google/wiki40b huggingface dataset:
פופמוביל

פופמוביל (בלטינית: Papocinetum) הוא שם לא רשמי לסדרה של מכוניות מיוחדות לשימוש האפיפיור בהופעותיו הפומביות. המכוניות תוכננו כך שהאפיפיור ייראה היטב כאשר הוא מברך קהל רב בעת נסיעותיו.
קיימים סוגים שונים של מכוניות פופמוביל, חלקם פתוחים, וחלקם מכוסים זכוכית משוריינת להגנת האפיפיור. בחלקם האפיפיור יושב ובחלקם תוכננו לעמידה בעת הנסיעה. לכל נסיעה נבחרת מכונית המתאימה לרמת הביטחון הנדרשת, למרחק הנסיעה ולמהירות. לוחית הרישוי של מכוניות הפופמוביל מסומנות "SCV 1‏". SCV הם ראשי תיבות באיטלקית של מדינת הוותיקן Stato della Città del Vaticano.

היסטוריה

מאז תחילת המאה ה-20 ייצרו מכוניות מפוארות מיוחדות עבור האפיפיור, אולם המונח פופמוביל לא היה קיים עד לביקורו הראשון של יוחנן פאולוס השני כאפיפיור במולדתו פולין ביוני 1979, אז נסע במשאית קטנה תוצרת פולין, שהובילה אותו במהירות של 6 קמ"ש. בביקורו הראשון בממלכה המאוחדת הוסב רכב מסוג פורד טרנזיט לשימוש האפיפיור, ולאחר מכן הוסבו מכוניות שונות מיצרנים שונים למטרה זו, בין היתר לביקורו בשנת 1980 בגרמניה המערבית.
לאחר ניסיון ההתנקשות ביוחנן פאולוס השני בשנת 1981 כוסה הרכב בזכוכית משוריינת מכל צדדיו.
בביקוריו השונים ברחבי העולם יוצרו מכוניות מיוחדות רבות עבור יוחנן פאולוס השני, חלקן שימשו לאחר מכן לאורחים אחרים. בביקורו בקנדה בשנת 1984 הסבו GMC סיירה לשימוש האפיפיור, ורכב זה שימש אותו גם בביקורו בקובה בשנת 1998. בביקורו בארצות הברית בשנת 1987, הסב השירות החשאי זוג ג'יפים 230 G תוצרת מרצדס-בנץ למכוניות פופמוביל. 
בשנת 2002 ביקש יוחנן פאולוס השני שלא לכנות את הרכב בשם "פופמוביל", בטענה שזה לא מכובד.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר עשה שימוש רב בפופמוביל המבוסס על רכב ספורט תוצרת מרצדס-בנץ מסוג M-Class, עם מרחב גדול המוגן בזכוכית משוריינת ובמסגרת מתכת מחוזקת בחלקו האחורי של הרכב. האפיפיור נכנס לרכב מדלת אחורית, עולה מספר מדרגות, מתיישב על כיסא, ומוגבה באמצעות מעלית הידראולית, כך שייראה לעיני כל. ליד הנהג מקום לאיש אבטחה ובמרחב האחורי מקום גם לשני עוזרים לאפיפיור.
נהוג להשתמש ברכבי פופמוביל פתוחים בעיקר באירועים בכיכר פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן. ב-6 ביוני 2007 ניסה צעיר גרמני לזנק לתוך פופמוביל פתוח בו נסע בנדיקטוס השישה עשר. האפיפיור לא נפגע, ואפילו לא הבחין בצעיר.
בקריית הוותיקן יש מוזיאון ובו מוצגים כלי רכב שונים אשר שמשו את האפיפיורים במשך השנים, החל מאפריון ועגלה רתומה לסוסים וכלה בדגמי פופמוביל שונים.
אלעזר הזקן

אלעזר הזקן הוא דמות המופיעה בספר מקבים ב, שם מסופר שניסו להאכיל אותו בשר חזיר, ולאחר שסירב נהרג.
וילה מלצ'ט

היסטוריה

בשנת 1922 ביקר אלפרד מונד הוא לורד מלצ'ט בארץ ישראל, הוא התלווה בביקורו לחיים ויצמן. במסגרת סיורים הגיעו למושבה מגדל לחוותו של משה גליקין. גליקין נטע לכבודו חורשה ליד הכנרת שתישא את שמו. בהמשך הביקור שכנע גליקין את מונד לרכוש שטח אדמה ליד הכנרת כדי להקים עליה וילה. השטח שנרכש כלל כ-200 דונם. בשטח שנירכש ניטעו מטעים ופרדסים. הבית עצמו החל להיבנות בשנת 1928. בנייתו הסתיימה כנראה בשנת 1931, לאחר מותו של מונד.
בין השנים 1939-1931 נהגה בתו של מונד, ליידי אווה ויולט רדינג, לבלות את חופשותיה בווילה, באירוח מנהיגי יישוב רבים ביניהם דוד בן-גוריון, אורד וינגייט, חיים ארלוזורוב, חיים ויצמן ואחרים.
בשנת 1977 נרכשה הווילה על ידי משפחת אייזנברג ולאחר שנים של הזנחה, היא שוקמה בשנת 2006 על ידי אדית, בתו של שאול אייזנברג ובנה דניאל. המקום נפתח לקהל הרחב לביקורים, סיורים ואירועים.

בתרבות

במקום זה צולמה חלק מסדרת הנוער החממה שרוב עלילתה מתקיימת סביב הכנרת.
הורדנה (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה הורדנה 54,525 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 55.98% בלארוסים, 33.6% פולנים, 7.78% רוסים ו-1.26 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (51.21%) ורוסית (38.53%).
חיים רבינוביץ

רבי חיים שלום טוביה רבינוביץ מטֶלז (נודע בכינויו: ר' חיים טֶלזֶר =יידיש: מטלז); י"ח בשבט ה'תר"כ, 11 בפברואר 1860, לוקניק - ח' בחשוון תרצ"א, 30 באוקטובר 1930, קובנה) היה רב וראש ישיבה ליטאי, רבה של מייסוד, ראש ישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה וראש ישיבת טלז. ממעצבי דמותה של הישיבה הליטאית.

ביוגרפיה

נולד לשמואל ולאה רבינוביץ בלוקניק, ונקרא על שם סב אמו, הרב שלום טוביה, רבה של שוונציאן בהיותו בגיל בר מצווה נשלח לשקודוויל (שקוד) ללמוד אצל רבי אליהו ברוך קמאי שכיהן אז כרב העיירה. בגיל 15 נסע לעיר קובנה והתקבל ללימודים ב"קלויז נבייזר" הנודע בעיר, והיה מקורב לרבה של העיר, רבי יצחק אלחנן ספקטור. נישא לחנה יודלביץ בת ר' שלמה וייסקופף מסלנט. לאחר נישואיו למד באיישישוק ותקופה קצרה בביאליסטוק לצדו של רבי מאיר שמחה הכהן.
בתרנ"ט התמנה כראש ישיבה בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה לצדו של רבי אברהם אהרן בורשטיין, לאחר תקופה עזב את סלובודקה לטובת רבנות העיירה מייסוד (מיאשאד) על שמה נקרא בעולם הישיבות באותה תקופה: ר' חיים מיאשאדער, אך לאחר זמן קצר חזר למשרתו בסלובודקה בה כיהן כשש שנים. בשנת תר"ס נפטרה אשתו הראשונה והשאירה אחריה שתי בנות ובן. בתרס"ה לאחר עזיבתו של רבי שמעון שקופ את ישיבת טלז לטובת רבנות העיירה מאלטש, התמנה רבי חיים רבינוביץ במקומו לעמוד בראשות הישיבה תחת הנהלתו של רבי אליעזר גורדון. מתלמידיו בסלובודקה שעברו עמו לישיבת טלז, נמנה יחזקאל סרנא, לימים חתנו של רבי משה מרדכי אפשטיין ויורשו בראשות ישיבת "כנסת ישראל" בחברון, ומאוחר יותר בירושלים. כראש ישיבת טלז התפרסם רבי חיים רבינוביץ בעולם התורני, והוא מוכר על שמה בכינויו "ר' חיים טֶלְזֶר".
התפרסם בישיבות ליטא בדרך לימודו, הוא נהג להציב "חקירה", שאלת הגיון, ולפרק את צדדיה, ומתוך הדיון לבאר את הקטע התלמודי בו עסק. "חקירות" רבות שלו התפרסמו ונידונו בישיבות באירופה לפני מלחמת העולם השנייה. כל כתביו אבדו, ושלושת כרכי חידושיו על התלמוד הבבלי נדפסו לפי תדפיסי סטנסיל שהתפרסמו בשעת אמירתם בישיבת טלז, שנכתבו על ידי תלמידים וקיבלו את אישורו.
הוא נפטר בקובנה בח' בחשוון תרצ"א, 30 באוקטובר 1930, חודשים ספורים לאחר שלקה בהתקף לב, ממנו לא התאושש.
סון יואה

ביוגרפיה

סון, יליד צַאנג-ג'וֹאוּ , חֶבֵּיי, החל את הקריירה המקצוענית במדי בייג'ינג אולימפיאנס מליגת ה-CBA, בשנת 2002, בהגיעו לגיל 17. בשנת 2004, לאחר שהרשים במדי הקבוצה הוזמן ליטול חלק באליפות אסיה עד גיל 20, במדי הנבחרת הלאומית. אך, קבוצתו של סון סירבה לשחררו, וארגון התאחדות הכדורסל של ה-CBA, אסר על השתתפות הקבוצה בליגתו. ולכן סון שיחק עמה בליגה הטייוואנית ולאחר מכן בליגת ה-ABA. בעונת 2005/06, העמיד ממוצעים של 9.5 נקודות, 7 ריבאונדים ו-6.7 אסיסטים למשחק שהכתירו אותו ככדורסלן הצעיר המצטיין בליגה, סון גם נבחר בעקבות זאת לחמישייה השנייה של העונה. בנוסף להישגים אלו, סון השיג טריפל דאבל של 12 נקודות, 14 אסיסטים ו-12 ריבאונדים. בעונה שלאחר מכן, שיפר את יכולתו ונבחר לחמישייה הראשונה של הליגה לאחר שהעמיד ממוצעים משופרים של 13.5 נקודות, 6 ריבאונדים, 10.5 אסיסטים, 2 חטיפות ו-2 חסימות.
לאחר מספר עונות מצוינות בסין, נרשם סון לדראפט ה-NBA של 2007, ונבחר בבחירה מספר 40, בסיבוב השני על ידי הלוס אנג'לס לייקרס. למרות זאת, סון העביר עוד עונה בסין במדי קבוצתו, בייג'ינג אולימפיאנס וחזר ללייקרס לאחר עונה, אך, לא שיחק עימה לאחר שהתגלה בגופו גידול חריג בכמות המונוציטים בדם, ונאלץ לעבור מספר טיפולים בבית חולים. לאחר החלמה של כחצי שנה חזר סון חזר לפעילות ונכנס לסגלה של הלייקרס, וביצע את הופעת הבכורה שלו בליגת ה-NBA מול המילווקי באקס ב-7 בדצמבר 2007. במשחק עצמו קלע 4 נקודות בחמש הדקות בהן שותף. סון שיחק במדי הלייקרס עוד 10 משחקים לפני העברתו לליגת הפיתוח של ה-NBA, ללוס אנג'לס דיפנדרס, קבוצת הבת של הלייקרס. במדי הדיפנדרס שיחק 6 משחקים בלבד לפני פציעתו בקרסול הימיני שגרמה לו להחמיץ את שאר העונה.
הוא הבריא מפציעתו וחזר היישר לליקרס כדי לתמוך בה במשחקי הפלייאוף. למרות זאת, לא שיחק בשום משחק פלייאוף. בסיום העונה הפך סון לשחקן השני מסין שזוכה באליפות ה-NBA, לאחר שהלייקרס ניצחו בגמר הליגה את האורלנדו מג'יק. בסיום העונה הצטרף סון למשחקי הקבוצה בליגת הקיץ של ה-NBA, אך לאחר זמן קצר נחתך מהקבוצה. ניסה את מזלו גם ניו יורק ניקס אך לא הצליח להשיג חוזה. כיום משחק בקבוצת בייג'ינג אולימפיאנס מהליגה הסינית המשנית WCPBL , הקבוצה בה החל את הקריירה.
סון היה חבר בסגלי נבחרות סין הצעירות (עד 18, עד 20) והשתתף עִמן באליפויות אסיה האזוריות ובמשחקי האוניברסיאדה. בהמשך נכלל בסגל הנבחרת הלאומית של סין עמה שיחק בגביע סטנקוביץ' של 2007, באולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובאליפות אסיה ב-2009.
אלברט חוראני

אלברט חביב חוראני (באנגלית: Albert Habib Hourani, בערבית: ألبرت حبيب حوراني;‏ 31 במרץ 1915 - 17 בינואר 1993) היה היסטוריון בריטי, בן למשפחה לבנונית, אחד מהמלומדים הבולטים ביותר בחקר ההיסטוריה של המזרח התיכון שפעלו במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.

חייו ופועלו

אלברט חוראני נולד במנצ'סטר שבאנגליה, כבנם של מהגרים מאזור השייך לדרום לבנון דהיום. משפחתו המירה דתה מנצרות אורתודוקסית לכנסייה הסקוטית הפרסביטריאנית  ואביו היה בכיר בכנסייה המקומית במנצ'סטר. ואילו חוראני עצמו המיר דתו לקתוליות בבגרותו.
חוראני למד במנצ'סטר ובלונדון ואחרי כן למד בקולג' מגדלן, שבאוקספורד, שם הוא למד פילוסופיה, פוליטיקה, וכלכלה (עם דגש על יחסים בינלאומיים בחלק הפוליטיקה של תוארו), וסיים הראשון בכיתתו ב-1936. במהלכה של מלחמת העולם השנייה, הוא עבד ב"מכון המלכותי ליחסים  בינלאומיים" ובמשרדו של מזכיר המדינה הבריטי בקהיר. בתום המלחמה, הוא עבד במשרד הערבי בירושלים ובלונדון, שם הוא סייע להכין את התיק הערבי עבור ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
אלברט חוראני החל את הקריירה האקדמית שלו, בה יעסוק עד לאחרית ימיו, בשנת 1948, בלמדו בקולג' מגדלן, בקולג' סנט אנטוני (שם הוא ייסד וניהל את המרכז לענייני המזרח התיכון), באוניברסיטה האמריקאית בביירות, באוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת הרווארד. הוא סיים את הקריירה שלו כ"פרופסור עמית" בקולג' סנט אנטוני ובמחלקה למזרח התיכון המודרני באוקספורד.
עבודתו הפופולרית ביותר של חוראני היא היסטוריה של העמים הערביים (1991), מבוא בהיר להיסטוריה של המזרח התיכון ורב מכר בינלאומי. ספרו "ההגות הערבית בעידן הליברלי 1789-1939" (1962) הוא אחד מן הניסיונות המדעיים הראשונים ליצור ניתוח נרחב של ה"נהדה", התחייה הערבית במאה ה-19, ופתיחתו של העולם הערבי לתרבות המערבית המודרנית, ונותר אחת מן העבודות העיקריות בנושא. "סוריה ולבנון" (1946), ו"מיעוטים בעולם הערבי" (1947) הן עבודות חשובות אחרות שלו. הוא אף כתב עבודות נרחבות על ההשקפה האוריינטליסטית בתרבות המזרח התיכון לאורך המאות 18 וה-19, והוא פיתח את המושג רב ההשפעה של "האורבניות" - אליטות פוליטיות וחברתיות בערי פרובינציה של המזרח התיכון ובערים גדולות ששירתו כמתווכות בין ערי הבירה (כגון איסטנבול תחת הטורקים העות'מאנים) והחברה הפרובינציאלית.
ההיסטוריון הישראלי בוטרוס אבו מנה עשה דוקטורט בהנחיית אלברט חוראני.
על שמו ניתן פרס חשוב לספר בחקר המזרח והוא מכונה פרס הספר ע"ש אלברט חוראני והוא מוענק מדי שנה על ידי "אגודת לימודי המזרח התיכון של צפון אמריקה" (MESA). חוראני היה עמית של כבוד ב"אגודת לימודי המזרח התיכון של צפון אמריקה" וכן באגודה ההיסטורית האמריקאית (AHA).

משפחתו

חוראני נשא לאישה את אודיל ווג-פרוסר, כשלימד בקולג' מגדלן שבאוקספורד. הוא נפטר באוקספורד בגיל 77. אודיל חוראני (נולדה ב-1914) הלכה לעולמה בשנת 2003, זמן קצר לאחר יום הזיכרון העשירי למותו של בעלה. שניהם נטמנו בבית הקברות וולברקוט באוקספורד. להם בת, דוקטור סוזאנה חוראני. היא מכהנת כפרופסור לפרמקולוגיה וכראש מחלקה בבית הספר למדעי ביורפואה ומולוקולריה באוניברסיטת סוריי שבאנגליה.
מבצע לא יעלה על הדעת

תכנוני המתקפה

התכנון הראשון היה התקפת פתע נגד הכוחות הסובייטים ששהו בגרמניה המזרחית, ובשאר הגוש המזרחי. המטרה הייתה "לכפות את רצונן של בעלות הברית המערביות" (על פי וינסטון צ'רצ'יל), רצונן היה לקבל הסדר שטחים על פולין שנכבשה על ידי ברית המועצות שנה לפני כן. במסמכי המבצע נעשה שימוש נרחב במילה המנחה "רוסיה" כדי להדגיש את דעותיהם של צבא בריטניה על הדמיון בין ברית המועצות לאימפריה הרוסית מהיבט כיבוש השטחים הנרחב.
תכנוני התקיפה לוו בחששות מסוימים שהועלו בצבא הבריטי: ידוע שפרוסים כוחות נרחבים של הצבא האדום בגוש המזרחי והם עלולים להיות רחבים יותר מכוחות הגוש המערבי. חשש נוסף הוא שבמקרה שהגוש המערבי יפתח במלחמה כנגד הגוש המזרחי, ליוסיף סטלין תהיה את האפשרות לחתום על הסכם צבאי עם האימפריה היפנית במקום לפלוש אליה (בעקבות אינטרסים משותפים) ובכך לגבור על כוחות הגוש המערבי.
תאריך התחלת המבצע תוכנן ל-1 ביולי 1945, ארבעה ימים לפני הבחירות הכלליות בבריטניה. התכנון כלל מתקפת פתע על הכוחות הסובייטים ששהו בדרזדן בעזרת 47 אוגדות של הצבא האמריקאי והבריטי, יחד עם גיוס מחודש של 100,000 חיילים מצבא הוורמאכט שהובס זמן קצר לפני כן, במלחמת העולם השנייה.
אחת הסיבות לתוקפנותו של צ'רצ'יל הייתה תוצאה מהתפתחותו של פרויקט מנהטן: צ'רצ'יל האמין שאם יתרחש מצב שבו ברית המועצות תסרב להסכים לחלוקת פולין עם בעלות הברית, לארצות הברית תהיה הפריווילגיה להטיל פצצה גרעינית על מוסקבה, סטלינגרד וקייב.
לאחר בדיקת המבצע קבע המטה כי סיכויי ההצלחה של הצבא הבריטי נמוכים, מאחר שכוחות הרגלים של ברית המועצות גדולים פי ארבעה מאלו של הצבא הבריטי, וכוחות השריון כפולים בגודלם מכוחות הגוש המערבי. פתיחת מלחמה במצב זה תגרום ללחימה ממושכת, ותכניס את הגוש המערבי ללחימה חורפית עם הצבא האדום, אשר מתמחה בלחימת חורף, וכך ייגררו שני הצדדים למלחמה כוללת.

תכנוני המגננה

לאור התגליות, אופי המבצע שונה ממצב תקיפה כנגד הגוש המזרחי למצב מגננה. המגננה שתוכננה היא מפני הכרזת מלחמה כוללת על ידי סטלין ופלישת הצבא האדום לגוש המערבי. זאת כדי להגיע לגבול האירופאי עם הים הצפוני והאוקיינוס האטלנטי, פעולה אשר הייתה מובילה לנסיגת צבא ארצות הברית מאירופה. 
לתכנוני המגננה היו מספר חולשות עיקריות: צבא ארצות הברית תכנן באותה תקופה לפלוש לתחומי האימפריה היפנית, מה שהצביע על דילול כוחות קרוב בגוש המערבי ולירידה משמעותית בסיכויי הצבא הבריטי להחזיק מעמד כנגד מתקפה של הגוש המזרחי. 
וינסטון צ'רצ'יל הורה לבדוק מהם סיכויי ההצלחה של המבצע, והתוצאות שהתקבלו על ידי הצבא הן "לא מציאותיים". 
לאחר הבנת המצב, הצבא קבע שכאשר תתרחש מתקפה סובייטית על הגוש המערבי, הצבא הבריטי ישתמש בחיל האוויר והים ביעילות על מנת להתנגד ואף לעצור את התקדמות הצבא האדום. 
מבצע זה הועלה פעמים רבות בוועידות בריטיות שהתכנסו במטרה לפתור סכסוכים שהתרחשו במהלך המלחמה הקרה, אך המבצע לעולם לא הוצא לפועל. 
מבצע "לא יעלה על הדעת" היה המבצע הראשון הידוע שתוכנן נגד אחד מן הגושים, המערבי או המזרחי, בתקופת המלחמה הקרה. תכנונים אלו נותרו מסווגים ביותר עד שפורסמו בשנת 1998, כשלא נותר איום מפני ברית המועצות.
צומת רעננה

היסטוריה

צומת רעננה החל לפעול כצומת דרכים בשנת 1936, עם פתיחת כביש 4 צפונה לרעננה עד חיפה בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, שהביא לקשיי מעבר ליהודים בדרך הישנה לחיפה שעבר בכביש 444 הנוכחי, דרך הערים הערביות קלקיליה וטולכרם. צומת רעננה היה צומת T שחיבר את כביש 4 הישן שעבר מפתח תקווה דרך רמתיים, חצה את המושב כפר מלל בין שדרות עצי אקליפטוס (בתוואי כביש 402 הנוכחי), והגיע לצומת רעננה, ומשם לצומת השרון, עם רחוב אחוזה ברעננה (כביש 541) שיצא מערבה מצומת רעננה לכיוון הרצליה ומשם דרך המושבה רמת השרון, לעשר טחנות ברמת גן, כיום אצטדיון רמת גן. כחצי קילומטר דרומה לצומת יצאה מזרחה הכניסה לכפר סבא, ממנה נמשכה דרך צרה לכיוון קלקיליה, התחברה עם כביש 444 והמשיכה עד שכם, הוא כביש 55. במאי 1968, עם פתיחת הקטע של כביש 4 המחבר את צומת רעננה עם צומת מורשה, היה צומת רעננה לצומת של ארבע כניסות. 
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נודע הצומת כמוקד של הפגנות בין פעילי ימין ושמאל, בעיקר בתקופת שלטונם של יצחק רבין, שמעון פרס ובנימין נתניהו. במהלך הפגנה שערך הימין נגד ממשלת רבין, נשאו המפגינים ארון קבורה ועליו הכיתוב "רבין ממית את הציונות".
צומת רעננה הוא מוקד לפקקי תנועה. תוכניתו המקורית של משרד התחבורה לשחרר את העומס מהצומת היא באמצעות סיום סלילתם של שני כבישי רוחב: האחד, מצפון למחלף כפר סבא רעננה צפון באמצעות כביש 551 שיחבר בין כביש 444 וכביש 6 עם כביש 2 (כביש החוף), והשני, כביש 531, מדרום לצומת רעננה, שכבר חלקו פתוח לציבור, מכביש 444 אף הוא לכביש החוף הוא כביש 2.
ב-16 בספטמבר 2009 הוחלט לבטל את הפניות שמאלה לבאים מרעננה ומכפר סבא במהלך שלוש שעות בבוקר (10:00 עד 13:00) ובמהלך שלוש שעות אחרי הצהריים (16:00 עד 19:00) על מנת להקל את עומסי התנועה הכבדים הנוצרים בצומת. ביטול הפניות שמאלה חוסך זמן המתנה ברמזורים.
סמוך לצומת נמצא מסוף האוטובוסים צומת רעננה. המסוף הוא אחד הגדולים בישראל ויוצאים ממנו אוטובוסים לערים רבות.

מחלף ותחנת "רעננה דרום"

מדרום לצומת נבנה בשנות ה-90 השלב הראשון של מחלף רעננה דרום, אשר מקשר את כביש 4, כביש 531 וכביש גישה לכפר סבא. פיתוחו של המחלף נמשך עם התקדמות סלילתו של כביש 531 והוא נפתח בתצורתו הסופית באפריל 2017.  ב-3 ביולי 2018 נפתחה, בתוך המחלף, תחנת הרכבת רעננה דרום.
טיילור באטל

ביוגרפיה

באטל נולד בהאריסברג וגדל באולבני. הוא שיחק כדורסל בנבחרת של בית הספר התיכון שלו, וב-2007 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ושיחק בנבחרת הכדורסל שלה באזור עשר הגדולות של ליגת ה-NCAA. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 10.2 נקודות למשחק ב-30.2 דקות. בעונה השנייה קלע 16.7 נקודות בממוצע למשחק, ב-37.4 דקות, ונבחר לחמישייה הראשונה של הליגה. בעונה השלישית הוביל את קבוצתו בנתוני הקליעה (18.5 נקודות למשחק), הכדורים החוזרים (5.3 במשחק), האסיסטים (4.2 במשחק) והחטיפות (1.1 במשחק), ונבחר לחמישייה השנייה של הליגה. בעונתו האחרונה בפנסילבניה, קלע 20.2 נקודות בממוצע למשחק.
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA ב-2011, הצטרף לשולה באסקט מליגת העל הצרפתית. לאחר חודשים ספורים עזב את הקבוצה ועבר לטלקום בון מליגת העל הגרמנית בכדורסל. בסוף העונה שיחק במדי לוס אנג'לס קליפרס בליגת הקיץ של ה-NBA, אך לא צורף לשורותיה, ובעונת 2012/2013 הצטרף לאורלנדינה בסקט מהליגה האיטלקית השנייה. בעונת 2013/2014 הצטרף לבלפיוס מונס-אנו מליגת העל הבלגית. בסיום העונה נבחר על ידי מאמני הליגה לשחקן הטוב ביותר בליגה. הוא שיחק במדי בלפיוס גם בעונת 2014/2015, ובסיום העונה הצטרף להפועל תל אביב, שבה שיחק במשך מחצית עונה, ותבע בהצלחה את הקבוצה עקב שחרורו באופן חד צדדי במהלכה. בעונה הבאה עבר לאטומרומו ההונגרית.

בנבחרת ארצות הברית

באטל שיחק בסגל נבחרת הסטודנטים של ארצות הברית באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד ב-2009, וזכה עמה במדליית ארד.
רשות מחוקקת

רשות מחוקקת היא הרשות האחראית על חקיקת החוקים, ולעיתים מהווה רשות מבקרת של הרשות המבצעת.
ברוב הדמוקרטיות הייצוגיות בעולם, הרשות המחוקקת מכונה "פרלמנט" (parliament). הרשות המחוקקת של מדינת ישראל נקראת הכנסת.

תפקיד

הרשות המחוקקת היא הגוף שתפקידו לקבוע את הנורמות של המדינה, לרוב בדרך של חוקים: חקיקת חוקים חדשים, וכן ביטול ותיקון חוקים קיימים. לרשויות מחוקקות שונות ברחבי העולם שמות שונים, וכן שיטות החקיקה ומבנה הרשות משתנה ממדינה למדינה. 
בשיטה הפרלמנטרית, העם בוחר את נציגיו לרשות המחוקקת והיא הממנה את הרשות המבצעת או מאשרת את הרכבה. שיטה זו היא שיטת הבחירה הקיימת כיום במדינת ישראל. לעומת זאת, בשיטת בחירה ישירה, העם בוחר הן את חברי הרשות המחוקקת והן את ראש הרשות המבצעת, כך שהרשות המבצעת תלויה פחות ברשות המחוקקת.
ישנן רשויות מחוקקות המורכבות מבית מחוקקים אחד (כך בישראל, בה הכנסת היא בית המחוקקים היחיד), וישנן רשויות בנות שני בתי מחוקקים המכונים בית עליון ובית תחתון (כך בארצות הברית, בה חוק צריך לעבור את אישור בית הנבחרים (הבית התחתון) והסנאט (הבית העליון)). לעיתים כוללות רשויות מחוקקות שלושה ואפילו ארבעה בתי נבחרים, או שלושה גופים (כך הדבר בממלכה המאוחדת ובממלכות חבר העמים, בהם הפרלמנט הבריטי מורכב מבית תחתון - בית הנבחרים הבריטי, בית עליון - בית הלורדים ומהמונרך המאשר את החוקים).
לפי מחקר שנערך בשנת 2000, מתוך 177 מדינות ל-65 מהן (37%) יש שני בתי מחוקקים. ל-112 מדינות יש בית מחוקקים יחיד.
ברוב השיטות הפרלמנטריות הבית התחתון הוא החזק מבין שני בתי המחוקקים, אולם ישנן שיטות בהם לשני בתי הנבחרים מעמד שווה או מעמד דומה.
רשות מחוקקת יכולה להתקיים גם בדיקטטורות. במקרה זה מצויות סמכויות הרשות בידי אדם אחד (הדיקטטור, ולא בידי גוף נבחר).
גם במדינות דמוקרטיות מצויות סמכויות שונות של הרשות המחוקקת בידי גופים שאינם מהווים חלק מבית המחוקקים. חלק מסמכויות אלה מצויים בידי גופים השייכים לרשויות אחרות ובהם הרשות המבצעת והרשות השופטת, ולעיתים לשרי ממשלה ולגופי צבא ושיטור (השייכים לרשות המבצעת) וכן לגופים שיפוטיים (השייכים לרשות השופטת) יש סמכויות להתקין תקנות. בשטחי יהודה ושומרון אשר בשליטת ישראל, נתונות סמכויות החקיקה בידי המושל הצבאי, והוא מהווה רשות מחוקקת.
היו שיטות ממשל בהן לא היווה הפרלמנט חלק מהרשות המחוקקת. כך למשל באימפריה העות'מאנית, לא היה הפרלמנט, שהתכנס לעיתים רחוקות חלק מהרשות המחוקקת. כל סמכויות החקיקה היו נתונות בידי הסולטאן, והפרלמנט נחשב גוף מייעץ בלבד.

רמות ממשל

הרשות המחוקקת קיימת בכל רמות השלטון. במדינה פדרלית תתקיים רשות מחוקקת הן ברמה הפדרלית, והן ברמה המדינתית, ובהתאם יפעלו בתי מחוקקים מדינתיים לצד הרמה הפדרלית.
ברמת השלטון המקומי יכולות סמכויות החקיקה להיות בידי גוף מבצע (שר בממשלה או ראש עיר) או בידי אספה מחוקקת (כגון מועצת עיר).
ז'ילינה

גאוגרפיה

ז'ילינה ממוקמת בעמק הנהר ואה באזור בו יובליו הקיסוקה והרג'סנקה נשפכים אליו. העיר מוקפת בהרים.
הרום הממוצע של העיירה הוא 342 מטר מעל גובה פני הים, שטח השיפוט של הרשות המוניציפלית המקומית הוא 80.03 קילומטר מרובע.
הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 18 °C ובינואר 4 °C-. ממוצע המשקעים השנתי הוא בין 650-700 מ"מ גשם. החודשים הגשומים ביותר הם יוני ותחילת יולי. השלג מכסה את העיר לרוב בין 60-80 ימים בשנה.

היסטוריה

בני אדם התגוררו בעמק כבר בתקופה הנאוליתית. הסלאבים התחילו להגר לאזור במאה ה-5 לספירה וגרמנים במאה ה-12. העדות הכתובה הראשונה על ז'ילינה היא משנת 1208 עת נקראה העיר טרה די סלינן. בשנת 1297 כבר הופיע בכתובים השם ז'ילינה. בשנת 1321 ביקר בעיירה המלך קארל הראשון, מלך הונגריה והעניק לעיירה מעמד של עיר חופשית.
מסילת ברזל ראשונה חוברה לעיר בשנת 1872, ובשנת 1883 נפתחה מסילה שחיברה את ז'ילינה לברטיסלאבה.
ב-6 באוקטובר 1938 התקיימה בז'ילינה פגישה של ראשי מספר מפלגות סלובקיות בהשתתפות יוסף טיסו בה הוחלט להצהיר על אוטונומיה סלובקית בתוך צ'כוסלובקיה המתפוררת.

יהודי העיר

יהודים שהגיעו מוורין התיישבו בז'ילינה בסביבות שנת 1820 וקהילה רשמית הוקמה בשנת 1852. בית כנסת נבנה בשנת 1865 ועוד קודם לכן, בשנת 1860 הוקם בית ספר יהודי בעיר. בשנת 1869 בעת הקרע ביהדות הונגריה, השתייכה קהילת ז'ילינה לזרם הנאולוגי.
הקהילה היהודית גדלה מאוד עם הקמת מסילת הברזל בשנת 1872 ובשנת 1881 הוקם בית כנסת יותר גדול עם 400 מושבים. באותה שנה למדו בבית הספר היהודי 345 ילדים, מתוכם 75 ילדים לא יהודיים. בשנת 1900 כבר היו בז'ילינה מעל 1,000 יהודים ובשנת 1912 הוקמה קהילה אורתודכסית נפרדת שכללה כ-90 משפחות שזכתה להכרה רשמית בשנת 1923. למרות שהיה לה בית כנסת נפרד, ילדי המשפחות האורתודוקסיות למדו ביחד עם הילדים היהודים האחרים בבית הספר היהודי. בשנת 1919 היו כ-2,000 יהודים בעיר, כשישית מהאוכלוסייה. בשנת 1937 ארחה ז'ילינה את אירועי המכבייה של צ'כוסלובקיה. כ-85% מיהודי העיר נשלחו להשמדה בשנת 1942 והעיר גם הייתה תחנת מעבר לכ-59,000 יהודים מסלובקיה שנשלחו להשמדה. אל ז'ילינה גם נמלטו יהודים שברחו מאושוויץ ובה מסרו ב-25 באפריל 1944 ולטר רוזנברג ואלפרד וצלר שנמלטו מבירקנאו ידיעות על השמדת היהודים לנציג מרכז היהודים בעיר.
באוגוסט 1944 נשלחו היהודים הנותרים בעיר להשמדה ורק מעטים שרדו. בשנת 1948 נותרו בעיר כ-500 יהודים, כמחציתם עלו לישראל לאחר שהקומוניסטים השתלטו על צ'כוסלובקיה.
בית הקברות היהודי נמצא בתוך העיר על קרקע בבעלות הקהילה היהודית. המצבות בבית הקברות מכילות כתובות בעברית, גרמנית וסלובקית.
בית הכנסת האורתודוקסי בז'ילינה הוא אחד מעשרים וארבעה אתרי נתיב המורשת היהודית בסלובקיה.
אשר ישעיה רוזנבוים

ביוגרפיה

נולד לרב נתן דוד רוזנבוים, האדמו"ר מזוטשקא, ולאימו בת רבי מרדכי גולדמן, האדמו"ר מזוויהל. בבחרותו, למד בישיבת כוכב מיעקב (טשעבין) בירושלים. חתן האדמו"ר משאץ בבני ברק.
לאחר נישואיו למד בכולל 'ברייש' בבני ברק ובכולל סקולען. כיהן כר"מ בישיבת טשרנוביל, עד לתשע"ט, אז מונה לאדמו"ר. במקביל הוא כיהן גם כמשפיע בישיבת עץ חיים (באבוב). שיחותיו במוסר ובחסידות מודפסים מדי שבוע על ידי תלמידיו.
היה מקורב לסבו, האדמו"ר רבי יצחק אייזיק רוזנבוים. נהג לרשום את דברי התורה שנשא ברבים, ואף הוציאם לאור בסדרת הספרים 'נחל יצחק'.
הרב רוזנבוים מלחין ניגונים, ניגונו המפורסם הוא על המילים "והנה ה' ניצב עליו ומלא כל הארץ כבודו ומביט עליו ובוחן כליות ולב אם עובדו כראוי" (תניא פרק מ"א). הלחין גם ניגון על המילים "שובו בנים שובבים", ועוד.

משפחתו

גיסו (חתן אביו), הוא הרב אלימלך בידרמן.
קנת' אנדרסון

קריירה מוקדמת

קנת' אנדרסון נולד ב-25 בדצמבר 1891 במדרס שבהודו הבריטית למהנדס רכבות ממוצא סקוטי. אנדרסון התחנך בבית הספר היוקרתי צ'ארטרהאוס, ובשנת 1911 התגייס לצבא הבריטי ושירת ברגימנט בני הרמה סיפורט.
במלחמת העולם הראשונה לחם אנדרסון בחזית המערבית, ואף נפצע ב-1 ביולי 1916 במהלך הקרב על הסום, מה שזיכה אותו בעיטור הצלב הצבאי. לאחר החלמתו בשנת 1918 נשלח אנדרסון למזרח התיכון, תוך שהוא מועלה לדרגת מיור. במהלך אותה שנה התחתן אנדרסון עם קתלין גמבל, בתם של ארתור רג'ינלד קמבל ואשתו ג'ני.
בשנת 1920 מונה אנדרסון לשליש רגימנט הסוסים הסקוטי והועלה לדרגת מייג'ור, ובשנת 1924 נשלח ללימודים במכללה לפיקוד ומטה. בשנת 1928 מונה אנדרסון לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-50, ובשנת 1930 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל ומונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט רגימנט בני הרמה סיפורט בגבול הצפון-מערבי של הודו. באוגוסט 1934 הועלה אנדרסון לדרגת קולונל, ומונה למפקד החטיבה ה-152. בינואר 1938 הועלה אנדרסון לדרגת בריגדיר, ומונה למפקד החטיבה ה-11.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ מלחמת העולם השנייה, נשלח אנדרסון עם חטיבתו לצרפת, כחלק מחיל המשלוח הבריטי, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. לאחר שמונה ברנרד מונטגומרי למפקד הקורפוס ה-2, מינה אלן ברוק את אנדרסון למפקד הדיוויזיה ה-3. ביוני 1940 לאחר פינוי דנקירק מונה אנדרסון למפקד הדיוויזיה ה-1, והועלה לדרגת מייג'ור גנרל. במאי 1941 מונה אנדרסון למפקד הקורפוס ה-8, והועלה לדרגת לוטננט גנרל. באפריל 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-2, וביולי 1942 מונה למפקד הפיקוד המזרחי.
באוגוסט 1942 מונה אנדרסון למפקד הארמייה הראשונה, במקום אדמונד שרייבר שחלה במחלת כליות, ולא היה כשיר לפיקוד קרבי. בנובמבר 1942 השתתפה הארמייה במבצע לפיד, ולאחר מכן במערכה בתוניסיה. בפברואר 1943 ספגה הארמייה מפלה קשה בקרב מעבר קסרין, וכמעט שהודח מתפקידו. לאחר כניעת כוחות מדינות הציר בתוניסיה במאי 1943 חזר אנדרסון לבריטניה, וביולי 1943 מונה למפקד הארמייה השנייה. בינואר 1944 הוחלף אנדרסון על ידי מיילס דמפסי, ומונה שוב למפקד הפיקוד המזרחי. בדצמבר 1944 מונה אנדרסון למפקד פיקוד מזרח אפריקה, ופיקד עליו עד לשנת 1946. בשנת 1947 מונה אנדרסון למושל גיברלטר, וביולי 1949 הועלה לדרגת גנרל. בשנת 1952 פרש אנדרסון מתפקידו, וב-29 באפריל 1959 מת בגיברלטר.