google/wiki40b huggingface dataset:
טהסין אזגיץ'

טהסין אזגיץ' (טורקית: Tahsin Özgüç;‏ 20 במרץ 1916 - 28 באוקטובר 2005) היה ארכאולוג שדה טורקי. הקריירה הארוכה שלו החלה לאחר מלחמת העולם השנייה והוא היה לאחד מהארכאולוגים הבכירים המתמחים באנטוליה.
אזגיץ' נולד בעיירה קְרְג'אלי שבבולגריה. הוא למד בפקולטה לפילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה שבאוניברסיטת אנקרה, וסיים את לימודיו ב-1940. ב-1942 הוא קיבל דוקטורט באותה פקולטה, וכיהן כעוזר הוראה בין 1945 ל-1946 ומרצה בין 1946 ל-1954, שהייתה השנה בה התמנה לפרופסור. הוא כיהן כדיקן הפקולטה לספרות בין 1968 ל-1969, ולאחר מכן ועד 1980 כיהן כרקטור האוניברסיטה. לאחר פרישתו ב-1981 שימש במשך חמש שנים סגן יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה של טורקיה.
אזגיץ' ותלמידיו תרמו רבות לארכאולוגיה של אנטוליה. הוא ניהל בה חפירות ארכאולוגיות ופרסם עם תלמידיו למעלה ממאה ספרים ומאמרים. בין 1962 ל-1964 הוא הרצה כפרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי, ב-1964 באוניברסיטת חבל הסאר ובין 1975 ל-1976 באוניברסיטת מינכן שבגרמניה.
לאורך הקריירה שלו הוא שיתף פעולה עם אשתו נימט (Nimet), שהייתה אף היא פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת אנקרה. הוא ניהל חפירות בקילטפה (קייסרי), ובזכות ניסיונו הרב הוביל לחשיפה של חפצי עתיקות וטקסטים עתיקים, שסייעו להרחיב את הידע על ההיסטוריה של אנטוליה ומושבות הסחר האשוריות בין 2000 ל-1700 לפנה"ס. מלבד החפירות בקילטפה הוא עבד במקומות נוספים ובהם דוקיה, ארזינג'אן, ומסאט היאק.
הוא היה חבר במספר מוסדות מדעיים ובהם המכון הטורקי להיסטוריה, המכון הגרמני לארכאולוגיה, האקדמיה הבריטית, המכון האמריקני לארכאולוגיה, האקדמיה הבווארית למדעים, האגודה הארכאולוגית של הסיטי של לונדון, והמכון הטורקי לארכאולוגיה.
הוא מת באנקרה ב-28 באוקטובר 2005, והותיר אחריו אישה ובן.
יואנסואו

היסטוריה

יואנסואו הוקמה בשנת 1848 על ידי הצאר ניקולאי הראשון. בשנת 1860 הוסרו הגבלות שהיו על התעשייה, והמנסרות המקומיות החלו לשגשג.
בשנת 1856 נפתחה תעלת סאימה, המחברת את אגם סאימה למפרץ הפיני. כתוצאה מכך, החל מסחר ער בין אזור צפון קרליה לסנקט פטרבורג ולמרכז אירופה. בסוף המאה ה-19, הייתה יואנסואו אחת מערי הנמל הגדולות בפינלנד.
בעשורים האחרונים התפתחה יואנסואו מעיירה חקלאית קטנה, למרכז מחוזי חיוני. הגורמים להתפתחותה של העיר היו השקעה ניכרת בחינוך, וסיפוח עיירות סמוכות.
באוניברסיטת מזרח פינלנד השוכנת בעיר, שמונה פקולטות. האוניברסיטה נחשבת לאחד מעמודי התווך של העיר ושל האזור.
קרבתה לגבול עם רוסיה, הייתה גורם חשוב להתפתחותה של העיר. בעיר שוכן מכון היעור האירופי.

תחבורה

ביואנסואו תחנת רכבת ממנה יוצאות רכבות להלסינקי, נורמס, לאפנראנטה, פהיקסמקי, וקובולה. הקו להלסינקי הוא הקו המחושמל היחיד.
אוטובוסים פנימיים מובלים לכל חלקי העיר, ולכמה ערים ועיירות באזור. משדה התעופה של העיר פועלות טיסות סדירות לנמל התעופה הלסינקי-ונטה, המופעלות על ידי חברות התעופה פינאייר וFlybe נורדיק.

ספורט

מועדון הכדורסל של העיר קטאיה יואנסואו, משחקת בליגה הפינית וביורוצ'לנג'.
מטגנס

מטגנס (ביוונית עתיקה: Μεταγένης) היה אדריכל וממציא שפעל במאה ה-6 לפני הספירה בקנוסוס שבכרתים.

קורות חיים

מטגנס היה בנו של האדריכל הכרתאי חרסיפורן. תכנון מקדש ארטמיס באפסוס (באסיה הקטנה), שנחשב אחד משבעת פלאי העולם העתיק, מיוחס לשניהם. בניית המקדש הסתיימה בשנת 550 לפני הספירה.
האב והבן אף מוכרים בזכות המצאת שיטות לשינוע אבנים גדולות ששימשו לבנייה. האדריכל והסופר הרומאי, ויטרוביוס, תיאר את השיטה אותה פיתח מטגנס בספרו, "על אודות האדריכלות", וכתב כי הוא יצר עגלה שהייתה מורכבת משני גלגלי עץ גדולים שבצירם היה חור בתבנית האבן וסביב הגלגלים הייתה מסגרת שנרתמה לבהמות שסחבו את המשא. באתר הארכאולוגי של בית שאן העתיקה נמצא שחזור דגם של כלי זה.
לורנצו דה פונטה

חייו

עמנואל קונליאנו, יהודי ונציאני במוצאו, נולד בצ'נדה (כיום ונטו ויטוריה) לירמיהו ורחל קונליאנו. היו לו שני אחים, ברוך וחנניה. אמו מתה כשילדה את חנניה ואביו האלמן המיר עם שלושת בניו את דתו לקתוליות כדי שיוכל לשאת לאישה צעירה קתולית בת שמונה-עשרה, שהייתה מבוגרת רק בארבע שנים מבכורו, עמנואלה. הנער בן הארבע-עשרה אימץ לו את השם לורנצו דה פונטה, שמו של הבישוף שהטביל אותו ואת משפחתו. הוא למד הוראה והוסמך לכומר. בתקופת כהונתו בכנסיית סן לוקה בוונציה לקח לו לפילגש אישה נשואה ובהמשך גורש מן העיר לחמש-עשרה שנים בגלל התנהגות שאינה נאותה.
דה פונטה נסע לאוסטריה והגיש את מועמדותו למשרת משורר לתיאטראות. כלבריתן החצר, חיבר מחזות בצרפתית, גרמנית, ספרדית ואיטלקית, ועבד בשיתוף עם מוצרט, סליירי וויצ'נטה מרטין סולר.
בסביבות 1792 הכיר דה פונטה את אן סלסטין גראהל (שנודעה יותר בשם ננסי) ונשא אותה לאישה. לשניים נולדו ארבעה ילדים.
דה פונטה עבר לפריז, משם ללונדון ואז, ב-1805, נמלט מנושיו בלונדון לארצות הברית, תחילה לניו יורק ואחר לפילדלפיה, שם ניהל במשך תקופה קצרה חנות מכולת ונתן שיעורים פרטיים באיטלקית לפני שחזר לניו יורק, שם פתח חנות ספרים. הוא התיידד עם קלמנט קלארק מור ובאמצעותו התמנה למשרת הפרופסור הראשון לספרות איטלקית באוניברסיטת קולומביה. הוא היה הראשון בסגל המורים של האוניברסיטה שנולד יהודי ואף הראשון שהוסמך לכמורה.
בסביבות 1819, בן 70, קיבל דה פונטה אזרחות אמריקאית. שם חי ביחד עם ננסי במשך 33 שנים. בשל מצוקת פרנסה בתחום מומחיותו, עבד כחנווני בניו ג'רזי ובפנסלבניה. הוא מת בגיל 89. במותו בשנת 1838 נערכה לו הלוויה רבת-ממדים בקתדרלה סיינט פטריק בניו יורק. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
כל יצירותיו של דה פונטה היו עיבודים של עלילות קיימות, כפי שהיה מקובל בקרב לבריתנים בתקופתו, פרט ל-[L'arbore di Diana עם סולר וכך עושות כולן, שהחל עם סליירי אך השלים עם מוצרט.
מדינות דרום סודאן

דרום סודאן מחולקת ל-28 מחוזות בשטח כולל של 644,329 קילומטר מרובע. המדינה גובלת באתיופיה במזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, בהרפובליקה המרכז-אפריקאית במערב ובסודאן בצפון.

המחוזות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
טרוליות

תקציר העלילה

העלילה מספרת על חבורת טרוליות בשם "החברות הכי טובות" אשר לומדות בכיתה ט'. בכל פרק הטרוליות עוברות הרפתקאות ומשתמשות בקסמים בשביל לפתור את בעיות היומיום שלהן. בסיום כל פרק יש פינה בשם "רגע של כישוף", בה רואים את אחת הטרוליות עושה כישוף על אחד הטרולים בעזרת הטלפון שלה.
קייס עדואן

קייס עדואן אבו ג'בל (בערבית: قيس عدوان أبو جبل; 1977 - 5 באפריל 2002) היה טרוריסט ובכיר בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס באזור השומרון. אחראי למותם של 77 ישראלים ולפציעתם של עשרות נוספים בפיגועים רבים. היה אחראי לפיגוע במלון פארק.

חייו

נולד בשנת 1977 בכפר סיריס סמוך לג'נין. תושב מחנה הפליטים ג'נין. למד הנדסת בניין באוניברסיטת א-נג'אח בשכם באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. היה ראש מועצת הסטודנטים וה"גוש האיסלמי" באוניברסיטה מאז 1999.
היה מעורב בתכנון, באיתור המחבל המתאבד ובהוצאה לפועל של הפיגוע במסעדת "מצה" בחיפה באפריל 2002 בו נהרגו 16 בני אדם. פיגועים נוספים שתכנן עדואן הם הפיגוע במסעדת "סבארו" בירושלים באוגוסט 2001, בו נהרגו 15 בני אדם, פיגוע ההתאבדות באוטובוס בירושלים בדצמבר 2001, בו נהרגו 16 בני אדם, פיגוע התופת במונית בצומת מי עמי בו נהרג אדם אחד ופיגוע ההתאבדות בתחנת הרכבת בנהריה, בו נהרגו שלושה בני אדם (המבצע היה ערבי-ישראלי). לעדואן הייתה מעורבות גם בבניית רקטות קסאם והפצת הידע להכנתם ברחבי הגדה. 
היה אחראי לפיגוע במלון פארק, הידוע גם כ"טבח ליל הסדר", פיגוע התאבדות שאירע במלון פארק בנתניה בליל הסדר תשס"ב, 27 במרץ 2002. בפיגוע נרצחו 30 ישראלים. הפיגוע נחשב לעילה העיקרית למבצע חומת מגן. עבד אל-באסט עודה, שנשלח על ידי בכירי החמאס קייס עדואן (מטובאס) ועבאס א-סייד (מטול כרם), נכנס לחדר האוכל ופוצץ את עצמו במרכזו. מהפיצוץ עצמו נהרגו 28 איש ו-2 מתו מאוחר יותר מפצעיהם. כ-140 נפצעו באירוע, מהם 20 נפצעו קשה.

מותו

עדואן חוסל ב-5 באפריל 2002 במהלך מבצע חומת מגן אחרי שכותר עם עוד 5 מחבלים על ידי צה"ל (כוח מחטיבת הצנחנים וכוח מחטיבת הנח"ל), השב"כ והימ"מ בכפר טובאס שבשומרון. במקום התפתחו חילופי אש כבדים שכללו ירי נק"ל, ירי טנקים, וירי צלפים לעבר המחבלים בבית; מנגד המחבלים השיבו באש נק"ל ובפיצוץ מכונית תופת. בשיא הקרב דחפור די-9 משוריין של חיל ההנדסה הקרבית הרס את הבית וכתוצאה מכך נהרגו המחבלים ששרדו את הירי הכבד. עדואן עצמו נורה בראשו וחוסל, וגופתו נמצאה בהריסות הבית. במהלך הקרב חוסלו חברי החוליה הנוספים שהיו מבוקשים בשל פעילות טרור.
עומר (יישוב)

היסטוריה

בתום מלחמת העצמאות הקימו קבוצה של חיילים מחטיבת הנגב את קיבוץ "חורבנה" באתר שנקרא בידי הבדואים "אל עומרי". הקיבוץ התפרק תוך פחות משנה. בשנת 1949 הקימו חיילים משוחררים באתר מושב שיתופי. בעקבות בעיות כלכליות החליט המושב להפוך למושב עובדים והצטרף לתנועת המושבים, אולם, לאחר זמן מה, החליטו חברי המושב להצטרף ליישובי מפ"ם. רוב תושבי המושב לא עבדו בחקלאות אלא בעבודות חוץ, רבים מהם במפעלי סדום. המושב עצמו היה מוזנח ביותר. בשנת 1960 נטלה על עצמה רסקו לשקם את המושב. החברה קיבלה לידיה את נכסי המושב ואדמותיו, נטעה כרם, שיפצה את בתי המושב והביאה למושב מתיישבים חדשים, בהם עובדי הסוכנות ועולים בני המעמד הבינוני מארגנטינה. חלק מאדמות המושב הקצו להקמת כפר עירוני של משקי עזר שבתחילתו כלל 60 יחידות דיור ובנייתו החלה בשנת 1962. בתחילה נקרא הכפר העירוני "מבוא ערד". 
באפריל 1964 התקיים טקס הנחת אבן פינה לשיקום המושב. בעקבות זאת היה עומר למשאת בעלי המעמד באזור באר שבע ול"סביון" של האזור. המושב השתייך לאיחוד החקלאי. בשנת 1969 נחשב בית הספר במושב לבית ספר מעולה. בשנת 1970 התגוררו במושב כ-1000 תושבים בכ-250 משפחות. בשנת 1972 בנתה רסקו מאות בתים נוספים במקום.
בספטמבר 1974 חתם שר הפנים שלמה הלל על הפיכת עומר למועצה מקומית תוך הפיכת חברי הוועד המקומי למועצה המקומית. 
ראש המועצה הראשון של עומר היה בצלאל גבר ומשנת 1990 מכהן בתפקיד ראש המועצה פיני בדש.
רבה של עומר הוא הרב יוסף שמחה גינזבורג המשמש גם כשליח הראשי של חב"ד במקום מאז שנת 1975, ביחד עם הרב מנחם פלמן מנהל הבית חב"ד ביישוב. בשנת 1972 הוקמה בעומר אחת הקהילות הקונסרבטיביות הראשונות בישראל, קהילת מגן אברהם.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2018, מתגוררים בעומר 7,586 תושבים (מקום 192 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎-0.4%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, לעומר דירוג של 9 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 86.7%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 15,974 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:

פארק התעשייה בעומר

פארק התעשייה בעומר שוכן צפונית-מערבית ליישוב, חוצץ בין היישוב לבין באר שבע. הפארק מנוהל על ידי מנהלה ומיועד לתעשיות עתירות ידע ונקיות, תוך שמירה על איכות הסביבה ומניעת מפגעים. בשל כך שעומר מסווגת כאזור פיתוח תעשייה בדרג א', זכאים המשקיעים במקום למירב ההטבות המוענקות מכוח החוק לעידוד השקעות הון. במקום פועל גן תעשייה, מרכז תוכנה, מרכז הנדסי, מרכז קונגרסים, קריית חינוך, המוזיאון הפתוח עומר ומוזיאון ארכאולוגי. עם החברות הפועלות בפארק נמנות קבוצת ברן, מפעלי תובלה, נגב מינרלים תעשייתיים, לוצאטו את לוצאטו ועוד.

ספורט

בעומר מתגורר ההלך האולימפי שאול לדני.

שחייה

בעומר גדלו ושחו שלושה שחיינים אולימפיים, גיא ברנע (בייג'ינג 2008), אמרי גניאל (לונדון 2012) וזיו קלונטרוב (ריו דה ז'ניירו 2016). נוסף עליהם, גדלו ושחו בישוב אהוד דקטר ומיקה רבינוביץ' אלופי ישראל ובעבר התגורר גם השחיין אמיר גניאל.
שמואל וולף

ביוגרפיה

וולף נולד בבודפשט שבהונגריה לאלָדַר ומריה. אביו עסק במכירת מכונות תפירה, והתחתן בשנית לאחר שהתאלמן מהאם. במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה ב-1944 לאחר כניסת צבא גרמניה הנאצית, נרצח האב על ידי אנשי צלב החץ. הבן ואמו החורגת גורשו לגטו בודפשט, שם שוחררו על ידי הצבא האדום בינואר 1945. ב-1948 עבר וולף להתגורר במחנה של תנועת בני עקיבא בצרפת, ועלה לישראל במסגרת עליית הנוער בינואר 1949 באנייה "מרטון".
בתחילה גר בקיבוץ משואות יצחק, ולאחר שנה הצטרף לתנועת השומר הצעיר ועבר לקיבוץ כפר מסריק. הוא שירת בנח"ל וב-1959 הגיע לתל אביב.
וולף למד משחק אצל נולה צ'לטון, שיחק במשך מספר עשורים במחזות רבים בתיאטראות (ובכללם תיאטרון האוהל, תיאטרון המרתף ובימת השחקנים) ובסרטים, ונמנה עם צוות השחקנים הקבועים של תיאטרון חיפה עד שנת 2000.
ב-1970 השתתף בבכורת ההצגה "זה מסתובב", בבימוי יוסף מונדי, אותה הציג למעלה מ-2,000 פעם. כמו כן השתתף בפסטיבל תיאטרון קצר הראשון.
קיבל ציון לשבח על משחקו בהצגה 'לפעמים עוברים כאן פילים' בבימויו של איציק ג'ולי בפסטיבל עכו בשנת 2000. היה מועמד לפרס על בימוי ההצגה 'אנטומיה של הנפש' בתיאטרון 'קרוב' בטקס 'קיפוד הזהב' להצגות פרינג' בשנת 2011.
בתחילה היה בן-זוגה של השחקנית מרים נבו, ובראשית שנות ה-80 נישא לשחקנית מיקי מרמור, ולהם זוג בנות תאומות. בתו, רוני וולף, יצרה ב-2017 את הסרט הדוקומנטרי "אבא בגיל של סבא" המתעד את אביה בזקנתו לצד אמה הצעירה ממנו ב-19 שנה.
וולף נפטר בפברואר 2019 לאחר מאבק במחלת ניוון רב מערכתי (MSA)‏.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
צ'ריטי וייקפילד

ביוגרפיה

וייקפילד נולדה בספטמבר 1980 בסאסקס שבאנגליה. כשהייתה תינוקת עברה עם אמה, קרוליין, לספרד לעיר ל'אמפויה (L'Ampolla) שבקטלוניה. הן חזרו לאנגליה כשהייתה בת ארבע. לווייקפילד יש אחות למחצה בשם אוליביה. סבה מצד אמה היה השחקן ג'יימס הייטר .
וייקפילד למדה בקולג בקסהיל, ובין השנים 2000 ל-2003 למדה משחק בבית הספר לדרמה באוקספורד. בנוסף למשחק היא גם מנגנת בכינור ויש לה קול סופרן.
הופעת הבכורה של וייקפילד על המסך הייתה בשנת 2004 בסרט "(Past Present Future) Imperfect". היא כיכבה בהפקה של BBC One של אגדות ילדים בפרק "רפונזל", בה גילמה דמות של שחקנית טניס צעירה בשם "רפונזל". היא שיחקה גם בדרמה "חדר מיון 1907".
בתיאטרון הופיעה וייקפילד במחזה "Yesterday Was a Weird Day" העוסק בפיגועים בלונדון שהתרחשו בשנת 2005. היא שיחקה בתפקיד קונסטנס במחזה "שלושת המוסקטרים" בתיאטרון בריסטול אולד ויק, ובתפקיד איליין במחזה "הבוגר" בתיאטרון ניו ויק. היא זכתה לשבחים על הופעתה בתפקיד סוזן במחזה "Baby with the Bathwater" שהוצג בתיאטרון אולד רד ליון.
ב-2008 השתתפה בסיבוב הופעות בהפקה מחודשת של המחזה "המעגל" מאת סומרסט מוהם בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר. עוד ב-2008 שיחקה בפיילוט לסדרה הקומית "פרדי". וייקפילד הופיעה בסדרת הדרמה "Any Human Heart" של ערוץ 4, ושיחקה בתפקיד הראשי בסרט האפל הבריטי "Scar Tissue". במרץ 2012 לוהקה לסדרה "Mockingbird Lane", חידוש של הסדרה "The Munsters", עבור רשת NBC.
ב-2015 הופיעה וייקפילד בתפקיד מרי בוליין בסדרת הדרמה "וולף הול" של BBC2. עוד שיחקה בדרמה של NBC בשם "The Player" יחד עם פיליפ וינצ'סטר ווסלי סנייפס.
אומשלגפלץ

אוּמְשְלַגְפְּלָץ (בגרמנית: Umschlagplatz, "כיכר המסירה", "כיכר השילוח" או "כיכר השילוחים", ובנוסף נקראת "כיכר הנעלמים" כיוון שמשם לא הייתה דרך חזרה) הוא כינויה של רחבה בגבולו הצפוני של גטו ורשה, ברחוב סטאבקי (Stawki), בין בית החולים היהודי לבין מפקדת הגסטפו, אשר קישרה בין הגטו ובין החלק הפולני של העיר ורשה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.

היסטוריה

עם תחילת העברת יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה טרבלינקה (על גבולה המזרחי של פולין) ב-22 ביולי 1942, החליטו הנאצים להשתמש בכיכר כמקום שבו ירוכזו היהודים לפני העמסתם, 100 עד 120 איש לקרון, על רכבות המשא שיובילו אותם אל מחנה ההשמדה. כ-7,000 יהודים הועברו בכל יום, עד לתום ההעברה שבעה שבועות לאחר מכן, ב-12 בספטמבר 1942. בסך הכול הועברו כ-265 אלף יהודים.
כינוי הכיכר אינו קשור למעשה להעברת היהודים למחנות ההשמדה, אלא לעובדה שלפני המלחמה הייתה הכיכר המקום היחידי בו הותר ליהודים להחליף (למסור) סחורות עם שאר תושבי העיר. גם בעת הגירושים למחנות ההשמדה המשיכה הכיכר לשמש כמרכז מסחר.
אף על פי שהמונח מתייחס בדרך כלל לכיכר בוורשה, כיכרות דומות היו בערים אחרות בפולין כגון לודז', קרקוב ולובלין.
המקום משמש היום כאתר הנצחה.
שרון טל

קורות חייה

שרון טל נולדה במושב אלמגור ליד הכנרת ומגיל שנתיים גדלה בירושלים. היא למדה בלט במשך שש שנים, רקדה בלהקה, ניגנה בחליל והייתה סולנית במקהלת "אורטוריו". טל למדה במגמת תיאטרון וספרות בתיכון ובהיותה בת 16 המורה לקחה את כיתתה לראות את ההצגה "עיר" של תיאטרון גשר, על פי סיפורי איסאק באבל. כשטל ראתה את השחקנים של גשר היא החליטה שהיא רוצה להיות שחקנית. 
שרון טל החלה לעבוד בתיאטרון מיקרו כתאורנית וכעבור חודשיים עשתה אודישן לתפקיד הראשי של שפרה בהצגה "שונאים - סיפור אהבה" של בשביס זינגר והתקבלה. טל שיחקה במשך חמש שנים (2006-2001) במיקרו בשלוש הצגות: "שונאים: סיפור אהבה", "פרידה מדון ז'ואן" (במסגרתה שרה אריות מתוך "דון ג'ובאני" של מוצרט) ו"נדרים" על פי "יוסף ואחיו" של תומאס מאן. כל ההצגות היו בבימויה של אירינה גורליק, מייסדת התיאטרון והן הציגו בתיאטרון החאן בירושלים. כל הצגה עלתה בתום שנה של עבודה. בשנים 2000–2004 למדה שירה קלאסית (אופרה) אצל ג'ודי סלמן אקסלרוד בירושלים ולמדה גם סולפג' ותאוריה של המוזיקה היא הייתה סולנית להקת "יולקי-פאלקי".
היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב (2009-2006). בין חבריה לכיתה היו יובל רוזמן, נעה בירון, נדב נייטס, מיכאל אלוני, עדו ברטל, רוני הדר ואלון לוי. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל לשנת 2008/2007 ובמלגת קרן אסתר וד"ר אלי לשנת 2009. בשנה השלישית ללימודיה שיחקה בתפקיד הראשי של דונה רוזה בהצגה "שבת ראשון שני" של אדוארדו דה פיליפו, בבימויו של יצחק (בבי) נאמן. כמו כן שיחקה בתפקיד הגנרלית יפאנצ'ינה בעיבוד של "אידיוט" לדוסטויבסקי, בבימויו של מישה לוריא. שיחקה בתיאטרון מחול "עד בלי ירח" בבימויין של מרינה בלטוב ונתלי שילמן. שיחקה גם בתפקיד נאוואל מרואן בהצגה "שרופים" מאת וג'די מועווד, בבימויו של מיכאל רונן. 
שרון טל שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרטו של ערן קולירין "ההתחלפות" (2012).
היא גילמה את דמותה של תמי, אשתו הארכיטקטית של עודד (רותם קינן), בעלת עולם עשיר משלה, שאינה מבחינה בכך שהיא ובעלה מתרחקים זה מזו עד לנקודת האל-חזור. היא הייתה מועמדת על תפקידה בסרט "ההתחלפות" לפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה 2011 ובטקס פרסי אופיר 2012.
בשנים 2010–2012 למדה שרון טל משחק ובימוי תיאטרון אצל המורה והבמאי הידוע אנטולי וסילייב במסגרת פרויקט בינלאומי בוונציה שנקרא 
"isola della pedagogia"
תוכנית בת שלוש שנים (חודשיים בשנה) שכוללת עבודה על המחזות של צ'כוב, דיאלוגים של אפלטון ומחזות וסיפורים קצרים של לואיג'י פיראנדלו.
בשנים 2011–2012 נבחרה להשתתף בהפקה של אנטולי וסילייב, שהוזמנה על ידי מכון גרוטובסקי בוורוצלב, פולין, במסגרת תוכנית 
"masters in residence"
במסגרתה הוזמנו ארבעה במאי תיאטרון מהמובילים בעולם (פיטר ברוק ביניהם) 
העבודה כללה שני פרקים – הראשון במאי שעסק במחזותיו של צ'כוב, השני באוקטובר שעסק בעיבודים בימתיים של שתי נובלות מאת צ'כוב. מבין המשתתפים באודישנים שקדמו, נבחרו 18 שחקנים בני לאומים שונים - צרפת, איטליה, ספרד, רומניה, צ'כיה ואוקראינה. לצד העבודה הדרמטית קיבלו משתתפי הסדנה בשיעורי פיתוח קול ואימון פיזי יומיומי ושיעורי טאי צ'י ממורים מרוסיה ומסין.
פונקציה בוליאנית חמקנית

פונקציה בוליאנית  על  משתנים, נקראת חמקנית (evasive) אם זמן הריצה של כל אלגוריתם עץ הכרעה עבורה הוא בדיוק . או במילים אחרות, כל אלגוריתם שמחשב את , צריך להעריך את כל  ביטי הקלט במקרה הגרוע ביותר.

דוגמה

לא כל פונקציה בוליאנית היא חמקנית. נבחן לדוגמה את הפונקציה הבאה:

הפונקציה תלויה בשלושת המשתנים שלה: , אבל מספיק לשאול רק שתי שאלות כדי להעריך אותה: נגלה תחילה את הערך של . אם  הוא אמת, נברר את הערך של  ונחזיר אותו כערך כל הפונקציה, ואם הערך של  הוא שקר, נברר את הערך של  ונחזיר אותו כערך כלל הפונקציה.

פונקציות הערכה בעצי משחק

נבחן מקרה פרטי של עצי משחק, בו הערכים האפשריים לקודקודים הם 0 ו-1.
במקרה כזה, שחקן ה  מחשב למעשה  על הבנים שלו, ושחקן ה  מחשב  עליהם.
משפט: עבור עץ משחק כפי שתואר, בעל  עלים, פונקציית ההערכה שלו היא חמקנית.
הוכחה: 
נוכיח באינדוקציה על  שישנו יריב אופטימלי שגורר עומק  לעץ ההכרעה.
עבור  עלים, האלגוריתם יהיה חייב לברר את ערכו של העלה היחיד, ובמקרה זה לא משנה מה היריב יענה.
נניח כי קיים יריב אופטימלי עבור עצים בעלי  עלים ונוכיח קיום גם בעבור עצים בעלי  עלים.
עבור  כללי, האלגוריתם מתחיל ומברר ערך של  כלשהו. היריב יענה 0 אם הקודקוד אליו מחובר העלה הוא קודקוד  (כלומר אם השחקן הוא שחקן ), ו- 1 אם זהו קודקוד  (כלומר שחקן ).
הערך שהיריב ענה לא גרם לתשובה חד-משמעית בעבור הקודקוד - במקרה של קודקוד  העובדה שאחד הערכים הוא 0 לא קובעת את ערך הקודקוד וכך גם בעבור קודקוד  בו ידוע שאחד הערכים הוא 1. בכל מקרה השחקן שמשחק את הקודקוד יאלץ לברר את ערכי שאר הבנים.
מכאן, היריב ימשיך כמו היריב האופטימלי לפונקציה המושרה בלי  (שהיא בעלת  עלים). ומכאן באינדוקציה, היריב גרר עומק  לעץ.
Feel So Close

בתרבות הפופולרית

"Feel So Close" הושמע בסדרות הטלוויזיה המעגל הסודי ויומני הערפד, במשחק הווידאו "Guitar Hero Live", ובטריילר לסרט הדרכה הורית. 
ב-2013, כוכב היוטיוב קורט הוגו שניידר וחברת קוקה קולה התחברו כדי ליצור קליפים עם עטיפות יצירתיות של שני להיטים משנת 2013. אחד מהם היה "Feel So Close", והשני היה "Little Talks" של אוף מונסטרס אנד מן, עבור קמפיין בשם "הקולות של AHH". "Feel So Close" מציג את שניידר מנגן בבקבוקי קוקה-קולה, כוסות ופחיות. ב-14 בינואר 2014, גרסה של הווידאו שודרה בפרק הבכורה של עונה 13 בריאליטי אמריקן איידול בעונה 13 ברשת הטלוויזיה FOX.
קורט גרון

קורות חיים

קורט גרון נולד בשם קורט גרסון (Gerson; גרשון) להורים יהודים בברלין בירת גרמניה. בראשית דרכו למד רפואה, אבל בשנת 1920 היה לשחקן. בין השאר הופיע בסרט "המלאך הכחול" עם מרלן דיטריך.
גרון קיבל הצעה לנסוע להוליווד, אבל סירב ונשאר באירופה. בהמשך עזב את גרמניה, תחילה לצרפת ואחר להולנד. אחרי שהצבא הגרמני כבש את הולנד, נעצר גרון ונכלא במחנה המעבר וסטרבורק, משם נשלח לגטו טרזיינשטט. בטרזיינשטט ניהל קברט בשם "הקרוסלה" לבידור האסירים. בהמשך נכנע לסחטנות הנאצים וביים סרט תעמולה, שהראה כמה "נעימים" החיים במחנות הריכוז (הסרט נקרא לפעמים בטעות Der Führer schenkt den Juden eine Stadt - "הפיהרר מעניק עיר ליהודים". הכותרות של הסרט מראות שם אחר - "טרזיינשטט - ההתיישבות היהודית"). הוא סולק מתפקידו לפני שהשלים את הסרט ונשלח לאושוויץ סמוך לסוף המלחמה, שם נרצח.
גרון הוא נושאם של שני סרטי תעודה: "אסיר בגן עדן" ו"הקרוסלה של קורט גרון". הקריין ב"קרוסלה", בכיכובה של הזמרת אוטה למפר, הוא רוי קיפט (Kift), שגם כתב מחזה על תקופת מאסרו של גרון בטרזיינשטט, בשם "קומדיית מחנה". המחזה פורסם ב"תיאטרון השואה" בעריכת פרופ' רוברט שקלוט ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ויסקונסין.
אנרי גיזאן

ביוגרפיה

גיזאן נולד בעיירה מזייר (Mézières) בקנטון וו, באזור דובר הצרפתית שבמערב שווייץ. בגיל 20 התגייס לצבא ארצו, הוסמך לקצין והוצב בחיל התותחנים. הוא התקדם בתפקידיו ובשנת 1920 הועלה לדרגת קולונל.
גיזאן, כמו רבים מקציני צבא שווייץ בתקופתו, הצטרף לפדרציה הפטריוטית השווייצרית (Schweizerischer Vaterländischer Verband - SVV), ארגון ימין שנטה לאנטישמיות ולפרו-נאציזם.

מלחמת העולם השנייה

ב-28 באוגוסט 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, החליטה אספת הברית של שווייץ לבחור בגנרל. על פי חוקת שווייץ דרגה זו הייתה שמורה למינויים בעתות חירום ומלחמה בלבד. כעבור יומיים בחרה אספת הברית המאוחדת (שני בתי אספת הברית בשבתם יחד) בגיזאן בן ה-65 לגנרל - האדם הרביעי בלבד בתולדות שווייץ שהועלה לדרגה זו.
לגיזאן ניתנה המשימה להגן על עצמאותה של שווייץ ולשמור על שלמותה הטריטוריאלית. משימתו הייתה קשה: שווייץ הייתה מכותרת משלושה עברים על ידי גרמניה ובעלת בריתה איטליה, ומצבה עוד החמיר לאחר תבוסת צרפת לפני גרמניה באביב 1940. צבא שווייץ כולל חיילי מילואים מנה אמנם כ-430,000 איש, אך חימושו נפל בהרבה מזה של צבא גרמניה.
ממשלת שווייץ, שהיו בה תומכים לצרפת מזה ולגרמניה מזה, נטתה למדיניות של נייטרליות ללא נטילת סיכונים. גיזאן לעומת זאת אימץ עמדה שדגלה בנכונות להתנגדות נחושה לפלישה גרמנית. 
ב-25 ביולי 1940, לאחר תום המערכה על צרפת, נערך כינוס של כל קציני צבא שווייץ באחו רוטלי (Rütli) שעל שפת אגם לוצרן. היה זה אתר פטריוטי לאומי שווייצרי, שבו נערכה שבועת האמונים (Rütlischwur) לקונפדרציה השווייצרית הישנה בשנת 1291. גיזאן פנה בנאום היסטורי אל קציניו, אשר הכה גלים גם בקרב הציבור הרחב בשווייץ. הוא הבהיר כי שווייץ תשיב מלחמה לפלישה גרמנית לשטחה בכל אמצעי שיעמוד לרשותה וכי לא תסכים להיכנע.
גיזאן פיתח את תוכנית המבצר הלאומי (Schweizer Reduit). לפיה במקרה של פלישה גרמנית לשטח שווייץ ייסוג צבא שווייץ כבר בשלב מוקדם להרי האלפים המתמשכים לאורך מרכז המדינה, יתבצר בהם ויתמיד בהתנגדותו במשך זמן רב ככל האפשר, בין השאר באמצעות מלחמת גרילה מאחורי קווי הגרמנים המתקדמים בעזרת האוכלוסייה האזרחית השווייצרית. התגוננות בהרי האלפים השווייצריים הייתה גם קוטעת את קווי התחבורה בין גרמניה לבין איטליה שעברו דרכם. מטרתו האסטרטגית של גיזאן הייתה להרתיע את גרמניה כליל מפלישה לשווייץ על ידי האיום לגרום לה למלחמה ממושכת ולאבידות כבדות. אסטרטגיה זו הוכיחה את עצמה, שכן הגם שגרמניה הכינה תוכנית לפלישה לשווייץ (מבצע טננבאום), היא מעולם לא מימשה אותה.
ב-20 באוגוסט 1945 פרש גיזאן מתפקידו כמפקד צבא שווייץ, לאחר שמילא את המשימה שהוטלה עליו.
בזכות הנהגתו בימי המלחמה ורוח ההתנגדות שהפיח בצבא ובאזרחים היה גיזאן לגיבור לאומי בארצו. לאחר מותו ב-1960 השתתפו 300,000 איש במצעד ההלוויה שלו ברחובות לוזאן. הוא נקבר בעיירה פויי (Pully) הסמוכה.

הנצחתו

ביתו של גיזאן בפויי משמש כיום את מרכז גנרל גיזאן. אחדים מחדרי הבית שומרו ומשמשים כמוזיאון.
פסלים של גיזאן הוקמו בערים ויישובים רבים בשווייץ. הראשון שבהם נחנך בלוזאן ב-27 במאי 1967 בנוכחות קהל של 70 אלף איש. במקומות רבים אחרים נקראו על שמו רחובות, כיכרות ורציפים על גדות אגמים. 
לוח זיכרון לגיזאן נקבע בשנת 2010 בבית הקברות פובאצקי בוורשה שבפולין.
מארש צבאי על שם גיזאן הולחן כבר בשנת 1939.
האסטרואיד 1960 Guisan, שנתגלה בשנת 1973, נקרא על שמו.