חוק נכסי נפקדים

חוק נכסי נפקדים, התש"י-1950 הוא חוק המקנה למדינת ישראל את נכסיהם של מי שעזבו אותה לשטחיהן של מדינות עוינות במהלך מלחמת העצמאות. הוא החליף תקנות שעת חירום שהסדירו את העניין משלהי 1948 ועד תחילת 1950 (ואת הפרקטיקה שהייתה נהוגה לפני קבלתן).

חקיקת החוק

לתפקיד האפוטרופוס הראשון מינתה מועצת המדינה הזמנית את דוד שפריר ב-21 ביולי 1948. ביום 23 במאי 1949 פנה שפריר אל שר האוצר אליעזר קפלן והדגיש בפניו את המגבלות המופיעות בתקנות והצורך בהרחבת סמכויותיו. בפנייתו הוא כותב: "ההגבלות האלה אינן מאפשרות שימוש יעיל בנכסי הנפקדים למטרות התיישבותיות, שיקום כלכלי, קליטה, עלייה וסידור כלכלי של נפגעי המלחמה וחיילים משוחררים. כדי להשתמש באופן יעיל בנכסי הנפקדים למטרות הנ"ל, יש צורך בשינויים יסודיים בתקנות. יש לבטל את ההגבלות המופיעות בתקנה 19ב' האוסרת על האפוטרופוס למכור מקרקעין או להחכירן ליותר מחמש שנים. במקום זאת יש לאפשר לאפוטרופוס באופן חוקי, להעביר לאחר, בעלות על מקרקעין וזכות חכירה לתקופה יותר ארוכה מחמש שנים". שפריר הביא כדוגמה את המקבילה לגבי נכסי הפליטים בפקיסטן לאחר הפיצול מהודו.
חוקרים המזוהים עם השמאל בישראל טוענים כיום כי שפריר ניסה - והצליח לבסוף, לאחר מאבק עם היועץ המשפטי לממשלה דאז - לעבור מסטטוס של שומר הנכס לבעל הנכס, ובכך ביטלה המדינה את זכות הפליטים הערבים לקבל את נכסיהם בחזרה. שפריר נעזר בזלמן ליפשיץ ששימש כיועצו של דוד בן-גוריון ויועץ במשרד החוץ לנושאי קרקעות וגבולות.
לאחר כשנה חוקקה הכנסת את חוק נכסי נפקדים, תש"י-1950, לפיו הועברו כלל הנכסים שהיו בבעלות הפליטים לשליטתה של מדינת ישראל באמצעות האפוטרופוס לנכסי נפקדים, ובכך הרחיבה את סמכותו לעומת התקנות המקוריות משנת 1948.

השימוש בחוק

עם כניסת החוק לתוקפו, נעשה בו שימוש נרחב בראשית ימי המדינה, לאחר שערבים רבים עזבו את שטח המדינה והותירו את נכסיהם מאחור. עם זאת, בחלק מהנכסים שוכנו עולים חדשים וחלקם משמשים מבני ציבור שונים. לעובדה שמצב החירום שהכריזה מועצת המדינה הזמנית לא בוטל מעולם יש השלכות על תחולת ההגדרה "נפקד", ולמעשה ניתן לעשות בחוק שימוש גם כלפי מי שעזב את ישראל לאחד מהאזורים המפורטים בהגדרה גם זמן רב לאחר מלחמת העצמאות. בפועל, השימוש בו בתקופות מאוחרות יותר מוגבל.
אחת החברות הבולטות שלידן נמסר ביצוע החוק הייתה חברת רכוש נטוש, שלימים נרכשה על ידי חברת הכשרת היישוב.

בשנות ה-50

חלק גדול מהקרקע שבידי הקרן הקיימת הועברה מממשלת ישראל לאחר קום המדינה, בשתי עסקאות גדולות מנכסי הנדל"ן שנטשו במלחמת השחרור.

במזרח ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים

בעקבות מלחמת ששת הימים עברו מזרח ירושלים ויהודה ושומרון לשליטה ישראלית. מיד לאחר המלחמה הוציאה הממשלה צו בהתאם לסעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט המחיל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים. בכך הוכפף מזרח ירושלים לחוק נכסי נפקדים באופן שכל הנכסים במזרח ירושלים של תושבי מזרח ירושלים, יהודה ושומרון וארצות ערב הם נכסי נפקדים. 
כבר בנובמבר 1968 הורה היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר שלא להשתמש בחוק כלפי נכסים במזרח ירושלים בבעלות תושבי יהודה ושומרון. שמגר הסביר: "הואיל והרכוש לא היה נכס נפקד לפני כניסת כוחות צה"ל למזרח ירושלים, ולא היה הופך לנכס נפקד אילו מזרח ירושלים הייתה ממשיכה להיות חלק מיהודה ושומרון, לא ראינו הצדקה לכך שסיפוח מזרח ירושלים, והוא בלבד, יביא לנטילת רכושו של אדם ...". בסעיף 3 לחוק הסדרי משפט ומינהל [נוסח משולב], תש"ל-1970 נקבע שחוק נכסי נפקדים לא יחול על נכסים של תושבי מזרח ירושלים בעת סיפוחה למדינת ישראל, אולם החוק לא התייחס לנכסים בירושלים של תושבי יהודה ושומרון. בדצמבר 1977 גיבשו שר המשפטים שמואל תמיר ושר החקלאות אריאל שרון נוהל חדש, לפיו על תושבי יהודה והשומרון שלהם נכסים במזרח ירושלים לפנות לאפוטרופוס בבקשה להמשיך להחזיק ולהשתמש בנכסיהם. הסדר זה נקבע כהסדר זמני, ש"יובא לעיון מחדש לאור הניסיון בהפעלתו". ב-1986 קבעו שופטי בית המשפט העליון מרים בן פורת, אהרן ברק ואברהם חלימה כי ניתן לראות בתושבי יהודה והשומרון שלהם נכסים במזרח ירושלים שסופחו לישראל כ"נפקדים", ולהחיל את החוק על נכסיהם. 
ב-1992 קבעה ועדה בראשות חיים קלוגמן כי הנוהל לא יושם כיאות, וכי נעשה בו שימוש לרעה. בעקבות מסקנות הוועדה הורה ראש הממשלה יצחק רבין על ביטול הנוהל וחזרה למדיניות הקודמת של הימנעות מהכרזה על נכסים במזרח ירושלים כנכסי נפקדים. אולם ביולי 2004 אימצה הממשלה את החלטת ועדת השרים לענייני ירושלים לפיה "בידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים נתונות הסמכויות על-פי סעיף 19 לחוק נכסי נפקדים, התש"י-1950 ובכללן ביצוע, העברה, מכירה או החכרה של נכס מקרקעין במזרח ירושלים לרשות הפיתוח". בפברואר 2005 ביטל היועץ המשפטי לממשלה את החלטת הממשלה בקובעו שהיא ניתנה בלא סמכות. 
בשנת 2006 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי שימוש בחוק נכסי נפקדים לגבי נכסים במזרח ירושלים של תושבי יהודה ושומרון אינה מתאימה למציאות שלאחר המהפכה החוקתית, וכי לא ניתן להחיל את החוק בנסיבות מעין זו. ערעור על החלטה זו וכן ערעורים על החלטות אחרות של בתי משפט מחוזיים שאישרו הכרזה על נכסי נפקדים במזרח ירושלים, תלויים ועומדים בפני הרכב מורחב של בית המשפט העליון אשר ביקש מהיועץ המשפטי לממשלה הבהרות על הסתירות בעמדת המדינה, אשר מצד אחד מורה שאין להשתמש בחוק נכסי נפקדים במזרח ירושלים ומצד שני עושה בו שימוש.