google/wiki40b huggingface dataset:
טינטין בארץ הסובייטים

עלילת הספר

טינטין, כתב העיתון "לה פטיט וינטאג'אם", וכלבו שלג, נשלחים למשימה בברית המועצות. בזמן היציאה מבריסל, פוצץ סוכן ממשלתי סובייטי ממוסקבה, OGPU, את הרכבת, בטענה שטינטין הוא נוכל קטן שנוסע למוסקבה. טינטין הגיע לברלין וסיפר למשטרה מה קרה, הם עצרו אותו, אך הוא נמלט, והגיע לגבול ברית המועצות. טינטין מובא למשטרה ומספר להם מה קרה, וה"קומיסר" אומר לשוטרים להתעלם ממנו. לאחר שברח שוב, טינטין רואה מפעל סובייטי שעשוי מקרטון, העשן מיוצר משריפת עץ, והם מצלצלים במתכות כדי שהאנגלים יחשבו שהסובייטים חזקים והם יודיעם לפעול. טינטין חושב לעצמו "הסובייטים המטומטמים והעניים עדיין מאמינים בגן-העדן האדום".
טינטין ממשיך בדרכו עד שהגיע לבחירות מקומיות ושם הוא רואה שהמתמודדים מכוונים רובים על הבוחרים ומאיימים עליהם שאם לא יבחרו בהם הם ימותו. הוא מפחיד את המתמודדים על ידי התחזות לרוח רפאים (שם על עצמו סדין לבן), והם בורחים. טינטין מגיע למוסקבה, והסובייטים חושבים שהוא "עני מסריח". הוא מבחין בפקיד ממשלתי שמחלק חתיכות לחם לילדים יתומים חסרי בית. שלג גונב כיכר לחם ומביא לילדים. טינטין מבחין בזה שהסובייטים מוכרים את הלחם שלהם על מנת שיקבלו יותר כסף ממדינות אחרות ולהם לא נשאר כלום, ושהמשטרה מאיימת על החקלאים שיביאו להם את כל התירס שלהם. טינטין נכנס בטעות לצבא הסובייטי, החיילים מגלים שהוא מתחזה, לוקחים אותו למדבר מושלג ושם הוא הולך לאיבוד. טינטין מגלה כניסה סודית לבית רדוף רוחות, הוא נתפס שם ומספרים לו ש"אתה במחבוא שבו לנין, טרוצקי וסטלין אספו יחד עושר וגניבה מן העם!".
בעזרת שלג הוא בורח משם, משתלט על מטוס וטס לתוך הלילה, מתרסק ובונה פרופלור חדש למטוס מכיוון שהפרופלור הישן נשבר. הוא מצליח לתקן את המטוס ונוחת בברלין, משתכר ומתעלף. הוא נתפס על ידי ה-OGPU, וננעל בצינוק. שלג משחרר אותו בעזרת שלבש על עצמו שטיח של נמר והפושעים נבהלו וברחו. לבסוף טינטין מגלה שה-OGPU רוצים לפוצץ את כל בירות אירופה, וטינטין חוזר לבריסל ושם מקבל פופולריות גדולה.
ריקבון אציל

ריקבון אציל (באנגלית: Noble rot; בצרפתית: pourriture noble; בגרמנית: Edelfäule; באיטלקית: Muffa nobile, בהונגרית: Aszúsodás) הוא צורה של זיהום פטרייתי, בעל השפעה חיובית על ענבי היין, אשר נגרם כתוצאה מהדבקה בפטריית ה-Botrytis cinerea. התפשטותה של הפטרייה דורשת תנאי לחות, ואם מזג האוויר נשאר רטוב, מתפתחת הצורה המזיקה - ריקבון אפור, שעלולה להרוס את יבול הענבים. לרוב, הענבים שנדבקים בפטרייה מצטמקים ונותרים עם תכולת סוכר גבוהה המכונה בשם "ריקבון אציל". אם בוצרים אותם בשלב מסוים, ניתן להפיק מהם יינות משובחים ומתוקים במיוחד. תהליך הדבקת ענבי היין בפטריית ה-Botrytis cinerea נקרא "בוטריטיזציה" והיינות נקראים "יינות בוטריטיס".

מקורות

לפי האגדה ההונגרית, יין האסו (aszú) הראשון (יין שמייצרים מענבי בוטריטיס) יוצר בידי לאצקו מאתה ספשי ב-1630. אולם, יין שנעשה מענבי בוטריטיס מוזכר כבר ב-Nomenklatura of Fabricius Balázs Sziksai, שהושלם ב-1576. רשימת מלאי של אסו שהתגלתה, קודמת לאיזכור זה בחמש שנים. כשהחל סיווג הכרמים ב-1730 באזור טוקאי, אחת מאמות המידה שניתנו לסוגי הטרואר השונים הייתה הפוטנציאל לפתח Botrytis cinerea.
מיתוס פופולרי הוא, שפיתוח יינות הבוטריטיס התרחש באופן עצמאי בגרמניה ב-1775, כשיצרן של יין ריזלינג ב- Schloss Johannisberg (גייסנהיים באזור ריינגאו) שנהג לחכות להוראה ממנהל האחוזה, היינריך פון ביברה, בישוף העיר פולדה, לפני שבצר את הענבים. באותה שנה (כך מספרת האגדה), שליח המנזר נשדד כשהיה בדרכו להעביר את ההוראה לבצור והתעכב במשך שלושה שבועות, זמן שהיה מספיק לבוטריטיס להתפשט. מכיוון שסברו ביקב שהענבים חסרי ערך נתנו אותם לאיכרים מקומיים, שהפיקו יין מתוק ומפתיע באיכותו שאחר-כך נודע בשם Spätlese או יין מבציר מאוחר. בשנים הבאות, היו בצירים שבהם נוצרו ענבים מתוקים ברמות שונות ו- Spätlese המקורי התפתח, בתחילה ל-Auslese ב-1787 ואחר-כך ליין קרח ב-1858, אם כי יין קרח נעשה בדרך-כלל מענבים שלא נוגעו בבוטריטיס).

ריקבון אציל בעולם

יינות בוטריטיס ידועים בעולם הם אסו בחבל טוקאי בהונגריה ובסלובקיה (הידועים בדרך-כלל כ-Tokaji, Tokajské או Tokay), סוטרן בצרפת - שם התהליך ידוע כפוריטיר re או פוריטיר נובל; ויינות Beerenauslese או בגרמניה ואוסטריה. סוגים אחרים של יינות כאלה הם גראסה דה קוטנרי ברומניה, קוטו דה לאיון ומונבזיאק בצרפת, אאוסברוך באוסטריה ו-Noble Late Harvest‏ (NLH) בדרום אפריקה. בוטריטיס גם יובאו בידי ייננים בקליפורניה ואוסטרליה. בכמה מקרים ריססו את הענבים בנבגי בוטריטיס, בעוד כרמים אחרים תלויים בנבגים שנוכחים בסביבה.
סולייוב

תולדות היישוב

סולייוב נוסדה בסוף המאה ה-13, ומשך מאות בשנים הייתה רכושו של מנזר מקומי. באמצע המאה ה-17 נגרם לעיירה נזק רב כתוצאה מפלישת השוודים לאזור.

יהודי סולייוב

יהודים התיישבו בעיירה רק בסוף המאה ה-18, עם ביטול האיסור על מגורי יהודים בה. במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה, והקהילה המקומית נעשתה לקהילה עצמאית ונפרדת מקהילת פיוטרקוב טריבונלסקי. לקראת סוף אותה מאה נמנו ביישוב 1,881 יהודים. בשנת 1872 הופצה בעיירה עלילת דם לפיה היהודים העלימו נערה כדי להקיז את דמה לאפיית מצות. חרף מציאת הנערה, נערכו פרעות ביהודי העיירה. בשנת 1913 נערכו פרעות נוספות ביהודי העיירה.
בין מלחמות העולם התגוררו בעיירה כ-600 משפחות יהודיות, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד. בתקופה זו סבלו יהודי העיירה מחרם פולני על עסקיהם.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה. במהלך הפצצות הגרמנים על העיירה עלו באש רוב בתי היהודים בה, וכן נשרף בית הכנסת המקומי. הניצולים מההפצצה נמלטו ליערות הסביבה, וחלקם שבו בהמשך לעיירה, ומצאו בה את הכוחות הגרמניים.
עד יולי 1942 עוד נמנו בעיירה 1,577 יהודים, חלקם פליטים. באוקטובר 1942 גורשו כל יהודי היישוב לגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, תוך ירי בחלק מהיהודים במהלך האקציה והגירוש. משם שולחו יהודי העיירה למחנה ההשמדה טרבלינקה יחד עם יתר יושבי הגטו כעבור מספר ימים.
סאפיינס אינטרנשיונל קורפוריישן

היסטוריה

החברה הוקמה על בסיס מחולל יישומים למחשבים מרכזיים שפיתחו צבי מסיני ושי סולה, יחד עם שמואל טימור ואלי רבן, בזמן שעבד ביחידת המחשב של מכון ויצמן. מחולל היישומים איפשר לאפיין תכונות של אובייקטים ולבצע עיבודים מהירים מאוד של מידע.
בשנת 1992 הונפקה החברה בבורסת נאסד"ק בניו יורק. חברת יבמ רכשה 2% ממניות החברה ואת זכויות השיווק הבלעדיות בארצות הברית.
בסוף שנות ה-90 התמקדה סאפיינס בהתאמת מערכות מחשוב להתמודדות עם באג 2000, והסבות של מערכות מחשוב לקראת ההצטרפות לגוש היורו והמעבר למטבע אחד. בשנת 1997 רשמה הכנסות של 44 מיליון דולר ובשנת 1999 הגיעו הכנסות החברה ל-91 מיליון דולר.
בשנת 2000, לאחר ירידה בהכנסות ומעבר להפסד, הייתה סאפיינס על סף מיזוג עם חברת נס טכנולוגיות, שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל בגלל אי־הסכמה על שווי החברה. בנובמבר 2000 החליף איציק שריר את דני פאלק כמנכ"ל ונשיא החברה.

התמחות בתחום הביטוח

בשנת 2001, פורמולה מערכות, עד אז בעלת מניות מיעוט, רכשה את השליטה בחברה. דן גולדשטיין, יו"ר קבוצת פורמולה, מונה ליו"ר סאפיינס, ופיקח על ההתאוששות החברה. החברה החליטה להתמקד אך ורק בפיתוח תוכנה לתעשיית הביטוח.
בשנת 2010, רכשה סאפיינס את חברת התוכנה Harcase מקנדה, המפתחת תוכנה לניהול ביטוח רכוש.
בשנת 2011 בוצע מיזוג עם שתי חברות תוכנה העוסקות בפעילות דומה לשל סאפיינס, שתי חברות בת של פורמולה ויז'ן טכנולוגיות, FIS (פורמולה פתרונות ביטוח) ועידית. המיזוג של שלוש החברות יצר מובילה עולמית בתוכנות למגזר הביטוח.
בשנת 2013 העבירה סאפיינס את כל משרדיה בישראל לאתר אחד במרכז עזריאלי בחולון.
בשנת 2015 רכשה סאפיינס שתי חברות, חברת אינסקו (Insseco) הפולנית תמורת כ-9.1 מיליון דולר וחברת IBEXI ההודית בסכום מוערך של 4–6 מיליון דולר.
הגבעה המזרחית

הגבעה המזרחית היא אחת משתי גבעות עליהן השתרעה ירושלים בתקופת בית שני, ועליה שכנו הר הבית, המילוא ועיר דוד. בעוד שלגבי הגבעה המערבית קיימת מחלוקת בין החוקרים אם הייתה כלולה בשטחה של ירושלים בתקופת בית ראשון הרי שלגבי הגבעה המזרחית אין כל ספק בכך. ממצאים שבידי החוקרים מראים כי הגבעה המזרחית יושבה בחלקה, כבר בתקופה הכלקוליתית. הגבעה המזרחית היא גבעה צרה ומוארכת, הממוקמת בין שני גיאיות, האחד, מזרחית לה הוא נחל קדרון, והשני ממערב גיא הטירופיאון. אורכה של הגבעה הוא כ-350 מטר, ורוחבה כ-105 מטר, כך ששטחה כולל המדרונות התלולים שמשני עבריה הוא כ-50 דונם.
בתחתית הגבעה המזרחית, נובע מעיין הגיחון, שהוא מקור מים רב שנתי, היחיד הזמין באזור, וכפי הנראה קרבתו היא הסיבה להקמתה של העיר על גבעה זאת.
בימי בית ראשון ובית שני, הייתה הגבעה המזרחית החשובה והמרכזית מבין השתיים, ואכן דוד המלך קבע בה את מושבו, ושלמה בנה עליה את בית המקדש.
חאנות

חאנות (טורקית Kağanlık או Hanlık; אזרית Xanlıq; מונגולית Xанлиг) היא ישות פוליטית, בדרך כלל של עמים טורקים או מונגולים, הנשלטת בידי חאן. חאנויות התקיימו לאורך השנים בערבה האירואסייתית.
מאוריציו קאגל

חייו

קאגל נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה, למשפחה יהודית שנמלטה מברית המועצות בשנות ה-20 של המאה ה-20. קאגל למד מוזיקה, תולדות הספרות ופילוסופיה בבואנוס איירס. בשנת 1957 הגיע כמלומד לקלן, גרמניה, שם חי עד מותו.
בשנים 1966-1960 ושוב מ-1972 עד 1976 לימד בסמינר הקיץ הבינלאומי למוזיקה חדשה בדרמשטדט.
קאגל עסק בהוראה באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבאפאלו בשנים 1965-1964 כפרופסור לתאוריה של המוזיקה וכן באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה של ברלין כמרצה אורח. הוא כיהן כמנהל הקורסים למוזיקה חדשה בגוטנבורג ובקלן והיה פרופסור לתיאטרון מוזיקה חדשה בקונסרבטוריון של קלן משנת 1974 עד 1997.
בהזמנת ולטר פינק, היה המלחין השני שהשתתף ב"דיוקנאות מלחינים חיים" בפסטיבל המוזיקה של ריינגאו בשנת 1991. בשנת 2000 קיבל את פרס ארנסט פון סימנס.
בין תלמידיו היו מריה דה אלוויאר, קרולה באוקהולט, בראנימיר קראסטיץ', דייוויד זאואר, ריקרד שפר, חואן מריה סולארה, ג'רלד בארי וצ'או מינג טונג.
קאגל מת בקלן ב-18 בספטמבר 2008 אחרי מחלה קשה, בגיל 76.
אבנר הופשטיין

ביוגרפיה

הופשטיין למד בתיכון דה שליט שברחובות. שירת בצה"ל בגדוד 890 בחטיבת הצנחנים. למד מדעי המדינה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל למד עיתונאות בבית ספר כותרת. עבד בעיתון דבר עד שזה נסגר. בשנת 1998 עבר לכתוב ככתב חוקר ברשת המקומונים של ידיעות אחרונות. בהמשך היה לכתב תחקירים ומגזין במוספים 'שבעה ימים' ו'שבעה לילות' מבית ידיעות אחרונות, ומבקר טלוויזיה במוסף "ערוצים" של העיתון. לאחר מכן היה לשליח העיתון בחוף המערבי של ארצות הברית בשנים 2002 - 2009 ומשחזר לישראל המשיך לכתוב ולערוך בעיתון.
בשנת 2009 פרסם הופשטיין כתבה הטוענת שהשיר ירושלים של זהב שהולחן על ידי נעמי שמר, דומה דמיון רב שאינו מקרי לשיר ערש באסקי. לאחר מותה נחשף מכתב אותו כתבה שמר ובו היא מודה כי הושפעה מן השיר בעת הלחנת ירושלים של זהב
בשנת 2010 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 10 ככתב ב"השבוע", מהדורת יום שישי של הערוץ. במהלך עבודתו בערוץ שודרה כתבת פרופיל שהכין אודות איש העסקים שלדון אדלסון. לאחר שידור הכתבה אולצו עורכי המהדורה להתנצל בשידור בפני אדלסון. כחלק מההתנצלות שהייתה חריגה בהיקפה, התנצל הערוץ על דברים שנאמרו במסגרת הכתבה, וביניהם על האמירה כי אדלסון השיג את רישיון ההימורים שלו בלאס וגאס בזכות קשריו הפוליטיים, ועל כי נאמר בכתבה שאדלסון חייב לעובדו בעבר 400 אלף דולר ונמנע מלשלם את החוב. בתגובה להתנצלות שנכפתה על עורכי המהדורה מטעם בעלי המניות של הערוץ, הגיש מגיש המהדורה גיא זהר את התפטרותו בשידור חי, כאשר לפני כן הגישו את התפטרותם עורכת התוכנית רותי יובל ומנכ"ל חברת החדשות של ערוץ 10 ראודור בנזימן. ב-2012 פוטר הופשטיין מן הערוץ במסגרת גל קיצוצים שערך ערוץ 10. עם זאת, הופשטיין, יובל, בנזימן וזוהר הבהירו כי עומדים מאחורי הפרסום במלואו.
ב-2012 עבר לשמש כעיתונאי עצמאי וכתב במספר גופי תקשורת ביניהם ערוץ 1, אתר וואלה, עיתון הארץ, העין השביעית, ומגזין ליברל.
ב-2014 הצטרף לגלי צה"ל והחל לשדר פעם בשבוע את התוכנית "רבע ל-מעורב אזרחי", שעסקה בנושאים אזרחיים. בהמשך מונה לראש דסק התחקירים של התחנה. בשנת 2017 הוא פוטר מן התחנה בשל קיצוץ תקציבי כפי שנמסר מהנהלת התחנה. בפוסט שפרסם הופשטיין בפייסבוק תקף את מנהל התחנה ירון דקל והאשים אותו בהשתקת תחקירים, כניעה לפוליטיקאים, ורמיסת עקרונות אתיקה עיתונאית בסיסיים.
מאז 2017, עורך הופשטיין תחקירים עבור ערוץ 2.
לצד עבודתו התקשורתית הופשטיין משמש כחבר סגל האוניברסיטה הפתוחה, ומלמד תקשורת באוניברסיטת תל אביב ובמכללת עמק יזרעאל.
הופשטיין נשוי ואב לשלושה. מתגורר במזכרת בתיה.

פרסים

בשנת 2007 זכה בפרס ארגון בני ברית לעיתונות על סיקור קהילות יהודיות נעלמות בברזיל בשנת 2014 זכה בציון לשבח במסגרת פרס פראט לתקשורת וסביבה, על כתבתו "פצול ומשול" שפורסמה בעיתון הארץ.
אג'יאל - חטיבה ערבית בשומר הצעיר

היסטוריה

תנועת אג'יאל קמה כהמשך לתנועת הנוער ההיסטורית "הנוער הערבי החלוצי", שהוקמה ביזמת מפ"ם בראשית שנות החמישים. עם תום תקופת הממשל הצבאי, נחלשה משמעותית התנועה, ועד שנות השמונים התקיימה במתכונת מצומצמת כ"תנועת הנוער הערבית". בשנת 2004 התפרקה תנועת הנוער הערבית, ובשנת 2006 התקבלה החלטה משותפת לקיים את התנועה כחטיבה אוטונומית בתוך תנועת השומר הצעיר, כדי לאפשר קיום של תנועת נוער חילונית במגזר הערבי בישראל. הצפייה היא שכאשר תנועת אג'יאל תוכל לתפקד כתנועת נוער עצמאית - בעיקר מבחינת היקף החניכים הנדרש על פי משרד החינוך להגדרתה כתנועת נוער - היא תיפרד לדרכה העצמאית.

בסיס רעיוני

התנועה מבססת את הפדגוגיה שלה על האמונה באדם ובוחרת בדרך החינוך הבלתי פורמלי להנחלת ערכיה. תנועת אג'יאל רואה בחינוך כלי מרכזי להבטחת ניידות חברתית, ודרך מרכזית לקידום ופיתוח החברה הערבית בישראל.
התנועה בוחרת את דרכי פעילותה בהתאם לצורכי החברה בה היא מתקיימת, ומטרתה ליצור הנהגה בחברה הערבית על מנת שתוכל להיאבק למען שוויון זכויות בישראל.
בשנת 2010 השתתפה החטיבה בועידה הארצית ה-17 של תנועת השומר הצעיר, בה הוגדרה אג'יאל מחדש כשותפה העיקרית של השומר הצעיר ליצירת בסיסים ערכיים לדיאלוג בין החברה היהודית לחברה הערבית בישראל.
עביד איניש דינא לנפשיה

עביד איניש דינא לנפשיה (בארמית: עושה אדם דין לעצמו) הוא דיון הלכתי בשאלה האם אדם יכול ליטול את החוק לידיו.
שאלה זו מתחלקת לשני יישומים מרכזיים: "במקום דאיכא פסידא" – כשיש הפסד מיידי, ו"במקום דליכא פסידא" – כשאין הפסד מיידי וניתן להמתין להכרעת-דין. התלמוד קובע כי במקום שיש הפסד, קיימת הסכמה כי מותר לאדם לעשות דין לעצמו; לדוגמה, אדם שמילא את חצר חברו בכדים, רשאי חברו לשבור אותם כדי לצאת ולהיכנס לחצרו שלו. לעומת זאת במקרה בו אין הפסד מיידי, נחלקו רב יהודה ורב נחמן: לשיטתו של רב נחמן, אף במקרה בו אין הפסד מיידי – אדם עושה דין לעצמו.
הרמב"ם פוסק להלכה כשיטתו של רב נחמן, וכותב: "יש לאדם לעשות דין לעצמו אם יש בידו כח, הואיל וכדת וכהלכה הוא עושה - אינו חייב לטרוח ולבוא לבית דין, אף על פי שלא היה שם הפסד בנכסיו אילו נתאחר ובא לבית דין, לפיכך אם קבל עליו בעל דינו והביאו לבית דין ודרשו ומצאו שעשה כהלכה ודין אמת דן לעצמו – אין סותרין את דינו" (משנה תורה, הלכות סנהדרין, פרק ב', י"ב). משמע מדבריו של הרמב"ם כי עשיית דין עצמאית היא מעשה רצוי, היות שכתב יש לאדם לעשות דין לעצמו.
לעיתים עשיית דין עצמאית מחליפה חוסר-אונים של מערכת אכיפת ההלכה. דוגמה לכך היא פסק ההלכה של הרא"ש, הקובע שאף על פי שבימינו אין דנים דיני קנסות – כגון גנב שאמור לשלם את כפל גניבתו ובימינו ישלם רק את הקרן, אך אם הבעלים לקח בכוח מידי הפושע את הקנס המגיע לו – אין מוציאים מידו.
הוגו ארדמן

ביוגרפיה

ארדמן נולד בפרוסיה המזרחית ולמד בגימנסיה בטילזיט. לאחר מכן למד באוניברסיטת האלה-ויטנברג, באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1883 הוא החל לעבוד כעוזרו של יעקב וולהרד באוניברסיטת האלה, בשנת 1885 הוסמך כפריבט-דוצנט ובשנת 1894 הועלה לדרגת פרופסור. בשנותיו בהאלה הוא כתב מספר ספרי לימוד בכימיה שזכו לתפוצה רבה בגרמניה, אנגליה וארצות הברית ופרסמו את שמו בקרב הסטודנטים לכימיה. בשנת 1901 הוא מונה לפרופסור לכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת ברלין ומנהל המעבדה במכון המלכותי. 
ארדמן טבע למוות ב-25 ביוני 1910 בעת שיט באגם.

ספריו

ארדמן האמין שבמעבדות לכימיה על הסטודנטים לעסוק לא רק באנליזה של הניסויים אלא להתנסות גם בהכנות לניסויים, כדרכו של פרידריך ולר. בהתאם לכך הוא פרסם בשנת 1891 את ספרו "Anleitung zur Darstellung chemischer Praparate" שכלל שיעורים בכימיה אי-אורגנית ובשנת 1894 את ספרו "Anleitung zur Darstellung organischer Praparate" שכלל שיעורים בכימיה אורגנית. הספרים זכו להצלחה רבה והביאו את השינוי לה ייחל ארדמן.
בשנת 1898 פרסם ארדמן את ספרו "Lehrbuch der anorganischen Chemie", ספר לימוד בכימיה שזכה להצלחה רבה ויצא בשנת 1906 במהדורה רביעית. הספר תואר כמצטיין בשלמות, דייקנות וקומפקטיות. בספר זה טבע ארדמן את המונח גז אציל. בכתב העת Science כונה הספר "יצירת מופת". בהקדמה לספר הסביר ארדמן את מטרתו להביא בפני הקורא את המידע הקיים בכימיה תוך בירור העובדות במקרים של סתירות והבאת מידע רפואי, גאולוגי, היסטורי וכלכלי. 
בשנת 1905 הוציא ביחד עם קותנר ספר על קובעי הטבע.

מחקריו

בתחילה עסקו מחקריו של ארדמן בכימיה אורגנית ואי-אורגנית גם יחד. עם וולהרד הוא פרסם את הסינתזה האורגנית שנקראת על שמם: Volhard–Erdmann cyclization, בינואר 1885. 
בשנת 1888 הוא המציא את השיטה הראשונה לצביעת פרוות.
בשנת 1898 ביצע ארדמן ניסויים שונים עם אצטילן. ביחד עם קותנר הוא העביר אותו מעל נחושת ספוגית ב-250 מעלות צלזיוס וקיבל פולימר מוצק אמורפי בצבע חום בהיר לו הוא קרא Cuprene. חומר זה נותר מסתורי במשך שנים רבות עד התפתחות המחקר בפולימרי אציטלן. בעקבות מחקריו, ארדמן הציע באותה שנה שיטה לייצור תעשייתי של אצטאלדהיד מאצטילן על ידי העברת האצטילן דרך חומצה גופרתית רותחת בריכוז של כ-45% מעורב בחומצת כספית. השיטה לא הוכנסה לשימוש בגלל שנצילותה הייתה רק כ-5%, ורק לאחר שנתן גרינשטיין שכלל אותה וקבע שיש להפעילו בטמפרטורות נמוכות, היא זכתה לתפוצה רבה. בסכסוך בין גרינשטיין לחברת Chemische Fabrik Griesheim-Elektron טענה החברה שהזכויות על ההמצאה אינן מגיעות לגרינשטיין שכן ארדמן קדמו. 
בשנים המאוחרות הוא התמקד בכימיה אי-אורגנית. הוא חקר את הרכב האוויר, במיוחד במצבו הנוזלי. הוא זיהה שחנקן מוצק נמס בטמפרטורה גבוהה ב-20 מעלות מחמצן מוצק והשתמש בתכונה זו להפרדת החמצן מהחנקן. הוא גם המציא שיטה חדשה לבידוד ארגון מהאוויר.
אוטוסטרדת המידע

אוטוסטרדת המידע הוא מונח שהיה בשימוש פופולרי לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, המתייחס לתוכנית להקמת רשת תקשורת דיגיטלית לאומית בארצות הברית. את המונח טבע הסנאטור וסגן הנשיא האמריקאי אל גור.

הגדרה

את המונח אוטוסטרדת המידע טבע אל גור בתחילת שנות ה-90, כשם לפרויקט שהציע ועליו עבד ביחד עם נשיא ארצות הברית דאז, ביל קלינטון. הרעיון היה להקים מערכת תקשורת לאומית אליה יקושרו כל אזרחי ארצות הברית, ללא קשר לרמת הכנסתם, ובה יועבר מידע במהירות גבוהה, כאשר כל האזרחים המחוברים לרשת הינם גם צרכני מידע וגם יצרני מידע פוטנציאליים.
בתחילת שנות ה-90], האינטרנט, שהיה בשימוש בעיקר בשדה האקדמי ובמשרדי הממשלה, שימש כמודל ליישום תוכנית זו. אולם עם הזמן ומהפכת ה-World Wide Web, הפך האינטרנט בעצמו להיות אוטוסטרדת המידע. 
היום, המונח אוטוסטרדת המידע נחשב למונח המתאר את רשת האינטרנט.

פרויקט אוטוסטרדת המידע

על פרויקט אוטוסטרדת המידע הכריז אל גור בתחילת שנת 1994 והיא תוכננה להיות אחד הפרויקטים המתקדמים ביותר שתוכננו אי פעם בתחום התקשורת בארצות הברית. מדובר בתוכנית שאפתנית של הממשל האמריקני להקים תשתית רשתות תקשורת מחשבים שתחבר כל בית וכל אתר ציבורי ופרטי למאגרי מידע לאומיים. 
אוטוסטרדת המידע תאפשר העברה של מידע מילולי וחזותי בין כל המחשבים המחוברים לרשת. חזונו של אל גור היה כי אוטוסטרדת המידע תפרק את המחיצות בין התקשורת הטלפונית, הטלוויזיה, הרדיו והעיתונות ותהווה מערכת אחת אשר תכלול את כל אמצעי התקשורת הקיימים. המשתמש יוכל לבצע באמצעות המערכת שיחות טלפון, שיחות וידאו, לשלוח דואר אלקטרוני ועוד.
הפרויקט לא מסתכם בהקמת תשתית לערוצי התקשורת, אלא ממשיך לקידום יוזמות ופרויקטים שיעשו שימוש מיטבי בתשתית זו. המידע שיעבור ברשת ישרת רשתות שיווק, מרכזי קניות, מוסדות רפואיים, בנקים, סוכנויות ממשלתיות ועוד – קהל הצרכנים יוכל להגיע אל גופים אלה דרך המחשבים האישיים שלהם ולבצע פעולות שונות מרחוק. 
תחום הבידור תופס גם הוא מקום בפרויקט באמצעות טלוויזיה אינטראקטיבית אשר תתחבר לכ-500 ערוצי שידור. מכשיר הטלוויזיה יהיה חכם ויוכל להמליץ לכל צופה על ערוצים שונים לפי טעמו האישי. בנוסף, תוכל הטלוויזיה להתחבר למאגרי מידע רחבים ולמשל לרכוש עבור הצופה סרט מחנות סרטי וידאו, או כרטיסים להצגות תיאטרון. 
בעת הכרזתו של אל גור על הפרויקט, רשת האינטרנט הייתה קיימת אך משתמשיה היו בעיקר חוקרים בעולם האקדמי. רשת האינטרנט של ראשית שנות ה-90 נתפסה כלא מפותחת, איטית, חסרת ריכוזיות ופיקוח ולמעשה רק שימשה כמודל מוקטן למה שתהיה בעתיד אוטוסטרדת המידע. עם התפתחות טכנולוגיית ה-World Wide Web, הפצתה בעולם וקצב גידולה המהיר, הפך האינטרנט עצמו להיות אוטוסטרדת המידע ולכלול בצורה כזו או אחרת את כל המרכיבים שתוכננו בפרויקט אוטוסטרדת המידע. בעקבות כך, השימוש במונח אוטוסטרדת המידע, מתייחס היום לתיאור רשת האינטרנט.

ביטויים מוקדמים דומים

היו שהשתמשו במונח אוטוסטרדת המידע בהקשר למערכות טלקומוניקציה מוקדם יותר מאל גור:
ב-1964, מ. ברודרטון בספרו "מייזרים ולייזרים: איך הם עובדים, מה הם עושים" בעמוד 5 כתב על קרני לייזר והשתמש במונח אוטוסטרדות לתיאור תקשורת.
ב-1974, נאם ג'ון פייק השתמש במונח אוטוסטרדה בהתייחס למערכות טלקומוניקציה, מה שהעלה את האפשרות שהוא זה שהמציא את המונח אוטוסטרדת המידע.
המשחק הגדול

המשחק הגדול (אנגלית: The Great Game; רוסית:  Большая игра) הוא מונח שטביעתו מיוחסת לארתור קונולי, קצין בריטי שפעל בתחילת המאה ה-19 מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית. המונח מתאר את התחרות ואת היריבות האסטרטגית בין האימפריה הבריטית ובין האימפריה הרוסית. מונח זה זכה לאחר מכן לתהודה נרחבת כאשר הופיע בספרו של רודיארד קיפלינג, קים. ברוסיה, זכתה אותה יריבות בשם "תחרות הצללים". התקופה הקלאסית של "המשחק הגדול" נחשבת על-פי רוב כתקופה שבין פריצת הסכסוך בשנת 1813 (או לפי מקורות אחרים, 1818) לבין ההסכם האנגלוֹ-רוּסִי של שנת 1907. לאחר המהפכה הבולשביקית של שנת 1917, פרץ סיבוב נוסף של "המשחק הגדול", אך בעוצמה נמוכה יותר.

המשחק הגדול במאה ה-19

בתחילת המאה ה-19 הפרידו רק פחות מ-3500 קילומטר בין הודו הבריטית ובין חלקיה הקיצוניים של האימפריה הצארית הרוסית. מרבית השטח הזה, באזור מרכז אסיה, היה לא מוכר ולא ממופה על ידי אף אחת מן המעצמות. ערי המדינה (ח'אנויות, Khanates) הגדולות של האזור – בוכרה, ח'יווא, מרב וטשקנט – היו כמעט בלתי-מוכרות לזרים. התפשטותה של האימפריה הרוסית החלה לאיים על האינטרסים הבריטיים ועל הדומיננטיות הבריטית בתת-היבשת ההודית. שתי המעצמות נכנסו למסלול התנגשות בלתי נמנע שהתבטא בתחרות על אזורי מרכז אסיה, ריגול הדדי ומהלכים דיפלומטיים-אימפריאליים בניסיון להשתלט על האזור. מוקד הסכסוך בין המעצמות ואדמת המריבה העיקרית הייתה אפגניסטן. הסכסוך הבין-מעצמתי איים להוביל לפריצת מלחמה כוללת בין המעצמות לא פעם, אך מעולם לא הביא לסכסוך מזוין ביניהן באזור זה בפועל.
בראייה הבריטית, ההתפשטות הרוסית איימה לפגוע בהודו הבריטית, אשר כונתה "היהלום שבכתר" של האימפריה הבריטית. כיבוש הח'אנויות הגדולות של מרכז אסיה על ידי חילות הצאר הדאיג את הבריטים, אשר חששו כי אפגניסטן עלולה להיות "קרש הקפיצה" הרוסי לתוככי הודו. חששות אלו דחפו את הבריטים לצאת אל המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה בשנת 1838, בניסיון לכפות את שלטונה של ממשלת בובות הכפופה לשלטון הבריטי במדינה, בראשותו של שאה שוּג'ה. ממשלה זו הוכיחה את עצמה כחלשה, קצרת ימים וככזו שלא יכולה לפעול ללא גיבוי צבאי בריטי קבוע מאחריה. בשנת 1842 החל גל התקפות גדול על מטרות בריטיות בבירת אפגניסטן, קאבּוּל, וחיל-המצב הבריטי בעיר הסכים לסגת ממנה בהסכמה ודרך ציר יציאה מאובטח. איתרע מזלם של הבריטים וההסכמה אליה הגיעו עם המקומיים הופרה, ואותו "ציר מאובטח" הותקף על ידי מקומיים והפך למלכודת מוות בעבור חיל המצב הבריטי שנסוג בחזרה להודו באחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה האנושית. מבין כ-4500 הנסוגים וכ-12,000 מלוויהם, כולל נשותיהם וילדיהם, שרד רק בן אדם אחד.
ג'ון פמברטון

ראשית ימיו

ג'ון פמברטון נולד לג'יימס קליפורד פמברטון ולמרתה אל גאנט. הוא נולד בעיירה נוקסוויל שבג'ורג'יה, וכילד צעיר עבר לעיר קולומבוס, שנמצאת בקרבתה.

עבודתו כרוקח והמצאת הקוקה-קולה

כחייל בצבא הקונפדרציה נפצע פמברטון באפריל 1865 במהלך קרב קולומבוס, שנחשב כקרב הגדול האחרון במלחמת האזרחים האמריקנית. כמו פצועי מלחמה אחרים, התמכר למורפין, ובהיותו מודע לבעיה החל לעבוד כרוקח בחברת "Eagle Drug & Chemical Company" שבקולומבוס, ג'ורג'יה. הוא ניסה לחפש תרופה להתמכרותו, והחל לבצע ניסויים בצמח הקוקה וביינות מקוקה. לבסוף יצר משקה אלכוהולי, שלו קרא "יין צרפתי קוקה של פמברטון", ואותו הכין מקוקה, אגוז קולה וצמח הדמיאנה.
באותו זמן היו יוצאי צבא רבים שסבלו מהתמכרות לתרופות, דיכאון ואלכוהוליזם, וכמו כן נשים רבות לקו בחולשת עצבים (נויראסתניה), ולפיכך שיווק פמברטון את הרקיחה כמועילה במיוחד לטיפול באפיסת כוחות ובאי-סדירויות בפעילות הקיבה, המעיים והכליות.
בשנת 1885 הונהגו בבירת ג'ורג'יה, אטלנטה, ובמחוז פולטון (Fulton) שבו נמצאת העיר, חוקי יובש, ופמברטון נאלץ ליצור גרסה לא-אלכוהולית למשקה היין. השם שנבחר למשקה החדש היה "קוקה-קולה", על שמם של שני המרכיבים העיקריים של המשקה: צמח הקוקה ואגוז הקולה. גם לגבי גרסה זו של המשקה טען פמברטון לתכונות מרפא רבות ושונות, כגון ריפוי כאבי ראש, הקלת תחושות תשישות והרגעת עצבים, והוא שיווק אותו כמרענן, ממריץ וערב לחך.
נטען שהמשקה המקורי כלל 8.46 מ"ג קוקאין, כשמנת סם ממוצעת של קוקאין מכילה בין 15 ל-35 מ"ג. עם זאת, השפעת עלי הקוקה התאזנה יחד עם נוכחות הקפאין אשר באגוז הקולה. משקה הקוקה-קולה פורסם תחילה כתרופה להתמכרות למורפין או לאופיום, יחד עם מגוון תכונות מרפא אחרות שיוחסו לו.
ב-1888 רכש את העסק איש העסקים אסה קנדלר. ב-1894 משקה הקוקה-קולה שווק לראשונה בבקבוקים. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקמו מפעלי קוקה-קולה באירופה, אפריקה ואיי האוקיינוס השקט.
בית הכנסת אוהל שרה

תולדות בית הכנסת

בית הכנסת הוקם בשנת תר"ן (1890) באמצעות כספה של הנדבנית האמריקאית שרה ליבא דייוויס. 
במשך שנים רבות נהג ללמוד במקום הרב יוסף שלום אלישיב כשהוא לבדו. 
בתחילת המאה ה-21 עברו למקום אנשי הפלג הקיצוני של נטורי קרתא, שקודם לכן השתייכו לקהילת תורה ויראה. קודם לכן היה בית הכנסת נטוש. בית הכנסת היה מעוטר קודם לכן בציורי קיר, אולם אנשי נטורי קרתא צבעו אותו בלבן, מחשש שהמקום ייהפך לאתר תיירות]. מדי שנה נערך בחול המועד סוכות כינוס אידאולוגי במקום.
על מתפללי בית הכנסת נמנים הרב שמעון אליהו קרישבסקי, מנהל ארגון "הוועד הארצי למשפחות במצוקה" הרב שמואל לובצקי ויואל (יואליש) קרויס.