוכל להכריע לגבי כל תוכנית שהיא האם היא מקיימת תכונה לא טריוויאלית (תוכנה שלא כל תוכנית בהכרח מקיימת) כלשהי.
למרות שמגבלה תאורטית זו נראית חמורה עדיין אימות תוכנה תורם רבות מבחינה מעשית. בפרט, ניתן "ללכת על בטוח", להגיד שתוכנית תקינה רק כאשר היא תקינה בוודאות, ולטעות על חלק מהתוכניות התקינות. גישה כזאת נקראת "שמרנית". דוגמה לכך היא מערכת טיפוסים בשפות תכנות, המוכיחות היעדר של שגיאות טיפוסים.
אמיר פנואלי ממכון ויצמן למדע היה למומחה ברמה בינלאומית בתחום זה ואף זכה על מחקריו בתחום בפרס טיורינג, הפרס החשוב ביותר במדעי המחשב, על מחקרו ופיתוחיו בתחום הלוגיקה הטמפורלית.
הרי האדמירליות

הר אכילס

הר אכילס הוא הר פירמידלי בולט המתנשא מפרשת המים בין קרחון פיטץ' וקרחון הלוחם. משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (NZGSAE) מ-1958-1957 כינתה אותו על שם אוניית משמר ניו זילנדית משנים עברו.

הר אדם

הר אדם ממוקם 4 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית להר מינטו. הוא התגלה בינואר 1841 על ידי קפטן רוס, שכינה אותו על שם סגן האדמירל צ'ארלס אדם, שר צי בכיר באדמירליות.

הר איאקס

הר איאקס מתנוסס במרחק 1.5 ק"מ מערבית-דרומית-מערבית להר רויאליסט. משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד כינתה אותו על שם אוניית הצי אג'קס. ההר הוא אחד מכמה הרים באזור זה הקרויים על שם אוניות ניו זילנדיות.

הר בווין

הר בווין הוא הר מחודד המזדקר בצדו המערבי של צוק החוף של קרחון מאריי. ההר נמצא במרחק 3.2 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית להר סאבין. הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) כינתה אותו על שם אנתוני בווין, הסוקר הכללי של ניו זילנד ויו"ר המועצה הגאוגרפית של ניו זילנד, 2004-1996, אחראי לסקרים ולמתן שמות לאתרים באנטארקטיקה מטעם ניו זילנד.

הר בלק פרינס

הר בלק פרינס מורכב מסלע כהה, הנוטה ליצור מראה מרשים. ההר נמצא במרחק 6 ק"מ מערבית להר אג'קס. משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד כינתה אותו על פי מראיתו וכן על שם אוניית הצי הניו זילנדי "בלק פרינס".

הר גילרות'

הר גילרות' הוא הר מכוסה קרח ברובו (3,160 מ') במרחק 8.1 ק"מ מזרחית-צפונית-מזרחית להר אדם. הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מיפה אותו על סקרים וצילומי אוויר של צי ארצות הברית, 1963-1960. הוועדה המייעצת לקריאת שמות באנטארקטיקה של ארצות הברית כינתה אותו על שם רוברט ר. גילרות' ממינהל התעופה והחלל הלאומי, שביקר בתחנת מקמרדו, 1967-1966.

הר מינטו

הר מינטו הוא הר נישא, נקי ברובו מקרח, במרחק 4 ק"מ מהר אדם בחלקו המרכזי של הרכס. הר מינטו התגלה בינואר 1841 על ידי קפטן ג'יימס רוס, שקרא לו על שם הרוזן ממינטו, שר האדמירליות הראשון. הראשונים לטפס על ההר בשנת 1988 היו אנשי משלחת יובל המאתיים האוסטרלית לאנטארקטיקה בראשות גרג מורטימר ובהשתתפות לינקולן הול.

הר פרקר

הר פרקר הוא הר דמוי שונית לאורך הצד המערבי של קרחון נאש. משלחת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מיפתה את האזור על פי סקרים ומתצלומי אוויר של צי ארצות הברית, בשנים 1963-1960. את השם הר פרקר נתן קפטן ג'יימס רוס בשנת 1840 להר באותה סביבה באופן כללי, על שמו של סגן אדמירל סר ויליאם פרקר, שר ימיה בכיר באדמירליות בשנים 1841-1834. לשם הרצף ההיסטורי העניקה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים את השם להר זה.

הר פיקוק

הר פיקוק היא פיסגה גבוהה היישר מעל כף קרחון קלי, 2.6 ק"מ דרומית-מערבית להר הרשל. הפסגה התגלתה בינואר 1841 על ידי קפטן רוס, שקרא לה על שם ג'ורג' פיקוק, דיקן אלי.

הר רויאליסט

הר רויאליסט הוא הר בולט הניצב 3 ק"מ מערבית להר אדם. את שמו נתנה לו משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד, 1958-1957, על שום חזותו המרשימה וכן על שם אוניית הצי הניו זילנדי "רויאליסט". עוד כמה פסגות סמוכות נקראו על שם אוניות ניו זילנדיות, בהן הר איאקס והר בלק פרינס.

הר סאבין

הר סאבין הוא הר נישא, נקי יחסית משלג, המתנשא בין צוקי קרחון מאריי וקרחון ברנט. את ההר גילה ב-11 בינואר 1841 קפטן ג'יימס רוס מן הצי המלכותי, שכינה תוואי נוף זה על שם אלוף-משנה אדוארד סבין מחיל התותחנים המלכותי, הממונה על קשרי חוץ בחברה המלכותית, מתומכיה הפעילים ביותר של המשלחת.
אורורה (מטוס ריגול)

אודות המטוס

המטוס הוא בעל מאפיינים של חללית, כלומר, בעל יכולת להמריא באופן רגיל משדה תעופה ולהגיע לקצה האטמוספירה, כמעט עד לחלל. בנוסף, הוא יכול להגיע למהירות של מאך 7, והוא בעל מבנה חמקני.
לא הרבה ידוע על המטוס ולא בטוח שהוא אכן קיים. הטענות לקיומו הועלו בשנות ה-90 המוקדמות בכלי תקשורת, והתבססו בעיקר על מספר תצפיות, ועל מדידות סיסמוגראפיות, אשר מסוגלות לאתר בומים על-קוליים. תצפיות מתארות את המטוס כמטוס בעל תצורת כנפי דלתא, ושני הגאי כיוון.
מקור השם "אורורה" הוא מאיזכור שהופיע באחד מספרי התקציב של הממשל האמריקני, בו מוזכר תקציב גבוה עבור פרויקט המכונה בשם זה. התקציב הועבר לחיל האוויר האמריקאי. עם זאת, הממשל האמריקאי וחיל האוויר טוענים בנחישות שהמטוס אינו קיים, וששם הקוד "אורורה" מתייחס לפרויקט הרכש של המפציץ החמקני האמריקאי B-2, שבאותו זמן עדיין היה תחת מעטה סודיות.
המאמינים בקיומו של ה"אורורה", מתבססים על האמונה שבשלהי שנות השמונים החל הממשל האמריקאי לחפש מחליף למטוס הריגול SR-71 (הידוע בתור "הציפור השחורה"). מטוס זה החל להתיישן, ואכן הוצא משימוש בסוף שנות ה-80, ללא מחליף ידוע. חשיבות מטוס ה-SR-71 הייתה בכושר השגת המודיעין החזותי שלו, ונראה היה שמערכת הביטחון האמריקאית לא הייתה מוותרת בקלות רבה על מטוס בעל יכולות כה חשובות, אלא אם הוצע להם מטוס טוב ממנו, שיועד להחליפו. מטוס שכזה, כמובן, היה נשמר תחת מעטה סודיות, בשל חשיבותו האסטרטגית העצומה, והממשל האמריקאי היה מכחיש את קיומו, כפי שנהג בעבר להכחיש את קיומם של המפציץ החמקני B-2 ומטוס הקרב החמקני F-117.
הטיעונים הסותרים את קיומו של המטוס מתבססים על היעדר ראיות. מרבית התצפיות יכולות להיות תצפיות של כלי טיס ניסיוניים אחרים של הצבא האמריקאי, כאלו שעצם קיומם אינו מוטל בספק. כמו כן, לאחר סוף שנות השמונים, קוצץ תקציב הביטחון של ארצות הברית במידה משמעותית בשל סיום המלחמה הקרה. קיצוץ זה הוביל לצורך במטוסים זולים יותר, הן מבחינת התחזוקה והן מבחינת המחיר עצמו. מטוס מתקדם כדוגמת ה"אורורה", לא עומד באף אחת משתי דרישות אלו. ידוע על פרויקטים שאפתניים רבים של חיל האוויר האמריקאי שלא הפכו למציאות בגלל בעיות של תקציב, ואם פרויקט כדוגמת "אורורה" אכן התקיים, הוא היה ככל הנראה נקלע לבעיה דומה, ומתבטל. סיבה נוספת שבגללה סביר שהמטוס אינו קיים היא משום שבעקבות התפתחות הטכנולוגיה של מל"טים, מזל"טים, ולווייני ריגול, הצורך במטוס ריגול אסטרטגי ירדה במידה ניכרת. כמו כן, לאחר פירוק ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה, הצורך במטוס ריגול אסטרטגי ירד במידה משמעותית.
לפי תצפיות, המטוס מונע באמצעות מנוע פיצוץ פעימות- טכנולוגיית הנעה מתקדמת ביותר, שככל הידוע, לא נמצאת בשימוש כלל, מלבד במספר אבות טיפוס נסיוניים. לפי תצפיות, אשר אחת מהן תועדה על ידי סטיבן דאגלס בשנת 1992, ליד אמרילו, טקסס, המטוס מותיר מאחוריו פס התעבות ייחודי, שבו יש "טבעות", הממוקמות במרחקים שווים זו מזו. סטיבן דאגלס מתאר את הרעש שהמטוס משמיע כ"שאגה פועמת, מוזרה...בדומה לרעש של מנוע רקטי, אך עמוק יותר, עם פולסים במרווחי זמן קבועים".
ממלכתיות

ממלכתיות הייתה כינוייה של גישתו של דוד בן-גוריון - בתמיכת מפא"י ומפלגות הימין והמרכז - שצידדה בהעברת מרכז הכובד של ההכרעות שעניינן אופייה והתנהלותה של המדינה, ממוסדות המפלגות, התנועות וההסתדרות אל מוסדות מדינת ישראל.
הגישה נתנה למעשה ביטוי אידאולוגי להעברת מרכזי השליטה במדינה מהמוסדות החברתיים שניהלו את היישוב לממשלה ולביסוס ריבונותה של המדינה. שורשיה של הגישה נעוצים בתפיסה שדגלה במעבר "ממעמד לעם" והדגישה את תפקידיה הלאומיים של מפא"י על חשבון תפקידיה התנועתיים. פירוק הפלמ"ח, חקיקת חוק חינוך ממלכתי שביטל את שיטת הזרמים בחינוך והלאמת לשכות העבודה נתנו ביטוי למעבר מתנועתיות לממלכתיות. 
ביטוי מעשי נוסף של גישה זו, בא לידי ביטוי ב"הפיכת הרעיון הלאומי הדיאלקטי של הערבות ההדדית ליסוד הממלכתיות".
בשנות ההנהגה של לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין בכהונתו הראשונה, 1963-1977 אושררו ובוצרו עקרונות ממלכתיים אחדים, בעיקר כאלה הנוגעים לפן המשפטי של הממלכתיות וכאלה הנוגעים לזכויות אדם. כך למשל בוטל הממשל הצבאי, נחקקו חוקי יסוד שהסדירו את מעמד רשויות השלטון, כונן מוסדר ועדת החקירה הממלכתית ומעמדם של בג"ץ ושל היועץ המשפטי לממשלה התעצם.
בתחום הבריאות נשמר מעמדם של הגופים התנועתיים והמפלגתיים, ורק בשנת 1995 חל שינוי בתחום זה, עם כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שניתק את הקשר ההדוק בין ההסתדרות הכללית (ובעקיפין מפלגת העבודה) לקופת חולים כללית, ואת הקשר הדומה בין הסתדרות העובדים הלאומית לקופת חולים לאומית. צעד זה הרים תרומה חשובה להקניית מעמד ממלכתי לשירותי הבריאות, אם כי נמשכת אספקתם על ידי גופים עצמאיים (קופות החולים), ולא ישירות על ידי המדינה. קבלת שירותי בריאות מקופת חולים מסוימת חדלה להיות תלויה בחברות בארגון העובדים השולט בקופה. אספקת השירותים על ידי גופים עצמאיים אין בה כדי לפגוע בעקרון הממלכתיות, כל עוד ניהול של גופים אלה כפוף לשיקולים ממלכתיים ולא לשיקולים תנועתיים.
Stronger Than Me

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי איימי ויינהאוס וסאלאם רמי, שגם הפיק אותו. מילותיו של השיר נועדו במטרה להשפיל את בן זוגה של ויינהאוס, ולהציג אותה כצד הדומיננטי בקשר שמתנהל בין השניים.

וידאו קליפ

בתחילת הקליפ ניתן לראות את ויינהאוס כשהיא נכנסת לבר, ומוצאת את בן זוגה כשהוא שיכור. לאחר ויכוח שפורץ בין השניים, בן זוגה של ויינהאוס מנסה לנשק אותה בכוח, ולאחר מכן ויינהאוס ובחור נוסף מלווים את בן זוגה החוצה.
לבסוף, כשהשניים חוזרים במכונית, בן זוגה של ויינהאוס מקיא ברכב שבהם הם נוסעים לביתם, ולאחר שהם יוצאים ממנו הוא מתעלף ברחוב, ואיימי המיואשת מתיישבת על מדרגות ביתה, חושבת ולבסוף טורקת את הדלת בכעס.
הקליפ זכה להצלחה רבה ונכון לדצמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-53 מיליון צפיות.
אנטוניו קלדרה

חייו

קלדרה נולד בוונציה ונמשך למוזיקה בהשפעת אביו שהיה כנר. בגיל צעיר הצטרף למקהלת כנסיית סן מרקו בוונציה ולמד לנגן במספר כלי נגינה בהדרכתו של ג'ובאני לגרנצי. ב-1690 ביקר ברומא ונפגש עם מלחינים כמו ארכאנג'לו קורלי ואלסנדרו סקרלטי.
הוא נודע כצ'לן והחל לחבר מוזיקה. ב-1693 חיבר סדרה של סונאטות כנסייתיות (sonatas da chiesa) וב-1699 סדרה של סונאטות קאמריות (sonatas da camera).
בשנת 1699 עבר למנטובה ונתמנה למנצח המקהלה (Maestro di Capella) בשירותו של הדוכס ממנטובה.
במלחמת הירושה הספרדית תמך הדוכס בצד הצרפתי ובשנת 1707 גורש מאיטליה. קלדרה עבר לברצלונה, שם נתמנה למלחין בחצרו של המלך האוסטרי קרלוס השישי, הטוען לכתר ספרד אשר החזיק חצר מלכותית בברצלונה. ב-1709 עבר לרומא וב-1715 נתמנה לסגן המנצח ראשי בחצר המלכותית בווינה, משרה שהחזיק בה עד מותו.
קלדרה הלחין כ-300 יצירות בעיקר ווקליות - אופרות, קנטטות, אורטוריות, מיסות, מדריגלים וקאנונים. הוא חיבר גם יצירות דתיות כמו סטאבט מאטר ורקוויאם. לאחר מותו נשכחו רוב יצירותיו המהוות דוגמה יפה למוזיקת בארוק. בשנים האחרונות מגלים את יצירותיו וכמה מהן בוצעו בישראל, כמו המיסה דולורוזה והרקוויאם.
גילדהול (באת')

היסטוריה

הבניין הנוכחי, שנבנה באבן באת', הוקם במקום בית העירייה מתקופת בית סטיוארט, שנבנה ב-1625 במקום מבנה מתקופת בית טיודור. השינוי המשמעותי הראשון בבניין זה היה הכנסת חלון מעוגל בראשי בצד הצפוני, ככל הנראה ב-1658 לרגל ביקורו במקום של ריצ'רד קרומוול. לפי העיתון באת' אדוורטייזר מיום 22 בנובמבר 1755 גרם החלון להתערערות המבנה, כך שהיה צורך לחזקו בתומכות במקום חלק מהעמודים.
בין 1724 ל-1725 הוסר גרם המדרגות הפנימי שחיבר את בית העירייה ובית השוק המקורה השוכן בצדו הדרומי, ובאופן זה הוגדל נפח הבית. בשנים הללו נבנה מחדש האגף המערבי של בית העירייה, והוספו לו מדרגות וחדרים חדשים. ב-1727 הסתיימה בניית התקרה הקמרונית בבית השוק. בתקופה זו החל חדר המועצה לשמש גם כגלריה עירונית לאמנות. במשך השנים התדרדר מצבו של בית העירייה, וב-1747 המצב היה כה חמור עד שהיה צורך לחזק את הבניין בתומכות ברזל. בית העירייה היה על סף קריסה ב-1766, והיה צורך לבנות אותו מחדש. כאשר סיים תומאס בולדווין את העבודות ב-1778, לפי עיצוב של תומאס וור אטווד, נטשה המועצה את אולמה הקודם ומכרה אותו.
בחזית הבניין ניצבים ארבעה עמודים איוניים, והוא מוקף כולו בדימויים של צדק. הכיפה המרכזית נבנתה ב-1893. בתוך בית העירייה נמצא אולם הסעודות שבו עמודים בסגנון קורינתי, נברשות מהמאה ה-18 ודיוקנאות מלכותיים מקוריים. חדר זה משמש לאירוח ביקורים של בית המלוכה הבריטי, ואף אירח את המלכה אליזבת השנייה בשנת 2002 בעת שביקרה בבאת'.
כיום משמש האולם כחדר המועצה וכמשרד הרשומות עבור באת' וצפון מזרח סומרסט, ומדי פעם נערכות בו גם חתונות ומצולמות סצנות בסדרות טלוויזיה. בית העירייה צמוד לגלריית ויקטוריה לאמנות והשוק המקורה., והוא אחד האתרים שבהם נערכים אירועי פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של באת'.
טל סלוצקר

ביוגרפיה

טל סלוצקר נולד ברעננה לנחום, מלחין, כנר, מורה לכינור ומנצח, ולפולה, ספורטאית ומאמנת ספורט, שניהם מורים.
בראשית דרכו צייר וניגן בכינור מה שהתגלגל לסיבוב הופעות סולו עם תזמורת בהולנד כבר בכיתה ג'. במקביל למד אצל הצייר זכר שרמן רישום וציור במסורת האקדמיה הרוסית. בשנת 2000 הציג את תערוכות היחיד “ליריקה" ו”קטרזיס” שזכו לחשיפה תקשורתית רחבה. נחשב ילד פלא ובגיל 13 הוציא ספר תערוכה]. הוא צייר ציורים שהגיעו עד לגודל של חמישה מטרים בסלון המשפחה ברעננה ששימש לו כסטודיו. השפעה מכרעת על עבודתו באותה תקופה הייתה מפגש עם ציור רפסודת המדוזה מאת ז'ריקו במוזיאון הלובר בפריז.
בגיל 14 נטש את בית הספר על"ה בהרצליה כדי ללמוד ב-Jerusalem Studio School, שם היה התלמיד הצעיר ביותר בתוכנית. בשנת 2003 ביקר לראשונה אצל אנטוניו לופז גרסיה, בספרד מפגש שהיה מכריע בהתפתחותו האמנותית.
בשנים 2004–2006 זכה במלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל (קרן שרת).
פרסם בכתב העת "עכשיו" בעריכת פרופ' גבריאל מוקד, שהגדיר את סלוצקר כ"איש רנסאנס אמיתי".
מתגורר בתל אביב.

עבודתו האמנותית

יצירתו כוללת בעיקר ציור פיסול וכתיבה ספרותית. במשך שנים הביא לידי דיון פילוסופיה והגות בנושא השיגעון. השקפותיו בנושא זכו לסקירה בסרט הדוקומנטרי 'צייר הצללים' שצולם בחציו בחלל הסטודיו שלו ובחציו בתערוכתו 'הם' וזאת במקביל לקיום ערבי דיון בנושא ופעולות קונספטואליות בעיר בתקופת מחאת הדיור. עבודתו במדיום הציור הולידה מעל למאה דפי מאמרי ביקורת על הציור הישראלי ועל התפתחותו ובמקביל החל דיאלוג הולך ומעמיק עם אנשי ספרות וביקורת. פועלו כלל פרויקט ארוך טווח שנמשך כעשר שנים בשיתוף עם מוזיאון תל אביב לאמנות בו חקר את ציורי המוזיאון תוך העתקתם וציור גרסאותיו לציורים מה שכלל גם פיסול בתוך שטח המוזיאון. הוא ניסח אידאולוגיה אמנותית בכתב תוך כדי הנהגת קבוצת האמנים 'הם' שכללה כשישה עשר משתתפים, ביניהם מחזאים, משוררים, פסל, ועורך ספרות תוך כדי התייחסות מתמדת למצב האמנות והחברה וזכותו של האמן להיות חופשי בתפישותיו ובביטוין. תפישותיו באות לידי ביטוי באופן תאורטי ומעשי וכוללות מחקר אוניברסיטאי כולל הוצאת מאמרי ביקורת בדפוס ובמדיה הדיגיטלית.
צוללת רטובה

צוללת רטובה (באנגלית: Wet Sub) היא כלי רכב תת-מימי אשר אינו מספק סביבה יבשה עבור המאיישים אותו. בדרך כלל צוללנים בחליפות צלילה ירכבו עליו (בדומה לרכיבה על אופנוע או מזחלת) או שישהו בתוכו בחלל סגור המאפשר תצורה בעלת גרר נמוך.

שימוש צבאי

הכלי יכול לשמש כמערכת להנחת מיקוש ימי כגון הצמדת מוקשי עלוקה לספינות. בנוסף כלי כזה יכול לשמש לאיסוף מודיעין, כאשר תנועה תת-מימית מאפשרת יכולות מוגברות לחמקנות והסוואה. יש פיתוחים המותאמים להאזנות לכבלי תקשורת תת-ימיים. 
ישנם כלים היברידים כאלו המסוגלים לנוע גם על פני המים כמעין סירת מנוע בעת הצורך בנוסף ליכולות התת-מימיות.
דוגמה לכלי כזה היא MRCC ‏(Multi-Role Combatant Craft) בייצור STIDD Systems האמריקאית.
כרמלית (שבת)

כרמלית היא אחת מארבע רשויות השבת המפורטות בהלכה. הכרמלית היא בעיקרה מקום שאינו מוקף במחיצות, ואינו מקום הילוך לרבים. בניגוד לשאר רשויות השבת, כרמלית היא רשות שתוקנה מדרבנן, שכן מדאורייתא היא נכללת בהגדרה של מקום פטור. כיום, רוב השטחים הפתוחים נחשבים לכרמלית (כל זמן שלא הוקפו בעירוב). כל דיני הכרמלית הם מדרבנן, ועיקריה הם איסור הוצאת והכנסת חפצים מהכרמלית לרשות היחיד ולרשות הרבים, ואיסור הולכת חפץ יותר מד' אמות בתוך הכרמלית. 
פירוש השם כרמלית הוא כ-'ארמלית', היינו כאלמנה, שאינה לא נשואה ולא רווקה, כלומר הכרמלית אינה לא רשות הרבים ולא רשות היחיד. פירוש נוסף הוא שכרמל היא מילה נרדפת ליער, שגם הוא לא רשות היחיד ולא רשות הרבים (וזה גם מקור שמו של הר הכרמל - הר היער).
סיבת גזירת רשות הכרמלית, היא כדי שלא יווצר בלבול בין רשות הרבים שבה אסור לטלטל, לבין מקום פטור, שבו מותר לטלטל ללא הגבלה, וגזירה זו הפכה מקומות רבים שנחשבו למקום פטור, לכרמלית.

גדרי כרמלית

כרמלית היא מקום שאינו מוקף מחיצות (שאז הוא רשות היחיד) וגם אינו מקום הילוך לרבים (שאז הוא רשות הרבים). דוגמאות למקומות שהם כרמלית הם שדה, ימים, נהרות ומדבריות. אין משמעות לבעלות על הכרמלית, שכן היא יכולה להיות שטח ציבורי, כגון סמטה קטנה או שטח פרטי כגון שדה.
מאחר שלפי שיטות רבות בהלכה כיום, על מנת ששטח יחשב כרשות הרבים, צריכים להיות בו 600,000 איש ביום, יוצא שחלק ניכר של השטחים הציבוריים כיום הם כרמלית, וניתן לטלטל בהם, לאחר שמתקנים אותם באמצעות עירוב ההופך אותם לרשות היחיד.
כרמלית יכולה להיות גם בתוך רשות הרבים, כגון שטח של ד' על ד' טפחים (כ- 1000 סמ"ר) בגובה או בעומק של בין ג' לט' טפחים, (24 - 79 ס"מ) או שטח שמוקף מחיצות בגובה או עומק כזה, אולם כרמלית אינה יכולה להיות בתוך רשות היחיד, שאז היא בטלה לרשות היחיד. דוגמה לכרמלית כזו היא תעלה נמוכה. שטח ברשות הרבים שאין בני רשות הרבים משתמשים בו, מכיוון שהוא אינו נח, כגון קרן זווית, נחשב לכרמלית גם כן. רשות הרבים המקורה בגג, נחשבת גם כן לכרמלית.
כרמלית אינה יכולה להיות כלי המטלטל, אלא רק דבר המחובר לקרקע, כגון סלע, או שיח נמוך. ואם כלי הוא בגודל המתאים לכרמלית - הרי הוא בטל לרשות בה הוא עומד.
במקרה שרשות היחיד הגדולה מבית סאתים (5000 אמות מרובעות, כ- 800 מטר רבוע) אינה משמשת למגורים, כגון דיר גדול, השטח נחשב לכרמלית. וכן אם רשות היחיד אינה מוקפת במחיצות כהלכתה, היא נחשבת לכרמלית לחומרא, והיינו שדנים בה לחומרא גם את דיני רשות היחיד וגם את דיני כרמלית.
Should've Said No

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט והופק על ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ רוק. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את מעמד הפלטינה, על סך מכירות של כ-1.5 מיליון עותקים בארצות הברית.
כמו כן, זכה השיר בשני פרסי BMI, בטקס שהתקיים בשנת 2009.
כריסטופר הראשון, מלך דנמרק

מלך

כריסטופר החל ליזום את המאמצים לקאנוניזציה של אחיו אריק הרביעי וכך להטיל את האשמה הישירה לרציחתו לפתחו של אחיו אבל. אם היה מוכר אריק כקדוש על ידי האפיפיור, הייתה רציחתו של אריק מדירה את בניו של אבל מכס המלכות ומבטיחה אותו לבניו של כריסטופר. משמעות הדבר הייתה שכריסטופר, כבן הצעיר מבין אחיו, ניסה למנוע מבניהם של אחיו הבכורים מלעלות לכס המלכות הדני, מהלך שלא היה מקובל אז.

המאבק בכנסייה

כריסטופר בילה את רוב תקופת מלכותו במאבק במתנגדיו הרבים. על ידי זה שהתיר לבנו של אבל, ולדמר, להיות דוכס שלזוויג, הוא מנע מלחמת אזרחים רחבת היקף, אך כך הוא גם הפך להיות מטרה לתככים ולבגידות. באותה עת הייתה שלזוויג חלק מדרום יוטלנד והולשטיין הייתה עצמאית משלטון המלך. כריסטופר גם רכש לעצמו אויב חדש בדמותו של הארכיבישוף של לונד, יקוב ארלנדסן, שהיה מקורב מאוד למשפחתו של אבל. ארלנדסן תבע לעיתים תכופות את זכויותיו בניגוד לדעתו של המלך. כריסטופר עמד על כך שהכנסייה תשלם מיסים כמו כל בעלי הקרקעות. הבישוף יקוב סירב והרחיק לכת עד כדי כך שאסר על האיכרים שחיו או עבדו על אדמות הכנסייה להתגייס לשירות צבאי תחת המלך כריסטופר. ארלנדסן היה ככל הנראה האיש העשיר ביותר בממלכה ועמד על כך שלממשלה החילונית לא תהיה כל שליטה על הכנסייה, על רכושה, או על נושאי המשרות הדתיות. הוא פשוט הטיל נידוי על המלך כדי להראות שאין בדעתו להיכנע לרצונו.
לאחר הפלישה של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה להלנד ב-1256, התפייס כריסטופר עם מלכי נורווגיה ושוודיה שזעמו על מעשיו של אבל. באותה שנה פרצו נגד כריסטופר מרידות איכרים ושוב ב-1258 בשל מס הרכוש החדש שהוא הטיל. ב-1257 סירב הארכיבישוף יקוב להכיר בבנו הצעיר של כריסטופר, אריק, כיורש בכוח לכתר הדני ואיים בנידוי כנגד כל בישוף שיכתיר את הנסיך כמלך דנמרק. היה זה הקש ששבר את גב הגמל. כריסטופר הורה לאחיו של הבישוף ארלנדסן לעצור את הארכיבישוף. הוא פגע בגאוותו של הארכיבישוף רב העוצמה בכך שאילץ אותו ללבוש בגדים חילוניים ולחבוש כובע של ליצן חצר שאליו הוצמד זנב שועל. הארכיבישוף הוצעד לכל אורכה של הארץ להנגנסקוב שליד אסנס, שם הוא נכבל והושלך לכלא. ארלנדסן הורה עוד קודם לכן במועצת הכנסייה בויילה, שבמידה והוא יאסר, על כל הבישופים להכריז חרם כנגד כל דנמרק, אך אף אחד מהבישופים לא עשה כן. בישוף רוסקילדה, פדר בנג, נמלט לריגן ושכנע את ראש השבט ירימר השני, לפלוש לזילנד.
כריסטופר ניסה להפוך את אחיו המנוח, אריק הרביעי, לקדוש, אך בלי תמיכתו של הארכיבישוף יקוב, נדון צעד זה לכישלון. כאשר מת הדוכס ולדמר, ניסה כריסטופר למנוע מאחיו, אריק, לרשת את מקומו. אלמנתו של ולדמר עודדה כמה רוזנים מצפון גרמניה למרוד. במבוכה שהשתררה, נמלט כריסטופר לדרום יוטלנד כדי להיות בחסותו של בישוף ריבה.

מותו

כריסטופר הראשון מת באופן בלתי צפוי לאחר שהשתתף במיסה. על פי מקורות בני התקופה, כריסטופר מת לאחר ששתה יין קודש מורעל מידיו של ראש מנזר כנקמה על היחס שהעניק לארכיבישוף ארלנדסן ופעולות הדיכוי שנקט כלפי הכנסייה. לנידוי שהוטל על המלך כריסטופר לא היה כל משמעות והוא נקבר בחזית המזבח של קתדרלת ריבה מיד לאחר מותו ב-29 במאי 1259. ככל הנראה מת כריסטופר בנסיבות טבעיות. אחריו מלך בנו אריק תחת השם אריק החמישי.
אננייב

יהודי אננייב

בראשית המאה העשרים חיו באננייב כ-3,500 יהודים. בעקבות המלחמה ופוגרומים ביהודי העיר, וכן עקב תהליכי התיעוש והעיור, הצטמצם מספר התושבים היהודים בעיר, וערב פלישת הגרמנים לברית-המועצות ישבו בה כ-1,800 יהודים. הצבא הגרמני כבש את אננייב באוגוסט 1941 במבצע ברברוסה והגרמנים רצחו כ-300 יהודים. בספטמבר 1941 הועברה אנאנייב לשלטונה של רומניה וכשלוש מאות יהודים שנותרו בה רוכזו בגטו ונרצחו באוקטובר ובנובמבר 1941.
אמיר איל

רו"ח אמיר איל (נולד ב-6 במרץ 1965) הוא איש עסקים ישראלי, יזם, ובעלים של קבוצת ההשקעות אינפיניטי ושל "אילים" קרנות נאמנות. מכהן כיו"ר אינפיניטי ויו"ר אילים. חבר הנהלה בסניף הישראלי של ארגון העולמי YPO (ארגון מנכ"לים ונשיאים צעירים). משמש כחבר בוועדת ההשקעות של GIF (קרן גרמניה-ישראל למחקרים), יו"ר אגודת ידידי האוניברסיטה הפתוחה, מרצה בנושאי שוק ההון במסגרות שונות, לרבות אקדמיות, ופרשן כלכלי באמצעי התקשורת. כיהן כדירקטור בחברה הציבורית לשעבר יקבי ברקן והשתתף כמשקיע בתוכנית הריאליטי "הכרישים" ששודרה בערוץ 10.

ביוגרפיה

אמיר איל נולד וגדל בנתניה, בנם של ורדה ודוד איל. את שירותו הצבאי עשה כקצין מודיעין ביחידה טכנולוגית מבצעית, לאחר סיום לימודיו במסגרת העתודה האקדמית. במהלך שירותו הצבאי סיים לימודי תואר ראשון בחשבונאות ובכלכלה באוניברסיטת תל אביב ולימודי המשך בחשבונאות בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב. איל מתגורר בהרצליה הוא נשוי ואב לארבעה.

קריירה עסקית

עם שחרורו מהשירות הצבאי הצטרף כמתמחה בפירמת רואי החשבון קסלמן וקסלמן PWC. לאחר מכן הצטרף לחברת אפסילון בית השקעות בתפקיד מנהל השקעות ואנליסט. בתום שבע שנות עבודה בהן התקדם לתפקיד סמנכ"ל ושותף ברווחים יצא לדרך עצמאית והקים את חברת אינפיניטי גרופ בע"מ (לימים אינפיניטי ניהול תיקי השקעות בישראל ובעולם בע"מ). כיום, קבוצת אינפיניטי מאגדת מספר חברות העוסקות בתחומים שונים בשוק ההון. בשלהי 1997 הוקם אינפיניטי בית השקעות. בשנת 2005, בעקבות רפורמת בכר, הוקמה חברת הבת אינפיניטי ניהול השתלמות וגמל בע"מ. בשנת 2009, בעקבות זכייה במכרז ניהול כספי הפנסיה של עובדי חברת החשמל, הוקמה חברת אינפיניטי ניהול קופת גמל מרכזית לקיצבה בע"מ. בשנת 2010 הוקמה חברת אינפיניטי-אילים סוכנות לביטוח בע"מ העוסקת בביטוחי פרט. במהלך 2012 איל רכש את חברת ניהול קרנות הנאמנות של בנק יובנק שהייתה חברת הקרנות הבנקאית האחרונה שנמכרה במסגרת רפורמת בכר. בתחילת שנת 2013 איל רכש ומיזג את פעילות חברת ניהול התיקים של בנק ירושלים לאינפיניטי.
נתיבים מהירים בגוש דן

רקע

בינואר 2011 נחנך הנתיב המהיר בכביש 1, אשר מוריד מהכביש כל יום אלפי כלי רכב ומעודד שימוש בתחבורה ציבורית בישראל, כך שיש מומחי תחבורה שמשווים את ההשפעה לזו של רכבת אף על פי ששיטת הבנייה היא פרטית תמורת זכיינות גביית האגרה למשך 30 שנה. בשנת 2013 נולד הרעיון להקים נתיב מהיר גם בחלקים אחרים של גוש דן בעקבות ההצלחה ובפברואר 2017 פורסם המכרז המקדים לפרויקט החדש (PQ) אליו ניגשו חברות רבות מתחום התחבורה, אף על פי שלפי התכנון לא יהיה מדובר בכביש אגרה אלא לשימוש של התחבורה הציבורית; עם זאת, יתאפשר השימוש בנתיב לרכב ובו נסיעה משותפת של 3 נוסעים ומעלה.
ביולי 2019 צפויות להתחיל עבודות התשתית להקמת אותם נתיבים, אשר צפויות להסתיים בשנת 2025.
הרצל שמואלי

הרצל שמואלי (1920 – 21 במרץ 2001) היה פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בתחום המוזיקה לשנת 2001.

ביוגרפיה

נולד באיסטנבול ב-1920 ועלה לארץ ישראל ב-1933.
בין השנים 1950–1953 למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת ציריך, ובשנת 1953 הוענק לו תואר דוקטור למוזיקולוגיה. בין השנים 1964–1966 שימש כעורך העיתון "גיתית".
בין השנים 1966–1972 שימש שמואלי כמרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב בחוג למוזיקולוגיה. בשנת 1972 שימש כפרופסור חבר באוניברסיטה. מ-1971 עד שנת 1974 שימש כראש החוג למוזיקולוגיה; חזר לתפקיד בשנת 1987, ופרש ממנו ב-1989. בשנת 1985 שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטה. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
הרצל שמואלי נפטר ב-21 במרץ 2001, ימים ספורים לאחר שנודע לו על זכייתו בפרס ישראל. הותיר אחריו אישה, בת ושני נכדים.