google/wiki40b huggingface dataset:
וינסנט נובלו

חייו

בילדותו שר נובלו במקהלת הקאפלה של שגרירות סרדיניה. בלינקולן'ס אין פילדס למד לנגן בעוגב ומשנת 1796 עד 1822 כיהן בזו אחר זו כנגן העוגב בקאפלות הסרדינית, הספרדית והפורטוגלית. בין השנים 1840 ל-1843 היה נגן עוגב בקאפלת סנט מרי במורפילדס. כמו כן, לאורך כל הקריירה שלו, לימד מוזיקה בשיעורים פרטיים. אחד מתלמידיו הנודעים הוא המוזיקולוג ומבקר המוזיקה אדוארד הולמס. בית משפחת נובלו שימש בית ועד שוקק חיים לסופרים, ציירים ומוזיקאים, בהם פליקס מנדלסון הצעיר והזמרת המזהירה מריה מאליברן.
בתקופת כהונתו בקאפלה הפורטוגזית עשה לה שם הודות לביצועי המיסות של היידן ומוצרט, שלא היו מוכרות קודם האנגליה ומשכו אליהן קהל מאזינים נלהב, קתולי ושאינו קתולי כאחד.
נובלו היה חבר במקור באגודה הפילהרמונית, בקלאסיקל הרמוניסטס ובכוראל הרמוניסטס, לעיתים קרובות כמנצח. רבות מיצירותיו היו מוזיקת קודש, ורבות מהן היו פופולריות מאוד. תרומתו העיקרית, יחד עם כריסטיאן איגנציוס לאטרוב, הייתה הבאת יצירות לא נודעות של גדולי המלחינים לאנגליה, ביניהן המיסות של היידן ומוצרט, יצירות מאת פלסטרינה, האוצרות של מוזיאון פיצוויליאם, ואין-ספור יצירות גדולות, המוכרות מאוד בימינו. יצירתו הראשונה, קובץ של מוזיקת קודש, כפי שבוצעה בקאפלה הפורטוגזית המלכותית, יצאה לאור בדפוס ב-1811 ומציינת את חנוכת בית ההוצאה נובלו, הנושא את שמו ופעל במשך שנים בביתו הפרטי, עד שבנו, ג'וזף אלפרד נובלו, שהחל את הקריירה שלו כזמר בס, החל לעסוק באופן קבוע בהוצאה לאור של מוזיקה בשנת 1829. ב-1849 עבר וינסנט נובלו להתגורר בניס, שם מת.
נובלו הבן הוא שיצר בפועל את העסק, ולזכותו רשומים הוצאת מוזיקה במחיר שווה לכל נפש וויתור על שיטת ההוצאה לאור באמצעות מנויים. משנת 1841 נעזר בהנרי ליטלטון, שהיה לשותפו ב-1861, אז הייתה ההוצאה לנובלו ושות'. עם פרישתו של ג'וזף אלפרד נובלו ב-1866, היה ליטלטון לבעלים היחיד. לאחר מותו בשנת 1888, המשיכו שני בניו בניהול בית ההוצאה, ששמר על השם נובלו ושות'.
לווינסנט נובלו היו כמה ילדים. ארבע מבנותיו (שהבכורה בהן, מרי ויקטוריה, נישאה לצ'ארלס קאודן קלארק והתפרסמה בעריכת קונקורדנציה מלאה לכתבי שייקספיר), היו זמרות מוכשרות; אבל המפורסמת ביותר בהן הייתה קלרה נובלו. חמש מיתר בנותיו של וינסנט נובלו הגיעו לבגרות; בתו ססיליה נישאה לתומאס ג'יימס סרל, מחזאי, שחקן, סופר ועורך שבועון לונדוני. (1845-1844); בנו, אדוארד פיטר (1836-1812), שמת בגיל 21, היה צייר מבטיח וסאבילה (1904-1821) השיגה פרסום מסוים כזמרת, מורה, סופרת ומתרגמת.
חורחה גרסיה

ביוגרפיה

גרסיה נולד באומהה, נברסקה, לדורה מסה, פרופסורית ממוצא קובני ולאומברטו גרסיה, דוקטור ממוצא צ'יליאני. הוא גדל בדרום קליפורניה. בשנתו האחרונה באוניברסיטה הוא קיבל פרס יוקרתי ללימודי משחק. 
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסדרת הטלוויזיה "אבודים" בתור הוגו "הארלי" רייס. גרסיה הוא השחקן הראשון שנבחר לשחק בסדרה.
הוא גם שיחק בעד עצם היום הזה כ"ענק" כתפקיד אורח. בשנת 2010 הוא שיחק בסדרה "אלקטרז", שם שיחק תפקיד מרכזי. שיחק גם בהוואי 5-0, בתור דוד של צ'ין ויעץ. 
ב-2005 שיחק בדרמה הקומית "אתונה הקטנה", לצד מייקל פניה ורייצ'ל מיינר. 
בשנת 2014 שיחק בתפקיד משני בסרט הקומדיה "שושבין להשכרה". 
בשנת 2015 שיחק בסרטו של פרנק קורצ'י "השישה המגוחכים" בכיכובו של אדם סנדלר. 
בשנת 2016 דיבב את דמותו של גרמור בסרט האנימציה "כלב מי שמנגן", ושיחק בקומדיה "להשיג עבודה"  בכיכובם של מיילס טלר ואנה קנדריק.
אדולפו סוארס

ביוגרפיה

אדולפו סוארס החל את לימודי המשפטים שלו בגיל 16 באוניברסיטת סלמנקה, וקיבל את התואר בגיל 21.
סוארס היה מזכ"ל התנועה הלאומית (Movimiento Nacional), גוף ששימש כמפלגה היחידה במשך 38 שנה, לכל אורך שנות שלטונו של פרנקו וכשנה לאחר מותו ב-1975. סוארס מונה לראש ממשלת ספרד ה-138 על ידי מלך ספרד חואן קרלוס ב-4 ביולי 1976, למרות התנגדות אנשי המרכז והשמאל, שציינו את עברו בממשל פרנקו. ב-1976 הפתיע סוארס רבים ממתנגדיו בעשיית רפורמה פוליטית כצעד ראשון במעבר לדמוקרטיה (La Transición).
ב-1977 הוביל סוארס את איחוד המרכז הדמוקרטי (Unión de Centro Democrático) לניצחון בבחירות החופשיות הראשונות בספרד ב-41 שנים והיה לראש הממשלה הנבחר הראשון בתקופה שלאחר שלטון פרנקו. בבחירות 1979 ניצחה הקואליציה של סוארס. ב-25 בינואר 1981 התפטר סוארס מתפקידו כראש ממשלה. ב-1982 הקים סוארס מפלגה חדשה, המרכז הדמוקרטי והחברתי (Centro Democrático y Social), שמעולם לא זכתה להצלחה כפי שזכתה מפלגת האיחוד המרכז דמוקרטי. ב-1991 פרש סוארס מן החיים הפוליטיים מסיבות אישיות.
בהוקרה על תרומתו האישית לדמוקרטיה הספרדית זכה סוארס בספטמבר 1996 בפרס נסיך אסטוריאס.
אשתו של סוארס, מריה דל אמפארו אילאנה אלורטגווי, נפטרה ממחלת הסרטן ב-17 במאי 2001. בתם מריה דל אמפארו סוארס אילאנה (נולדה ב-1962) נפטרה ב-7 במרץ 2004 גם כן מסרטן. בתם מריה סונסולס סוארס אילאנה (נולדה ב-(1967) היא מגישת חדשות, ובנם אדולפו סוארס אילאנה (נולד ב-1964) הוא פוליטיקאי ועורך דין. לזוג נולדו שני ילדים נוספים: לאורה וחאבייר.
ב-31 במאי 2005 הודיע בנו של סוארס לטלוויזיה הספרדית כי אביו סובל ממחלת אלצהיימר, וב-23 במרץ 2014 מת סוארס במדריד.
פרשת אילן גרפל

פרשת אילן גרפל היא פרשה שבה עצרו שלטונות מצרים אזרח ישראלי-אמריקני בשם אילן גרפל ב-12 ביוני 2011, והאשימו אותו בפעילות חשאית כסוכן "המוסד" בעקבות ההפיכה במצרים. הממשל המצרי לא סיפק ראיות שתומכות בהאשמות, והשלטונות בישראל ומשפחתו של גרפל דחו אותן בתוקף.
לאחר ארבעה וחצי חודשים במעצר, במסגרת עסקה שעשתה ממשלת ישראל עם מצרים, שוחרר גרפל והושב לישראל ב-27 באוקטובר 2011, תמורת שחרור 25 עצירים ואסירים פליליים מצריים שהוחזקו בבתי הכלא בישראל.

רקע

אילן גרפל נולד וגדל ברובע קווינס שבניו יורק, והוא בעל אזרחות ישראלית ואמריקנית.
בקיץ 2002 גרפל עבד ברובע קווינס כמתמחה במשרדו של חבר הקונגרס הדמוקרטי גארי אקרמן, שבהמשך פעל למען שחרורו של גרפל ממצרים.
בשנת 2005 סיים גרפל את לימודיו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, מרילנד וקיבל תואר ראשון. לאחר מכן עלה לישראל ושירת בצה"ל בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים. במהלך מלחמת לבנון השנייה נפצע בהיתקלות עם אנשי חזבאללה בכפר טייבה. בתום שירותו הצבאי חזר לארצות הברית, שם התקבל לבית הספר למשפטים באוניברסיטת אמורי בג'ורג'יה.
בקיץ 2010 התנדב בישראל בבית המשפט העליון אצל השופט חנן מלצר.
במאי 2011 נכנס למצרים באמצעות דרכונו האמריקני, כשליח מטעם אוניברסיטת אמורי שבג'ורג'יה במטרה לסייע לפליטים הנמצאים בקהיר.

מעצרו של גרפל וההאשמות בדבר ריגול והסתה

ב-12 ביוני 2011 נעצר גרפל על ידי שלטונות מצרים בחשד לריגול לטובת ישראל, וכן בחשד שניסה לפגוע בביטחונה של מצרים ולגייס צעירים כדי ללבות סכסוך בין עדתי.
בישראל הכחישו בתוקף את ההאשמות נגד גרפל ואת הטענה שפעל כסוכן חשאי ישראלי. חבריו וקרובי משפחתו ציינו בתקשורת כי הוא למעשה סטודנט למשפטים בעל עניין אישי רב במזרח התיכון, ואינו סוכן "המוסד" שניסה לתמוך בהפיכה במצרים, כפי שטענו השלטונות המצריים. אמו ציינה שהוא הגיע לקהיר במהלך מאי 2011 ודחתה בתוקף את ההאשמות לפיהן היה מעורב בפעולות מחאה כבר בפברואר 2011. מעצרו של גרפל עורר חששות בישראל לגבי עתידו לנוכח ההרעה ביחסים בין ישראל למצרים כתוצאה מההפיכה במצרים ומהדחתו של חוסני מובארכ.
לאחר מעצרו התפרסמו בתקשורת המצרית תמונות של גרפל שנלקחו ממחשבו האישי בו הוא נראה משתתף בהפגנות של ההפיכה במצרים, ליד הפירמידות במצרים וגם תמונות שלו במדי צה"ל.
ממשלת מצרים לא סיפקה מעולם ראיות כלשהן שתומכות בטענות הקשות שהפנו נגד גרפל, ואפילו במצרים הפך מעצרו המפוקפק של גרפל במהרה מושא ללעג רב במדיה המצרית.
בתחילת אוקטובר 2011, לאחר שהתקשורת החלה לדווח בהרחבה על כך שגרפל ישוחרר בקרוב, הודה גורם מצרי בכיר בעיתון הלונדוני אל-חיאת כי גרפל לא היה מרגל. הגורם הרשמי הבכיר ציין כי "מה שעשה גרפל בימי המהפכה לא הגיע עד לכדי ריגול, ומתוך ההגיון הזה ניתן לשחררו בתמורה להשגת רווחים כלכליים שיועילו למצרים".

התייחסות לעסקה


בחוגי הימין הקיצוני בישראל היו התנגדויות לעסקה בטענה שגרפל היה פעיל שמאל קיצוני שהשתתף בהפגנות בנעלין, בבילעין ובשייח ג'ראח. מנגד, ידידיה מאיר, בטורו השבועי בעיתון "בשבע", חלק על קביעתם וטען שגרפל הוא אדם דתי ובעל קשר עמוק עם מדינת ישראל ועם ישראל. מאיר גם טען שגרפל העיד על עצמו שהוא אינו שמאלני אנרכיסט אלא אדם השואף לתקן את העולם.
N-אציל הומוסרין לקטון

N-אציל הומוסרין לקטון (באנגלית:N-Acyl homoserine lactone ובקיצור AHL או N-AHLs) הוא סוג של מולקולת איתות המעורבת בחישת מניין אצל חיידקים גראם שליליים. חישת צפיפות היא יכולת תקשורת בין חיידקים המאפשרת תיאום התנהגות חברתית המבוססת על צפיפות האוכלוסייה. מולקולת האיתות מביאה למעבר בין שתי תבניות שונות של ביטוי גנים - מהתנהגות אינדיבידואלית בצפיפות חיידקים נמוכה להתנהגות חברתית בצפיפות חיידקים גבוהה.

מבנה

ה-N-AHL מורכב מקבוצת אציל בעלת שרשרת חומצות שומן (R) משתנה, הקשורה בקשר אמידי להומוסרין לקטון. קיימות אפשרויות רבות לזהותה של שרשרת ה-R, דבר היוצר מגוון מבני רחב של מולקולות N-AHLs המסונתזות על ידי חיידקים שונים ואפילו על ידי אותו החיידק עצמו. אורכה של שרשרת האציל יכול לנוע בין 4 ל-16 פחמנים, לרוב על ידי הוספה של שתי יחידות פחמניות בכל פעם (, ,  וכן הלאה); שרשרת R בעלת 16 פחמנים מסונתזת למשל על ידי החיידק Rhodobacter capsulatus. בנוסף, לפחמן השלישי של שרשרת האציל יכולה להתווסף קבוצת קרבוניל, וזו יכולה להיות במצב מחומצן (עם קבוצת הידרוקסיל) או במצב מחוזר. 
חוקרים מצאו מאפיין נוסף בשרשרת ה-R הקיים אצל מינים שונים והוא קשר כפול באמצע השרשרת, למשל אצל החיידק Rhodobacter sphaeroides, לו שרשרת R בעלת 14 פחמנים וקשר כפול בין פחמנים 7-8. מאפיין זה נתגלה גם אצל החיידק Rhizobium leguminosarum, גם לו שרשרת R בעלת 14 פחמנים (אם כי מיקום הקשר הכפול לא נתברר במדויק).
בשנת 2000 גילתה לראשונה קבוצת חוקרים אצל אותו החיידק, Rhizobium leguminosarum, שרשרת אציל-HSL בעלת 7 פחמנים. מקורה של תגלית מפתיעה זו של מספר פחמנים אי זוגי בשרשרת האציל, טרם נתברר די צורכו.
ידרוליניה

ידרוליניה (בקרואטית Jadrolinija: "הקו האדריאטי") היא חברת ספנות קרואטית גדולה, שנוסדה בעיר רייקה ב-20 בינואר 1947 כתוצאה מהתאחדות של מספר חברות ספנות קטנות יותר, שהוותיקה שבהן, "אדריה", נוסדה בשנת 1872. הנהלת החברה שוכנת ב"ארמון הים האדריאטי" (Palača Jadran) ברייקה. הבעלות על החברה נמצאת בידי המדינה ולכן מסובסדת על ידי התקציב הממשלתי. 
החברה מפעילה מעבורות נוסעים ורכב לאורך חופי המדינה, וכן מספר קווים בינלאומיים בין קרואטיה לאיטליה (לאנקונה ובארי). הקו הידוע והחשוב של החברה פועל לאורך חופי הים האדריאטי של קרואטיה, מדוברובניק בדרום ועד רייקה בצפון.
ברשות החברה 54 כלי שיט, מהם 40 מעבורות לכלי רכב, 8 ספינות קטמרן, אוטובוס ימי אחד ו-5 ספינות רגילות. היקף תעבורת הנוסעים השנתי של החברה מתקרב ל-9 מיליון נוסעים.
צ'קוואלה מצויה

מאפיינים

אורך גופה 40-50 ס"מ ומשקלה כ-1.5 ק"ג. נקבת הצ'קוואלה מטילה כ-10 ביצים. הצ'קוואלה אוכלת פירות, ניצנים, פרחים ועלים.
צבע גופה חום-אדמדם כהה. הראש, החזה והגפיים של הזכר שחורים. לנקבה ולצעירים פסים לבנים המצטלבים על הגוף והזנב. הראש משולש והצוואר עבה. סביב הצוואר והכתפיים יש קפלי עור. הגוף מכוסה קשקשים גרעיניים. צורת גופה שטוחה וזנבה ארוך, כמעט כאורך הגוף. הרגליים חזקות ואצבעותיה ארוכות, ובקצותיהן טפרים כפופים, קצרים וחדים. מפתח הפה רחב ועבה. השיניים מחוברות בצד הפנימי של הלסת והן מתחלפות.
היא שוכנת בשטחי מדבר ובאזורים מסלע, בהם הצמחייה נמוכה. ממקום מסתורה היא יוצאת בשעות הבוקר ומתחממת בשמש. אחרי שחום גופה עלה היא פונה לחפש מזון. בשעות היום החמות היא שוהה במקום מוצל ולעת ערב היא עוסקת שוב באכילה. כדי להתגונן מפני אויביה, היא מאבדת את זנבה ונמלטת למקום מחסה בתוך נקיק סלע. שם היא מנפחת את ריאותיה ובכך מכפילה את ממדיה ולא ניתן להוציאה משם. זנבה מתחדש כעבור שבועות מספר, אך הוא לא יתארך לממדיו המקוריים.
הפעילות העיקרית שלה היא בחודשים מרץ-אוגוסט. זוהי לטאה צמחונית וכשיש מחסור בצמחייה בעונה הקרה, היא נכנסת לתרדמת חורף לתקופה של חצי שנה. על אף שהזכר והנקבה מזדווגים בכל עונה, הטלת הביצים מתרחשת פעם בשנתיים, וזאת בשל תרדמת החורף הממושכת. הנקבה מזדווגת עם זכרים שונים במשך מספר פעמים, כדי להבטיח את הפריית הביצים. הצאצאים הבוקעים מהביצים מפותחים היטב ועצמאיים.
ניני (סרט)

תקציר העלילה

חנן יעקובי (אריק איינשטיין) הוא צעיר בן תפנוקים שלא חסר לו דבר. אביו (יעקב איינשטיין) הוא בעל מפעל וחנן עובד שם בעבודה פקידותית ומשעממת, מרבה לאחר לעבודה ולהתעסק בתחביבו, ציור.
אביו מזמן אותו לשיחה ואומר לו כי הוא מייעד אותו לממשיכו אך את חנן זה לא מעניין. חברתו תמר (נורית נאמן) היא בתו של השותף במפעל ורוצה להתחתן עם חנן ולהקים משפחה אך חנן מסרב.
יום אחד יוצא חנן לצייר ביפו העתיקה. הוא עובר בשוק הפשפשים ועולה על גבעה הצופה על החוף. שם הוא מבחין באישה קשישה (בטי סגל) שעומדת להתעלף. הוא חש אליה, תומך בה ומלווה אותה לביתה. היא אומרת לו שבתה ניני (רונית כץ), עובדת כאחות בבית החולים של המיסיון.
חנן מוצא אותה בבית החולים ומתאהב בה מיד. היא אומרת לו שהיא נוצריה ושמה המלא הוא יוהנה על שם יוהנה הקדושה.
הם מטיילים באתרי תל אביב - רחוב דיזנגוף, כיכר הבימה, גן החיות ועוד ומסיימים בשקיעה רומנטית בחוף יפו.
כומר הקהילה (נפתלי יבין) נפגש עם חנן וניני ומנסה לשכנע אותם להפסיק את יחסיהם אך ללא תועלת.
הם נוסעים לטיול צפונה עם דני ואורנה חברים של חנן ומבקרים בקיבוץ ובכנרת שם הם ממשמשים את אהבתם.
תמר מארגנת נשף בבית הוריה וחנן וניני מגיעים לשם. ניני זוכה ליחס משפיל מתמר וחברותיה ובורחת משם. חנן מנסה לחפש אותה בלילה ביפו. לבסוף הוא מוצא אותה והם מתחבקים. על המסך מופיעה הכתובת: סוף?.
פרידריך שור

ביוגרפיה

פרידריך שור נולד בשנת 1888 בנאג'וואראד שבמערב טרנסילבניה (בזמנו אזור פרטיום בממלכת הונגריה וכיום אוראדיה, ברומניה), עיר שבה שימש אביו, מאיר שור כחזן למשך עשר שנים. אביו שששימש כחזן בזאנץ ובווינה הצטיין בקול בריטון מעודן. הסב מצד האב, אברהם שור היה חזן בפלטיצ'ן.
שור למד בברנו ובווינה אצל אדולף רובינזון.
הופיע בבכורה בבית האופרה בגראץ והמשיך להופיע בו בשנים 1916-1912. אחר כך שר בבתי האופרה בפארג (1918-1916), בקלן (1933-1923) ובאופרה הממלכתית "אונטר דן לינדן" בברלין בשנים 1931 -1924. זכה בהצלחה רבה גם בהופעותיו בקובנט גרדן בלונדון (1931-1924) ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק (1943-1924 ובפסטיבל ביירוית (1933-1925).
שור התיישב ב-1931 בארצות הברית ואחרי 1933 בגלל עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה נאלץ להפסיק את הופעותיו בארץ זו.
אתץ שאר חייו חי בניו יורק ושר במטרופוליטן אופרה עד שנת 1943. במהלך הקריירה שלו הופיע רבות באופרות של וגנר לצדם של זמרים שהטיינו בביצוען, כמו פרידה ליידר, לוטה להמן, אליזבת רתברג, לאוריץ מלכיור, קירסטן פלגסטד והלן טראובל.
אחרי פרישתו מן הזמרה פעל כמנצח. כמו כן נודע כמורה לפיתוח קול. עם תלמידיו נמננתה זמרת המצוסופרן נל טנגמן.
פרידריך שור נפטר בפארמינגטון, קונטיקט.

הקלטותיו

שור הקליט מספר הקלטות באירופה ובאמריקה באמצעות שיטות אקוסטיות ואלקטרוניות. על אף שכמה מהן, במיוחד אלו שנערכו בארצות הברית, נעשו אחרי שעבר את שיאו האומנותי, עדיין הן מוכיחות את עוצמת קולו ואת מוצקותו, את הדיקציה הברורה שלו, את טכניקות הנשימה המצוינות ואת האקספרסיביות הרגשית הגדולה של ביצועיו. רוב הקלטותיו זמינות על תקליטורים, לרבות מספר ביצועים חיים משנות ה-1930.
רשאד א-שאווה

ביוגרפיה

רשאד א-שאווה נולד בשנת 1909 בעזה למשפחת הנכבדים א-שאווה. אביו של רשאד, סעיד א-שאווה, היה ראש העירייה הראשון של עזה וחבר במועצה המוסלמית העליונה, הוא התנגד לבריטים ותמך בחאג' אמין אל-חוסייני. אמו של רשאד הייתה ממוצא לבנוני. עם זאת, יהודי מעזה העיד שהוא הציל את היהודים בעזה במאורעות תרפ"ט. בשנת 1934 סיים לימודים לתואר ראשון בפוליטיקה ובכלכלה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. באותה שנה ייסד בעזה את מרכז הספורט הראשון בעיר. בשנת 1935 התמנה למשרה דתית בחיפה, ובמהלך שהותו בעיר נוצר קשר בינו לבין המהפכן הערבי עז א-דין אל-קסאם. במלחמת העצמאות, בעודו בחיפה, סייע א-שאווה בהברחת נשק מעיראק ומלבנון עבור צבא ההצלה של פאוזי אל-קאוקג'י. במהלך המלחמה חזר לעזה, שהייתה אז בשלטון מצרי. בשנת 1950 ייסד בעיר את העיתון "העם הערבי", שהחזיק מעמד לתקופה של שמונה חודשים בלבד. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים בשנת 1952 הפקידו נשיא מצרים מוחמד נגיב על "טיהור" העיר משחיתות ומכל שריד מלוכני מתקופתו של המלך פארוק.
בעקבות מלחמת ששת הימים, רצועת עזה עברה לשליטה ישראלית. בשנת 1971 מונה א-שאווה בידי יצחק פונדק לראש עיריית עזה. בדצמבר 1971 נודע כי החביא בביתו מחבל. למרות זאת, החליט משה דיין בהתאם לנסיבות, שלא להדיחו. בשנותיו בראשות העירייה הוא פעל לפיתוח חברתי וכלכלי של העיר. הוא פעל ליצור פס ייצור של לימונים ולשווקו בעולם הערבי, ובמהלך תקופתו הוקם גם מפעל למיץ טבעי בעיר. בספטמבר 1972 הוא ניצל מניסיון התנקשות. באוקטובר 1972 הודח מתפקיד ראש העירייה בגלל סירובו לספוח מחנה הפליטים שאטי לעיר. בינואר 1973 נבחר לראש ועד שכונת א-רימאל הדרומית. באוקטובר 1976 הוא מונה שוב לראשות העיר. 
בשנת 1982 הודח א-שאווה מתפקידו בגלל סכסוכים עם הממשל הישראלי. עם זאת, נותר בעמדת מפתח בגלל השפעתו על הזרמת הכספים הירדנית לרצועה. תמך באירועי האינתיפאדה הראשונה שפרצו בסוף 1987, למרות שנחשב למתון.
א-שאווה נחשב לתומך של ירדן, ובחזונו האמין כי הפלסטינים יוכלו לשכון תחת מסגרת פוליטית בראשות ההאשמים הירדנים. במשך שנים נחשב כבחיר המצדדים באופציה הירדנית. בהתאם לדעותיו, תמך א-שאווה בתוכנית הפדרציה שפרסם המלך חוסיין ב-1972, במסגרתה הגדה המערבית ורצועת עזה היו נעשות למחוז אוטונומי בשליטה ירדנית. א-שאווה גם ראה את היתרונות הכלכליים שהיו טמונים במסגרת פוליטית זו. אולם, נוכח התנגדות אידאולוגית חריפה ברצועת עזה לריבונות ירדנית על הפלסטינים, נאלץ א-שאווה להצניע את תמיכתו בחוסיין. התנגדות זו לירדן נבעה מתוצאות מלחמת ששת הימים וכן מהאהדה המוגברת לאש"ף, בייחוד לאחר ספטמבר השחור. בגלל מתינותו, הצהיר שמעון פרס ב-1987 שהוא רואה בא-שאווה את המנהיג החשוב ביותר בעזה.
רשאד א-שאווה נפטר ב-28 בספטמבר 1988 בביתו שבעזה כתוצאה מהתקף לב. על שמו קיים מרכז תרבות בעזה.
פדגוגיה

פדגוגיה במערכת החינוך

הפדגוגיה מהווה את לב התהליך החינוכי בבית הספר. המורה הוא הפדגוג שעומד במרכז תהליך ההוראה והתלמיד במרכז תהליך הלמידה.

אסכולות פדגוגיות

בין אלו שחקרו את התחום הכללי של האופן בו לומדים אנשים, ניטש ויכוח עז בין שני מחנות. מחנה אחד הדגיש את ההיבט האסוציאטיבי, והמחנה השני העדיף את התאוריה הפונקציונלית (תפקודית).

קונקטיוניזם וביהביוריזם

דיואי, במהותו, ביקש מהמורים לאפשר לתלמידיהם ללכת באופן טבעי במסלול המתודה המדעית של פתרון בעיות. אולם דיואי לא נתפס כמדען, אלא כפילוסוף.
הרברט כבר עזב את השטח, אך קבוצה חדשה של אסוציאציוניסטים הופיעה, והפטרון שלהם, אדוארד לי תורנדייק, זכה להכרה רחבה כמדען בעל שם. בשעה שהתאוריות שלו אודות כיצד נוצרים ונבנים קשרים אסוציאטיביים במוח היו מרכיבים בפסיכולוגיה הכללית של תורנדייק, אנשי החינוך התרשמו מאוד מהמחקרים הניסויים שלו בתחום הדיסציפלינות המנטליות. המסקנות שלו בתחום זה שאין ללטינית ולמתמטיקה שום יתרון עדיפות בעיצוב יכולת החשיבה זכו לתהודה והשפעה רבה מאד.
על פי תורנדייק, אין כל הוכחות לכוח שיש לדיסציפלינה מסוימת בפיתוח כללי של המוח. מטרות חינוכיות צריכות להתייחס למיומנויות ספציפיות, תובנה או עמדות שחשוב שתלמידים ירכשו. רק לאחר מכן יש להתייחס לתרגול ולתחומי הדעת הספציפיים אותם יש ללמד. אנשים יכולים ללמוד לעשות הרבה דברים שונים והם ירכשו את תחום הדעת הספציפי באופן הנכון כולל התנסות, זיכרון ותרגול. בין ההשערות לגבי מה שנקרא על ידי תורנדייק "קשרים" (connectionism), היה שלמידה היא תולדה של קשרים בין גירוי לתגובה. המחקר של פאבלוב היווה בסיס לפיתוח המשוואה שאם גירוי A נמצא קשור לתגובה B אז חזור על גירוי A עד שתגובה B תופיע באופן מיידי כל פעם ש-A נוכח. מורים נהיו מודעים מהר מאד לנוסחה של תורנדייק. רבים מאד הבינו מזה שתרגול וחזרה אינם רק יעילים, אלא המכשיר היעיל ביותר להוראה. מעט מקום הושאר בגישה זו למטרות הלומדים. ההבנה, העניין והרלוונטיות שימשו מעתה רק תפקיד משני. 
בשנות ה-20 המוקדמות, נולד הביהביוריזם מהקונקטיוניזם. זו הייתה לוגיקה קיצונית של חשיבה אסוציאטיבית. האיש ששמו נקשר לביהביוריזם היה ג'ון ווטסון, אשר פרסם בשנת 1914 את ספרו Behavior. ווטסון טען שהסביבה (גירוי או תנאים) עושים את האדם. כל תינוק יכול לגדול להיות גנב או בעל מקצוע. זאת מאחר שתורשה פחות חשובה מסביבה. מעבר לוויכוח שבין סביבה ותורשה, מהבחינה החינוכית משמעות גישה זו היא שלמידה זה מה שקורה ללמוד.
עבור דיואי והאוחזים בגישתו, ביהביוריזם וקונקטיוניזם לא היו יותר מאשר שתי תאוריות דואליסטיות. הלומד מופרד מהסביבה הפיזית והוא נתפס כקולט פסיבי של שיעור, גירויים, דרבון מצד המורה והסביבה. הפונקציוניסטים דחו את רעיון הלומד הפסיבי, הסופג השפעות מהסביבה או ממורשת תרבותית. הם לא יכלו לקבל את הגישה שהאדם הוא יצירתי בכל דבר מלבד למידה. לא הייתה להם מחלוקת עם הגישה שמבוגר יודע יותר מילד, או לגבי הערך של מורשת תרבותית, אלא נקודת המחלוקת המרכזית הייתה בקשר למקומו של הלומד, אותו הם תפסו בתור המניע האמיתי ללמידה. הם חיפשו את מטרות הלמידה בחיי הלומד, שמשמעו לדוגמה, בדיקת צרכיו של ילד בן שבע במקום מסוים, כפי שהוא חש אותם. הם ביקשו שהמורה יבדוק את צרכיו האמיתיים של כל אינדיבידואל בכיתה. הם לא רצו שהמורה ישאל את התלמיד מה מעניין אותו, אלא שילמדו לגבי כל תלמיד, כך שיוכלו להעריך מה עשוי לעניין אותו.

חדשנות פדגוגית

התאמת תוכנית הלימודים לדינמיות המשתנה.
מימוש מטרות החינוך בהתאמה למאה ה-21.
הוקי אוויר

הוקי אוויר הוא משחק שולחן המיועד לשני שחקנים המתחרים זה בזה כאשר מטרתם להבקיע כמות גדולה יותר של גולים בשער היריב בדומה למשחק הוקי קרח.
המשחק נערך על גבי שולחן מוארך בגודל 3X1.5 מטרים, כשבשתי קצוות השולחן ישנם שני שערים. 
על השולחן מפוזרים חורים רבים שמתוכם יוצא זרם אוויר אחיד אשר מוריד מרמת החיכוך שבין השולחן לדיסקית. 
המשחק נערך לפי זמן קצוב ו/או לפי ניקוד מקסימלי, בדרך כלל עד 7 שערים, אם המשחק מתנהל בזריזות.
שולחן המשחק נוצר לראשונה בשנת 1972, לאור הפופולריות שלו החל משנת 1978 נערכות תחרויות בינלאומיות.
ניתן למצוא את המשחק בעיקר במשחקיות וידאו (בגרסתו המקצועית יותר) או בכאלה שמאורגנות בימי-הולדת ובאירועים דומים, כאשר שם ניתן למצוא לרוב גרסה קטנה יותר של המשחק, ולעיתים גם פחות מגודרת.
משה פיאמנטה

ביוגרפיה

נולד בשכונת נחלת צבי בירושלים ליוסף, מפקח על בריאות הציבור, ולרחל לבית כהן-סית, למשפחה בת עשרה ילדים. בסמוך לשכונת מגוריהם נחלת שמעון, הגובלת בשכונת שייח' ג'ראח, התגוררו משפחות ערביות ומשפחות עולים ממדינות דוברות ערבית (סוריה, עיראק, תימן ומרוקו). במהלך השנים למד בבית ספר אנגליקני שקיים מיסיון, בית ספר יסודי איטלקי, מטעמו נשלח גם למחנות לימוד באיטליה הפאשיסטית, בפנימיית הקווייקרים ברמאללה ובתיכון "טרה סנטה". יחד עמו למדו יהודים, ערבים ובדואים. בבגרותו בחר ללמוד לימודי תואר שני בשפה וספרות ערבית ולימודי לשון עברית ותרבות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים (1940–1946).
בין השנים 1940–1944 עבד פיאמנטה כקצין מודיעין במחלקת העלייה של ממשלת המנדט הבריטי. בשנים 1945–1947 שימש מורה בבתי ספר בירושלים (בית החינוך של זרם העובדים, בית הספר "במעלה" ובית הספר התיכון שליד סמינר המורים בבית הכרם). לאחר מכן, משנת 1946 ועד לקום המדינה, שימש מטעם ארגון "ההגנה" כסגן ראש המחלקה הערבית בירושלים. בשנת 1948 גויס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין. באותה שנה היה למזכיר הראשי במחלקה לחינוך, תרבות והסברה של משרד המיעוטים בממשלת ישראל. בין השנים 1949–1959 שימש מתרגם ראשי ומזכיר המדור הערבי בכנסת. בתקופה זו חיבר, בהוצאת משרד ראש הממשלה, מילון עברי-ערבי לנוהל פרלמנטרי ולניהול ישיבות.
בשנת 1959 מונה למפקח במשרד החינוך והתרבות לבתי ספר תיכוניים באוכלוסייה הערבית. תפקידיו בכנסת ובמשרד החינוך נעשו לצד ראשית עבודתו האקדמאית, בהיותו חבר סגל האוניברסיטה העברית משנת 1950. בשנת 1959 הוענק לו תואר דוקטור, ובשנים 1965–1966 השתלם בבלשנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. עד שנת 1989 היה חבר סגל האוניברסיטה העברית, ובמהלך תקופה זו הוענק לו תואר פרופסור חבר (1969) ותואר פרופסור מן המניין (1979). בין השנים 1970–1975 היה גם פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן. ב-1989 פרש לגמלאות. לאחר צאתו לגמלאות הקדיש את זמנו למפעל הוצאת מילון לערבית תימנית בתר-קלאסית. 
פיאמנטה מונה לחבר המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות (1962–1965) ולחבר הוועדה העליונה לבדיקת צורכי חיל המודיעין (1967). במשרד החינוך והתרבות שימש חבר המועצה המדעית, מפקח מרכזי של לימודי הערבית (1976–1977) ויו"ר הוועדה לתוכניות לימודים בערבית (1977–1982). בין השנים 1980–1983 היה יועץ מדעי להוראת ערבית בטלוויזיה הלימודית.
על עבודתו הוענקו לו פרס ירושלים לטיפוח מורשת עדות (1992) ופרס ישראל לחקר המזרחנות (1996).

משפחתו

פיאמנטה נישא בשנת 1944 למלכה אלקלעי, ולהם שלושה ילדים. אחיו הם: המוזיקאי אלברט פיאמנטה ויהודה פיאמנטה, איש יחידה 101 ולאחר מכן איש השב"כ. בניו של יהודה הם יוסי פיאמנטה ואבי פיאמנטה, חברי להקת פיאמנטה.
מטבוחה

מטבוחה (מערבית: مطبوخة) הוא סלט שעשוי לרוב מעגבניות, משום ומפלפלים קלויים מבושלים יחד. מקור השם בשפה ערבית ומשמעותו "מבושלת". 
מאכל זה הובא לישראל על ידי העולים החדשים מצפון אפריקה: ממרוקו, מתוניסיה, מלוב ומאלג'יריה. בסיס המאכל קבוע וכולל עגבניות, פלפלים קלויים, שמן ושום, אך הוא משתנה מעט ממדינה למדינה.
המטבוחה היא מאכל נפוץ במטבח ישראלי.