הצי הארגנטינאי

הצי הארגנטינאי, או הצי של הרפובליקה הארגנטינאית או הארמדה של הרפובליקה הארגנטינאית (ספרדית: Armada de la República Argentina, ARA, ו Armada Argentina; מקובל להוסיף את הקיצור ARA לפני שמן של אוניות הצי הארגנטינאי) הוא הכוח הימי של ארגנטינה. הצי הוא אחד משלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של ארגנטינה, יחד עם חיל האוויר הארגנטינאי וצבא ארגנטינה. יום הצי הארגנטינאי מצוין ב-17 במאי, התאריך בו ניצחה ארגנטינה בקרב מונטווידאו את הצי הספרדי, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה.

המאה ה-19

הצי הארגנטינאי הוקם לאחר מהפכת מאי, שהסתיימה ב-25 במאי 1810, והחלה את מלחמת העצמאות של ארגנטינה. חוסה מריה סלאסר, מושל מונטווידאו הנאמנה לכתר הספרדי הטיל מצור ימי על בואנוס איירס ב-3 בספטמבר 1810. החונטה שהנהיגה את המרד הטילה על פרנסיסקו דה גורוצ'גה (Francisco de Gurruchaga) להקים כוח ימי. הוא השיג וחימש שלוש ספינות, ואייש אותן בצוותים של שכירי חרב, ימאים זרים שלא דיברו ספרדית. משימתו הראשונה הייתה להחיש סיוע למפקד צבא המורדים, מנואל בלגרנו, שהסתבך במסעו בפרגוואי. שלוש הספינות של המורדים נשלחו במעלה הנהר פרנה לכיוון מונטווידאו. המלוכנים שלחו מולם כוח של שבע ספינות, שאוישו בידי צוותים מנוסים יותר. הקרב הימי הראשון שבו נטלו חלק כלי שיט של ארגנטינה התרחש ב-2 במרץ 1811, והסתיים בהשמדת צי המורדים כולו. 
בכך לא הסתיימה המערכה מול מונטווידאו המלוכנית. בשנים שלאחר מכן המשיכו המורדים לקיים מצור על מונטווידאו. ב-1814 הקים הממשל בבואנוס איירס צי נוסף, לא גדול, שמטרתו הייתה לסלק את המלוכנים מהנהרות הפנימיים של ארגנטינה ומריו דה לה פלטה עצמו. בראש כוח הימי עמד אדמירל גיז'רמו בראון (ספרדית: Guillermo Brown; שמו המקורי באנגלית היה ויליאם בראון), ועיקר אנשיו היו ימאים זרים. הוא הביס את המלוכנים בקרב על האי מרטין גרסיה, צפונית לבואנוס איירס, ב-15 במרץ 1814, ואילץ את הצי המלכותי לסגת מנהר אורוגוואי, שמוצאו לריו דה לה פלטה נשלט על ידי האי. ב-20 באפריל 1814 עגן הצי של בראון מול מונטווידאו והטיל עליה מצור ימי. הצי המלוכני, בפיקוד מיגל דה לה סיארה (Miguel de la Sierra), יצא מול צי המורדים, אך בקרב שנערך בין 15 ל-17 במאי טובעו או נלכדו רוב האוניות של הצי המלוכני, ומיעוטן נמלט לספרד או נותר בנמל. ההכרעה הימית חרצה את גורלם של המגינים המלוכנים, וב-23 במאי 1814 נפלה העיר לידי המורדים. נפילת מונטווידאו הסירה את האיום הימי מעל בואנוס איירס וכל ריו דה לה פלטה היה כעת בידיהם.
עלות החזקת הצי הייתה גדולה, ולכן רוב האוניות הופעלו על ידי פרייבטירים. בראון הוביל את הצי גם במלחמת ארגנטינה-ברזיל (1825–1829), וכן בהדיפת ההסגר שהטילו בריטניה וצרפת על ארגנטינה (1845–1850), שני מאבקים שהסתיימו בניצחון ארגנטינאי.

מרוץ החימוש בין ארגנטינה וצ'ילה

לארגנטינה ולצ'ילה היו טענות בעלות על פטגוניה, האזור הדרומי ביותר בדרום אמריקה, והדבר הביא למתיחות בין שתי המדינות עוד משנות ה-40 של המאה ה-19. באותה תקופה היה הכוח הימי של שתי המדינות קטן מאד, אם בכלל. ואולם, בעשורים הבאים החלו ארגנטינה, צ'ילה וברזיל להגדיל את כוחן הימי. תחילה התחזקה צ'ילה, כדי להתגונן מפני האימפריה הספרדית נגדה נלחמה במלחמת איי צ'ינצ'ה, 1864–1866. במקביל החלה ארגנטינה להתחמש, כמהלך נגד להתחמשותה של ברזיל. ארגנטינה רכשה שתי ספינות מלחמה מטיפוס מוניטור, שנקראו לוס אנדס ולוס פלטה. הספינות נרכשו ממספנת האחים ליירד, בבריטניה, בצירוף שתי ספינות תותחים. הן סופקו לצי הארגנטינאי ב-1874 ו-1875. 
המתח בין צ'ילה לארגנטינה סביב הסכסוך בפטגוניה עלה ב-1872 וב-1878, כאשר אוניות מלחמה צ'ילאניות השתלטו על אוניות סוחר שהפליגו באזור הנתון במחלוקת כשהן מצוידות ברישיון ארגנטינאי. אוניית מלחמה ארגנטינאית נקטה צעד דומה ב-1877 כלפי אוניית סוחר שהיה לה רישיון צ'ילאני. מהלכים אלה כמעט והובילו למלחמה בנובמבר 1878, כאשר שייטת של אוניות מלחמה ארגנטינאיות נשלחה אל נהר סנטה קרוס, והצ'ילאנים הגיבו במהלך דומה. הסכם שלום שנחתם בחופזה מנע את העימות. 
בשנים הבאות היו שתי המדינות עסוקות בעימותים אחרים, ולפיכך לא היו יכולות להכריע את תביעותיהן באמצעות כוח ימי. ארגנטינה לחמה במבצע כיבוש המדבר (1870–1884), ואילו צ'ילה הייתה מעורבת במלחמת האוקיינוס השקט, מול בוליביה ופרו (1879–1883). עם זאת, שתי המדינות המשיכו ברכישת אוניות מלחמה. מלחמת האזרחים בצ'ילה ב-1891 לא עצרה את השאפתנות הימית של צ'ילה, אלא הגבירה אותה. הצי הצ'ילאני הכריז על נאמנותו לקונגרס כנגד הנשיא והצבא, וניצחונו של הקונגרס הביא לעלייתו של מפקד הצי הצ'ילאני, אדמירל חורחה מונט לתפקיד נשיא המדינה. בעקבות הניצחון זכה הצי ליוקרה רבה ולתקציבים גדולים. לעומתו, הצי הארגנטינאי הסתבך בתמיכה במרידות שכשלו, אך המתיחות הנמשכת מול צ'ילה הביאו לכך שהדבר לא פגע בצי, בשל חיוניותו. 
בין השנים 1887–1901 רכשה צ'ילה שלוש אוניות מערכה, חמש סיירות מוגנות ושתי סיירות משוריינות. ארגנטינה רכשה בתקופה זו שתי אוניות מערכה, שלוש סיירות מוגנות ושש סיירות משוריינות. ארגנטינה בדקה אפשרות להזמין שתי אוניות מערכה נוספות ב-1901. מרוץ החימוש בין שתי המדינות הסתיים ב-1902 בהתערבותה של בריטניה, שחששה ממלחמה שהייתה עלולה להזיק לאינטרסים המסחריים שלה באזור. בנוסף לאינטרס הברטי, שני הצדדים הבינו שהנטל הכלכלי העצום של בניית ואחזקת צי חדיש כבד מאד, ושלא יוכלו להמשיך הלאה ללא קריסה כלכלית. בהסכם שנחתם בסנטיאגו דה צ'ילה ב-28 במאי 1902 הסכימו שתי המדינות שלא להזמין עוד אוניות מלחמה בחמש השנים הקרובות ללא מתן הודעה מוקדמת של 18 חודשים. אוניות שהוזמנו ולא הושלמו נמכרו לבריטניה וליפן.

מרוץ החימוש בין ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה

בעוד ארגנטינה וצ'ילה מתחרות זו בזו על השגת העליונות הימית, פיגרה ברזיל הרחק מאחור. בעשור האחרון של המאה ה-19 ידעה ברזיל רצף של מהפכות ומרידות, שהביאו לכך שבסוף המאה הידלדל הצי ל-45% ממצבת כח האדם שהייתה בו מספר שנים לפני כן, ושתי האוניות המודרניות היחידות היו שתי אוניות קטנות להגנת חופים. זאת, לעומת הציים הגדולים שהחזיקו ארגנטינה וצ'ילה, שהיו חדישים בהרבה. ברזיל, שאוכלוסייתה גדולה פי שלושה מזו של ארגנטינה ופי חמישה מזו של צ'ילה, סברה שזכותה לתפוס מקום מוביל בין ציי אמריקה הדרומית.
שעתה של ברזיל באה עם הזינוק במחירי הקפה והגומי בסוף המאה ה-19 ובעשור הראשון של המאה ה-20. בין 75% ל-80% מהקפה בעולם היה במקורו בברזיל, והכנסות הממשלה הברזילאית עלו באופן דרמטי. פוליטיקאים ברזילאים בולטים רצו שארצם תוכר כמעצמה בינלאומית, וצי חזק נראה להם כמכשיר קריטי להשגת מטרה זו, למרות לחץ מבריטניה ומארצות הברית שלא להיכנס לתוכנית שאפתנית להגדלת הצי. 
ברזיל הזמינה תחילה שש אוניות מערכה קטנות, אך ב-1906 התחוללה מהפכה בעולם הלוחמה הימית, עם השקתה של אה"מ דרדנוט. אונייה זו הייתה כה מהפכנית, עד שהפכה למעשה את כל אוניות המערכה הקיימות עד אז למיושנות (ולכן נקראו "פרה-דרדנוט"). ברזיל שידרגה את הזמנתה, ושינתה אותה להזמנת שתי אוניות מערכה חדישות על פי עקרונות הדרדנוט. בכך הייתה לכוח הימי השלישי בעולם, אחרי הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית, שהיה בעל אוניות כאלה, הרבה לפני ציים ותיקים וגדולים בהרבה כמו הצי הקיסרי הגרמני, הצי הקיסרי היפני, והצי הרוסי הקיסרי. שכנותיה של ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה, נחרדו מעוצמתה החדשה של ברזיל ומיהרו אף הן להזמין אוניות כאלה, על אף ההוצאה העצומה שהייתה כרוכה בכך. 
ברזיל התכוונה להזמין אונייה שלישית, גדולה אף יותר, אך קריסת מחירי הקפה והגומי הביאו לכך שלא תוכל לממש את הרכישה. ניסיון לרכוש אונייה אחרת נכשל בשל תחילתה של מלחמת העולם הראשונה: המספנות הבריטיות התמקדו בבניית אוניות עבור הצי הבריטי ולא הורשו, גם לא היו יכולות, לעסוק בבניית אוניות עבור ציים זרים. בריטניה רכשה את האוניות שנבנו עבור ברזיל וצ'ילה, אך האוניות הארגנטינאיות שנבנו בארצות הברית, שהייתה נייטרלית עד 1917, הושלמו ב-1915 ונמסרו לארגנטינה. עם זאת, פרוץ המלחמה הפסיק את מרוץ החימוש.

המאה ה-20

כאמור, כחלק ממירוץ החימוש האזורי עבר הצי הארגנטינאי לקראת סוף המאה ה-19 תהליך של מודרניזציה. לקראת תחילתה של המאה ה-20 כלל הצי 5 סיירות משוריינות, 4 אוניות מחופות שריון להגנת החופים, 3 סיירות מהירות מדרג שני מתוצרת בריטניה, 7 סיירות קטנות וספינות תותחים, 4 משחתות, ו-22 ספינות טורפדו. אוניות אלה נבנו בעיקר באיטליה, בריטניה צרפת וספרד, ועל סיפונן שירתו למעלה מ-600 קצינים ו-7,760 מלחים. בנוסף לצוותי האוניות, היה בצי בטליון של נחתים וסוללת ארטילריה.
ארגנטינה שמרה על נייטרליות במהלך שתי מלחמות העולם, אך המשיכה לחזק את הצי. ב-1940 היה הצי הארגנטינאי השמיני בגודלו בעולם, אחרי הציים של המעצמות האירופיות (הצי המלכותי הבריטי, הצי הצרפתי, הצי הגרמני, הצי האיטלקי והצי הסובייטי) והציים של ארצות הברית ויפן, והגדול ביותר באמריקה הלטינית. לאחר תוכנית הרחבה והתעצמות שנמשכה עשר שנים ועלתה 60 מיליון דולר, כלל הצי שתי אוניות מערכה מתוצרת ארצות הברית, שיוצרו בעשור השני של המאה ה-20 ועברו תהליך חידוש מקיף, שלוש סיירות חדישות, תריסר משחתות מתוצרת בריטניה, ושלוש צוללות. זאת, בנוסף לשולות מוקשים, יוקשות, אוניות להגנת חופים וספינות תותחים. כחלק מהרחבת הצי, נוספה לו זרוע אווירית. ארגנטינה היא אחת משתי המדינות היחידות בדרום אמריקה שהפעילה נושאות מטוסים (השנייה היא ברזיל). שתי נושאות המטוסים שהפעילה ארגנטינה היו וינטיסינקו דה מאז'ו (Veinticinco de Mayo) ואינדפנדנסיה (Independencia). 
הצי הארגנטינאי היה מעורב במשך השנים בהגנה על הדיג, יחד עם משמר החופים. אחת התקריות הידועות שאירעו בתחום זה היה ירי של משחתת ארגנטינאית על מכמורתנית סובייטית, שסירבה להיענות לדרישת האונייה הארגנטינאית להתלוות אליה למאר דל פלאטה. תקריות דומות אירעו גם בשנים שלאחר מכן. 
הצי הארגנטינאי נטל חלק במהפכות הצבאיות במהלך המאה ה-20. בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה השתתפו קצינים וחיילים של הצי במלחמה המלוכלכת, בה נחטפו אלפי אזרחים ארגנטינאיים, עונו ונרצחו על ידי הכוחות הצבאיים של חונטה הצבאית השלטת. בית הספר למכניקה של הצי, שנודע בראשי התיבות ESMA‏ (Escuela de Mecánica de la Armada) היה אחד המרכזים הידועים בהם עונו הנחטפים. במהלך תקופה זו תמכו ראשי הצי בפתרון צבאי לסכסוכים הטריטוריאליים שבהם הייתה נתונה ארגנטינה מזה שנים רבות: הסכסוך עם צ'ילה על האיים בתעלת ביגל, והסכסוך המתמשך עם בריטניה על השליטה באיי מלווינס, איי פוקלנד בפי הבריטים.

סוף המאה ה-20

לאחר מלחמת פוקלנד עבר הצי הארגנטינאי שינוי משמעותי. המשחתות מתקופת מלחמת העולם השנייה הוצאו מן השירות, ובמקומן נקלטו משחתות מסדרת MEKO, מתוצרת גרמניה. נקלטו גם שתי צוללות חדשות מסדרת TR-1700, גם הן מתוצרת גרמניה. התוכנית לכתחילה הייתה לרכוש שש צוללות, שארבע מהן ייבנו בארגנטינה, אך בסופו של דבר נבנו רק שתיים בגרמניה. 
היכולות האמפיביות של הצי הארגנטינאי הצטמצמו באופן משמעותי עם הוצאתה מן השירות של הנחתת קאבו סן אנטוניו. האונייה הוחלפה על ידי אוניית המשא בהאיה סאן בלאס, שהותאמה לנשיאת נחתות וציוד עבור כוח אמפיבי. ב-2006 שקלה ארגנטינה רכישת אוניית לוחמה אמפיבית מסוג אוניית נחיתה בעלת מַעַגֵנָה (LPD‏ Landing Platdorm, Dock) מתוצרת צרפת, מסדרת "אוראגאן". הרכישה התבטלה לאחר שהסתבר כי בבניית האונייה הצרפתית נעשה שימוש רב באסבסט, ויצר סיכון בריאותי חמור. ב-2010 הציעה צרפת לארגנטינה לרכוש את אוניית הסער האמפיבית פודר (Foudre), אך זו נמכרה בסופו של דבר לצ'ילה. צרפת העבירה לארגנטינה גם ספינת אספקה, פטגוניה. 
ב-1988 הוצאו מטוסי הסקייהוק של הצי משירות. מטוסי הקרב היחידים שנותרו בשירות הצי היו מטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר. ארגנטינה רכשה מישראל מטוסי סקייהוק משודרגים, אך בשל אמברגו שהטילה ארצות הברית לא הייתה ישראל יכולה לספק אותם. במקום זאת שדרגה התעשייה האווירית בישראל את מטוסי ה-S-2E טראקר ללוחמה נגד צוללות של הצי הארגנטינאי לדגם המתקדם יותר, S-2T סופר טראקר.
ב-שנות ה-90 של המאה ה-20 הוסר האמברגו, וארגנטינה יכולה הייתה לרכוש מארצות הברית מטוסי P-3 נפטון לסיור ימי, במקום מטוסי L-188 אלקטרה ששירתו בצי עד אז, והיו למעשה מטוסים אזרחיים שהוסבו למטרה זו. בנוסף, הוסבו גם מטוסי ביצ'קראפט קינג אייר דגם 200 אזרחיים למשימות סיור ימי. 
נושאת המטוסים "ויינטיסינקו דה מאז'ו" הוצאה מן השירות בשנת 2000, אך הצי לא קלט אונייה אחרת במקומה. עם זאת, הצי הארגנטינאי שומר על כשירותם של טייסיו לפעילות מעל נושאת מטוסים, על ידי שיתוף פעולה עם ברזיל וארצות הברית. הטייסים הארגנטינאים מתאמנים על נושאת המטוסים הברזילאית סאו פאולו, ומתרגלי נחיתות והמראות גם מנושאות מטוסים של צי ארצות הברית העוברות מדי פעם באזור. התרגילים עם צי ארצות הברית נקראים "תמרוני גאוצ'ו-גרינגו".
ארגנטינה הייתה המדינה היחידה מבין מדינות אמריקה הלטינית שהשתתפה במלחמת המפרץ ב-1991. הצי הארגנטינאי שלח משחתת וקורבטה, ובשלב מאוחר יותר החליפו אותן קורבטה ואוניית אספקה. האוניות הארגנטינאיות השתתפו בהסגר הימי שהוטל על ידי האו"ם ובהשגת שליטה על המרחב הימי במפרץ הפרסי. המבצע הארגנטינאי נקרא "מבצע אלפיל" (Operación Alfil, ספרדית: בישוף) ובמהלכו יירטו האוניות הארגנטינאיות יותר מ-700 כלי שיט והפליגו יותר מ-40,000 קילומטרים. הצלחת המבצע סייעה לארגנטינאים להתאושש ממה שכונה "סינדרום המלווינאס".
בין 1990 ל-1992 השתתפו ספינות סיור מסדרת באראדרו של הצי הארגנטינאי בכוח המשקיפים של האו"ם במרכז אמריקה, במפרץ פונסקה. ב-1994 השתתפו 3 קורבטות מסדרת דרמונד במבצע קיום דמוקרטיה (Operation Uphold Democracy) בהאיטי. ב-2003 השתתפה אונייה ארגנטינאית לראשונה בתרגיל של קבוצת קרב ימית של צי ארצות הברית. המשחתת סאראנדי הצטרפה לנושאת המטוסים אנטרפרייז ולקבוצת הקרב שלה, וסופחה לשייטת המשחתות ה-18, כחלק מתרגיל שנערך בים התיכון.

הצי הארגנטינאי בעשורים הראשונים של המאה ה-21

במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21 משתתף הצי הארגנטינאי באימונים משותפים עם ציים שונים, ובהם צי ארצות הברית והציים של ברזיל, ספרד, צרפת, קנדה, דרום אפריקה, איטליה, אורוגוואי וצ'ילה. אימונים אלה נועדו גם כדי לגבש תורת לחימה והפעלה משותפת, ולכן הם נערכים באופן קבוע. הצי הארגנטינאי משתתף, יחד עם הצי הצ'ילאני ב"פטרול אנטארקטיקה הימי המשותף" (Patrulla Antártica Naval Combinada), שנועד להגן על כל כלי השיט המסיירים באזור אנטארקטיקה, לתיירות ולחקר מדעי. הצי אחראי גם על תחזוקת הבסיסים הארגנטינאיים באנטארקטיקה. 
ב-2010 הכריז הצי על תחילת בנייתן של ארבע ספינות סיור להגנת המרחב הימי (Patrulleros de Zona Marítima) בעלות הדחק של 1,800 טון. הפרויקט היה אמור להיות משותף לצ'ילה ולקולומביה, אך לא יצא אל הפועל. באותה שנה הכריז של ההגנה של ארגנטינה על פיתוח מערכת לשיגור טילי אקסוסט ממטוסי P-3 אוריון של הצי. בנוסף, הודיע השר על פיתוח מערכת להגנת חופים שגם היא תהיה מבוססת על טילי האקסוסט.
ב-2012 נעצרה אוניית האימונים של הצי ליברטאד כאשר עגנה בגאנה. בית המשפט במקום הורה על עצירת האונייה על פי דרישת נושי החוב הלאומי של ארגנטינה. ב-15 בדצמבר 2012 פסק בית הדין הבינלאומי לחוקי הים של האו"ם (UN International Tribunal for the Law of the Sea) פה אחד שלאונייה הארגנטינאית יש חסינות, ככלי שיט צבאי, ולפיכך כל גאנה לשחרר אותה מיד וללא כל תנאים. ארבעה ימים לאחר מכן שוחררה האונייה, והגיעה לנמל מאר דל פלאטה ב-9 בינואר 2013.