משה דדש

ביוגרפיה

דדש נולד וגדל בשכונת הבוכרים בירושלים. דדש עבד בצעירותו כמקרין סרטים בבתי קולנוע בירושלים ואת ראשית דרכו בעסקים עשה גם כן בתחום בתי הקולנוע כשבשנות השישים שכר לראשונה בית קולנוע בירושלים והיה אחראי על הפעלתו. 
בשנת 1971 נקרא על ידי יהושע מצא לנהל את עמותת בית"ר ירושלים. כבר בעונתו הראשונה כמנהל, 1971/1972, סיימה הקבוצה כסגניתה של האלופה מכבי תל אביב. את עונת 1974/1975 סיימה בית"ר במקום ממנו יורדים ליגה, אולם באותה עונה הוחלט להרחיב את הליגה ולהקפיא את הירידה לליגה הארצית, אז הליגה השנייה. דדש ומצא עזבו את בית"ר בתום העונה ולתפקיד היושב ראש מונה אילן רומן. במקביל לכדורגל, החל דדש לנהל בתחילת שנות השבעים גם את קבוצת הכדורסל ששיחקה אז בליגה העליונה. הישגה הבולט היה העפלה לגמר גביע המדינה בכדורסל בעונת 1972/1973 שבו הפסידה למכבי תל אביב. ב-1976 פורקה הקבוצה וכשהוקמה מחדש ב-2012 מונה דדש לנשיא הכבוד והחל לסייע בגיוס נותני חסות.
דדש שב לעסקי בתי הקולנוע ובתחילת שנות השמונים רכש את קולנוע אדיסון ושיפץ אותו. עם הופעתן של ספריות הווידאו הלך ואיבד האולם מיוקרתו, ולאחר שנים של התנכלויות מצד האוכלוסייה החרדית בירושלים, החליט דדש ב-1989 למכור את הקולנוע. בנוסף, החזיק דדש לאורך השנים גם בקולנוע עדן ובתי קולנוע נוספים בירושלים ובהם "כפיר" ו"מיטשל" ובסוף שנות השמונים מכר את מרבית אחזקותיו למנחם גולן ויורם גלובוס.
בתום עונת 1979/1980 בית"ר ירדה לליגה השנייה ודדש שב לנהל את העמותה. קשריו ההדוקים עם גולן וגלובוס היו למשענת כלכלית עבור הקבוצה בשנים אלו, וזו עלתה למשחקים עם שמות הסרטים שהפיקו השניים על חולצות המשחק. בשנת 1986 מינה יושב ראש סניף הליכוד בירושלים, ראובן ריבלין, את רוני בר-און ליושב ראש במקומו של דדש והאחרון פנה לעסקי הנדל"ן.
בתחילת שנות התשעים, כשבית"ר החלה מידרדרת ברמתה ובהישיגיה ואף ירדה שוב לליגה השנייה, שב דדש לתפקידו כיושב ראש האגודה. בעונתו הראשונה, 1991/1992 השיב דדש את כוכב הקבוצה בעבר, הכדורגלן המצליח אלי אוחנה, ורכש מספר שחקנים נוספים. הקבוצה שבה לליגה הבכירה וכבר בעונה הבאה, 1992/1993 זכתה באליפות המדינה, השנייה בתולדותיה. בעשור זה הייתה בית"ר קבוצה תחרותית שנאבקה על כל התארים עונה אחר עונה, ושבה וזכתה באליפות בעונות 1996/1997 ו-1997/1998. לגבי זו האחרונה התעורר חשד כי במשחק האליפות במחזור האחרון בה, אפשרה הפועל בית שאן לבית"ר לנצח במשחק ביתר קלות ובכך הכריעה את זהות האלופה, במה שנודע לימים כ"משחק השרוכים". בדיסק שירים שהוציאו אוהדי הפועל תל אביב בעקבות המשחק נכלל שיר בשם "אם רק תאמר דדש" (ללחן השיר "אני אצבע את השלכת בירוק") המציג את דדש כעסקן כל יכול בעל קשרים מרובים שאותם הוא מנצל לטובת הקבוצה. דדש אכן נודע כאיש עסקים ממולח רב קשרים, וזכור בין היתר כמי שסגר כמה וכמה עסקאות בלחיצת יד ולעיתים הסתפק בהעלאת תנאי חוזה על דף נייר מזדמן, מפתקים ועד מפיות.
בסוף שנות התשעים החל להשקיע בקבוצה איש העסקים קובי בן גור ודדש נשאר דמות בכירה במועדון. בין השניים התעוררו מחלוקות מקצועיות שונות, בין היתר לגבי זהות המאמן, ואלו תמו עם העברת הבעלות על הקבוצה לידי איש העסקים גד זאבי ועזיבתו של דדש בשנת 2000. דדש מעולם לא החזיק במועדון כבעלים אלא שימש יושב ראש האגודה בהתנדבות. לכן, כשסיים את תפקידו, דרש מהבעלים החזרים כספיים בסך 2 מיליון דולר על הוצאותיו לאורך השנים למען האגודה ובהן: שימוש בדירתו לצורכי האגודה, עבודת בנותיו כמזכירות האגודה, שימוש בטלפון ובפקס, ציוד משרדי והוצאות נסיעות בארץ ולחו"ל לצורך ארגון תרומות, פגישות עם מאמנים זרים, החתמת שחקנים ועוד. ב-2010 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי בתקופת העברת הבעלות לזאבי לקח דדש כספים מהעמותה שלא כדין ודרש מדדש, מניסים אבולוף ומאהוד פדרמן שהיו מעורבים אף הם בניהול העמותה, להשיב לזאבי 6 מיליון ש"ח. מאז עזב את הקבוצה, מספר פעמים הוזכר שמו של דדש לבית"ר כרוכש אפשרי בשל קשיים כלכליים שאליהם נקלעה הקבוצה ובשל חילופי גברי תכופים בעמדת הבעלים לאורך העשור אך הדבר לא הבשיל לכדי מעשה. 
דדש מחזיק בחברת "דדש נכסים והשקעות בע"מ", באמצעותה החזיק במניותיהן של רשתות מזון שונות, הפעיל סניפים כזכיין והיה שותף בבעלות על מועדון "האומן 17".