לואיג'י נונו

אזכרה

טושי איצ'יאנאגי כתב עליו יצירה.

ילדות ונעורים

נונו נולד בוונציה למשפחת אמנים אמידה. סבו היה צייר ידוע-שם. הוא החל ללמוד מוזיקה אצל ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו בשנת 1941 בקונסרבטוריון של ונציה, שם למד על מסורת המדריגל של תקופת הרנסאנס, בין סגנונות אחרים. אחרי שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת פדובה, עודד אותו ברונו מדרנה לעסוק בהלחנה. באמצעות מאדרנה התוודע אל המנצח הרמן שרכן - מורו לניצוח של מדרנה בשנים ההן - שתרם את חלקו להשכלתו המוזיקלית של נונו ולהמרצתו בכיוון זה.
היה זה שרכן שהציג את יצירתו הראשונה של נונו, Variazione canoniche sulla serie dell'op. 41 di A. Schönberg ("וריאציות קנוניות) בשנת 1950 בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט - מרכז לגילוי מחדש של מוזיקה מודרנית אחרי השמה שעשו בה תקופת הדיקטטורה והמלחמה. "הווריאציות הקנוניות", המבוססות על סדרת שנים-עשר הטונים אופוס 41 של ארנולד שנברג ציינו את נונו כמלחין מחויב במגמה אנטי-פאשיסטית (אניבאלדי 1980). (הווריאציות הקנוניות עשו שימוש גם בשורה בת שישה יסודות של ערכים רתמיים). נונו היה חבר בתנועת המרי האיטלקית בתקופת מלחמת העולם השנייה (שנברג-נונו, 2008). למעשה, המחויבות הפוליטית המרשימה של נונו, עם שהציבה אותו לצד בני זמנו בדרמשטדט, כגון אנרי פוסה ולפניו האנס ורנר הנצה, גם הבדילה אותו מאחרים, בהם פייר בולז וקרלהיינץ שטוקהאוזן. אף על פי כן, בולז ושטוקהאוזן היו אלה, שעמם התייתצב נונו בראש תנועת "מוזיקה חדשה" בשנות ה-50'.

שנות ה-60' וה-70'

Intolleranza 1960 ("אי-סובלנות 1960") עשויה להיחשב לשיא בסגנון ובאסתטיקה של המלחין מתקופתו המוקדמת (אניבאלדי 1980). עלילתה עוסקת בתלאותיו של מהגר, הלכוד בהתרחשויות שונות, הנוגעות לחברה הקפיטליסטית המודרנית: עושק מעמד הפועלים, הפגנות רחוב, מעצר פוליטי ועינויים, כליאה במחנה ריכוז, מפלט ונטישה. היצירה, שתוארה כ"פעילות בימתית" - נונו אסר בפירוש להכתירה במונח אופרה (שטנצל, 1999) - עושה שימוש במשאבים שונים, החל בתזמורת גדולה, מקהלה, סרט הקלטה ורמקולים ועד לטכניקה של פנס קסם, הלקוחה מהתנסויות התיאטרון של מאיירהולד ומאיאקובסקי בשנות ה-20' של המאה ה-20 ליצירת דרמה אקספרסיוניסטית עשירה. הלברית של אנג'לו ריפלינו, הבנויה מסיסמאות פוליטיות, שירים וציטטות מברכט וסארטר (כולל רגעים של "הרחקה ברכטיאנית"), בשילוב עם המוזיקה הנוקבת, המיוסרת, של נונו, עולה בקנה אחד עם הגינוי החריף של הקפיטליזם, שהמלחין ביקש למסור באמצעותה (אניבאלדי 1980). המהומה בביצוע הבכורה בוונציה הייתה תוצאה ברורה של נוכחות נציגי סיעות פוליטיות הן משמאל והן מימין בקהל. נאו-נאצים ניסו לחבל בהתנהלות ההצגה בפצצות סירחון, אך לא הצליחו למנוע את סיומה בניצחון לנונו (שנברג-נונו 2005). "אי-סובלנות" מוקדשת לשנברג.
במהלך שנות ה-60' לבשו פעילויותיו המוזיקליות של נונו אופי בוטה ופולמוסי יותר ויותר בבחירת נושאיהן, בין אם בהתראה מפני שואה גרעינית (Canti di vita e d'amore: sul ponte di Hiroshima משנת 1962), הוקעת העושק הקפיטליסטי La Fabbrica Illuminata, 1964), האשמת פושעי המלחמה הנאציים בהמשך למשפטי פרנקפורט אושוויץ ((Ricorda cosi ti hanno fatto in Auschwitz, 1965) או האימפריאליזם האמריקאי במלחמת וייטנאם (A floresta e jovem e cheia de vida, 1966). נונו החל למזג חומר תעודי (נאומים פוליטיים, סיסמאות, צלילים זרים) על סרט הקלטה, ושימוש חדש באלקטרוניקה, שחש כי הם דרושים להפקת "מצבים קונקרטיים" בעלי שייכות לסוגיות פוליטיות עכשוויות (אניבאלדי 1980). הכתיבה האינסטרומנטאלית נטתה לגבש את הסגנון הסריאלי ה"נקודתי" של ראשית שנות ה-50' לקבוצות, אשכולות צלילים דמויי משיחות מכחול רחבות, שהתאימו יפה לשימוש בקולאז' של סרט הקלטה (אניבאלדי 1980). נאמן למשנתו המרקסיסטית הוציא נונו את המוזיקה הרדיקלית הזאת מאולם הקונצרטים אל אוניברסיטאות, איגודים מקצועיים ובתי חרושת, שם נשא הרצאות ונתן הופעות.
מקובל לחשוב, שהתקופה השנייה של נונו החלה אחרי ש"אי-סובלנות" (אניבאלדי 1980) הגיעה לשיאה ב"פעילות הבימתית" השנייה שלו, Al gran sole carico d'amore בשנים (1972-74) - שיתוף פעולה עם יורי ליובימוב, שהיה אז מנהל ובמאי בתיאטרון טגנקה במוסקבה. ביצירה הבימתית הגדולה הזו מוותר נונו מכל וכל על עלילה דרמטית ומציג רגעים עיקריים בתולדות הקומוניזם ומאבק העמדות "שכם אחד" ליצירת "תיאטרון המודעות" שלו. הנושא שבחר לעסוק בו (כמסתבר מן המובאות מתוך מנשרים ופואמות, מקלאסיקה מרקסיסטית ועד התבטאויות חסרות-שם של פועלים) הוא הפיכות כושלות; הקומונה הפריזאית של 1871, המהפכה הרוסית 1917 והתקוממות לוחמי החירות בצ'ילה בשנות ה-60' בהנהגת צ'ה גווארה וטניה בונקה. Al gran sole, שהייתה אקטואלית ביותר בשנים ההן, הייתה חזיון-ראווה רב-צדדי והרהורים מרגשים על תולדות הקומוניזם של המאה העשרים, כפי שהוא נראה מבעד לפריזמת המוזיקה של נונו. ביצוע הבכורה של היצירה היה בתיאטרון הלירי במילאנו ב-1975.
במהלך תקופה זו, ביקר נונו בברית המועצות, שם עורר עניין מצד אלפרד שניטקה, בין השאר, בפעילותם העכשווית של מלחיני אוונגרד במערב למעשה, מה שמציין את שנות ה-60' וה-70' בחיי נונו הם מסעות תכופים בעולם, הרצאות באמריקה הלטינית והתוודעות אל אנשי רוח ופעילי שמאל מן השורה הראשונה (ארכיב לואיג'י נונו, "קו-זמן ביוגרפי"). ההתנקשות בחיי לוסיאנו קרוז, מנהיג חזית המהפכה הצ'יליאנית, היא שהניעה את נונו לחבר את Como una ola fuerza y luz בשנת 1972. דומה במידה רבה ל- Al gran sole, בסגנונה הבוטה, האקספרסיוניסטי ובשימוש בתזמורת גדולה, סרט הקלטה ואלקטרוניקה, הייתה היצירה למעין קונצ'רטו לפסנתר בלוויית פרשנות ווקאלית.
נונו חזר לפסנתר (עם סרט הקלטה) ביצירתו הבאה, ...Sofferte onde serene… משנת 1976, שכתב לידידו מאוריציו פוליני אחרי אובדנם המשותף של שניים מקרובי משפחותיהם. ביצירה זו נפתחה תקופה אינטימית, קיצונית בחידוש שבה, בהתפתחות המלחין - החל ב- Con Luigi Dallapicolla לכלי הקשה ואלקטרוניקה (1878) וכלה ב-Fragmente-Stille, an Diotima לרביעיית מיתרים (1980). יצירה זו, מן התובעניות ביותר של נונו (הן למבצעים והן למאזינים), היא מוזיקה על סף הדממה. הפרטיטורה זרועה 53 מובאות משירת הלדרלין, הפונות אל "אהובתו" דיוטימה, מובאות שאותן נדרשים הנגנים "לשיר" בדומיה בשעת ההופעה, תוך חתירה לאותה "הרמוניה ענוגה של חיים פנימיים" (הלדרלין). היצירה מעוטת התוכן, המרוכזת מאוד, שנכתבה בהזמנת פסטיבל בטהובן בבון, עוררה מחדש את העניין במוזיקה של נונו ברחבי גרמניה (לשר 2000).

שנות ה-80'

נונו התוודע אל הפילוסוף הוונציאני מאסימו קאצ'ארי (כיום ראש עיריית ונציה), שהשפעתו על מחשבת המלחין הלכה וגברה במהלך שנות ה-80'
(קרוואלו 1999). באמצעות קאצ'ארי השתקע נונו בכתבי פילוסופים גרמניים רבים, בהם ולטר בנימין, שרעיונותיו על היסטוריה (הדומים להפתיע לאלה של המלחין עצמו) יצרו את הרקע ליצירה המונומנטלית Prometeo—tragedia dell' ascolto מן השנים 85–1984 (שטנצל 1995). יצירותיו המאוחרות של נונו חדורות בפילוסופיה של בנימין, בייחוד מושג ההיסטוריה ((Über den Begriff der Geschichte), שניתן לו תפקיד מרכזי ב"פרומתאוס".
בתחום המוזיקה החל נונו לערוך ניסויים בחידושי צליל והפקה באולפן הנסיוני היינריך שטרובל בפרייבורג. שם הגה גישה חדשה לגמרי להלחנה ולטכניקה, תוך שילוב תדיר של תרומות ממוזיקאים וטכנאים מומחים למימוש יעדיו (פבריצ'אני 1999). הפירות הראשונים מן העבודה המשותפת הזאת היו (atmende Klarsein מן השנים 82–1981, Diario polacco II משנת 1982 - כתב האשמה נגד עריצות המלחמה הקרה הסובייטית - ו-Guai ai gelidi mostri מ-1983. הטכנולוגיות החדשות אפשרו לצלילים להסתחרר במרחב והקנו למימד זה תפקיד, שאינו נופל בחשיבותו משילוח הצליל. חידושים כאלה נעשו מרכזיים לתפיסה חדשה של זמן ומרחב (פסטלוצה 1992). יצירות המופת האלה, המרשימות ביותר, היו בחלקן הכנה למה שרבים רואים כהישגו הגדול ביותר.
"פרומתאוס" מתוארת כ"אחת היצירות הטובות ביותר של המאה ה-20" (בייסט 2003). אחרי ההפרזות התיאטרליות של Al gran sole, שנונו תיאר לאחר זמן כ"מפלצת של משאבים" (שטנצל 1995), החל המלחין לחשוב בכיוון של אופרה, או ליתר דיוק "מוזיקה פר דרמטיקה" ללא שום מימד בימתי ויזואלי. בקיצור, דרמה במוזיקה - "הטרגדיה של ההאזנה" - - כותרת משנה נוקבת על הצרכנות כיום. נונו תלה את אשמת הטרגדיה במסחור, בעיקר הטלוויזיה - "שרצף הצלילים והתמונות חסר הנשימה שלה הורס את יכולתנו להבין את התוכן" (דברים על עטיפת התקליטור "וריאציות קנוניות"). על כן, בתפקידים הווקאליים המרווחים הפשוטים ביותר (בעיקר קוורטות וקווינטות) מהדהדים לעומק בתוך מארג של כתיבה מיקרוטונאלית קשה ודיסוננטית להרכבים האינסטרומנטאליים.
"פרומתאוס" הוא אולי ההגשמה המוחלטת של "תיאטרון התודעה" של נונו - תיאטרון סמוי מן העין, שבו הפקת הצליל והטלתו במרחב נעשות יסודיות לדרמטורגיה הכוללת. האדריכל רנצו פיאנו עיצב מבנה ענקי, כעין "סירת עץ", לביצוע הבכורה בכנסיית סן לורנצו בוונציה, שאת האקוסטיקה שלו היה צורך להקים מחדש, במידה מסוימת, לכל הופעה והופעה. האולם שנועד לביצוע הבכורה ביפן, בפסטיבל אקייושידאי, נקרא "אולם פרומתאוס", לכבוד נונו, ועוצב על ידי אדריכל מן השורה הראשונה, אראטה איסוזאקי) ("קאזה ריקורדי אונליין", רקע היסטורי). בלברית משולבים טקסטים נפרדים מאת הסיודוס, הלדרלין ובנימין (שיטת הדקונסטרוקציה האופיינית לנונו גרמה לכך, שלוגיסטית רובם אינם ניתנים לשמיעה), הבוחנים את מקורה והתפתחותה של האנושות, ערוכים ומורחבים בידי קאצ'ארי. בהקשר העל-זמני והחזוני של נונו, מוזיקה וצליל גוברים על התמונה ועל המילה הכתובה ליצירת ממדים חדשים של משמעות ו"אפשרויות חדשות" להאזנה.
ביצירות המופת האחרונות של נונו, כמו Caminantes… Ayacucho מ-87–1986, שנוצרו בהשראת מחוז בדרום פרו, החווה עוני קיצוני וחוסר שקט חברתי, La lontananza nostalgica utopica futura מ-89–1988, ו-"Hay que caminar" soñando מ-1989, אפשר למצוא ביקורת נוקבת על מסע החיים של המלחין המבקש התחדשות פוליטית וצדק חברתי. לקראת סוף חייו, נתקל נונו בכתובת על מנזר בטולדו, המיוחסת לאנטוניו מאצ'אדו, שהייתה למעין מוטו:
הנוסע, אין כל נתיב, רק המסע עצמו הוא הקיים.
נונו מת בוונציה ב-1990. אחרי קבורתו אמר המלחין הגרמני דיטר שנבל, כי נונו "היה אדם דגול" (לשר, 2000) - רגש שהיה משותף לרבים שהכירוהו, ולאלה שלמדו להעריך את המזיקה שלו. נונו נקבר באי סן מיקלה, לצד מאורות גדולים בתחום האמנות, כמו סטרווינסקי, דיאגילב ועזרא פאונד.