ריצ'רד מוהון

ראשית חייו

ריצ'רד דורסי מוהון נולד בוושינגטון הבירה ב-12 באפריל 1864 למשפחתו של מוהון היה קשר ממושך עם אפריקה - סבו, ויליאם מקני, היה דמות בולטת במהלך הקולוניזציה של היבשת ובנה אוסף צלומים מקיף מעבודתו שם. מוהון, שקיבל חינוך פרטי בבית המשפחה, היה חשוף לצלומים אלה תוך כדי התבגרותו. מוהון גילה עניין בסחר העבדים, שנמשך עדיין בשליטת הערבים במזרח אפריקה ובדרומה, והיה הרביעי במשפחתו שפעל למיגורו. אחותו של מוהון, לי, התכוונה להפוך לנזירה ולהצטרף לפעילות קתולית בקונגו, שם היו סוחרי העבדים פעילים. משפחתה ביקשה ממנה לשרת את האפרו-אמריקנים בוושינגטון במקום לצאת לקונגו.
מוהון קיבל תפקיד בצי האמריקני בשנת 1881 ושירת בהפלגה של ארבע שנים בים התיכון. בשנת 1885 הוא הועלה לדרגת סגן בשנת 1889, באותה השנה הוא התפטר מחיל הים והצטרף למשרד החוץ האמריקאי.
מוהון ואחיו, לואי, היו מעורבים זמן קצר בחברת בניית תעלה ניקרגואה, חברה אמריקאית פרטית שחיפשה קשר בין האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי. לואי היה במסעות סקר עם החברה מאז 1888 ועבודות הבנייה החלו בקורינטו בשנת 1890.  לריצ'רד היה תפקיד כמבקר בחטיבת התחבורה של החברה עד שנת 1891, אבל הפרויקט של התעלה נפגע מהתפרצות מחלות טרופיות והאחים חזרו הביתה לוושינגטון בינואר 1892.

סוכן אמריקאי בקונגו

מוהון קיבל מינוי כסוכן מסחרי אמריקאי במדינת קונגו החופשית ב־22 בינואר 1892, ומלא מקום פנוי שנגרם כתוצאה ממותו של הנציג הקודם, איש הצי האמריקני. ארצות הברית החזיקה סוכן בקונגו מאז הוכרה רשמית והסוכן המסחרי גם שימש כנציג הדיפלומטי של ארצות הברית במדינת קונגו החופשית. לתפקיד ניתן תקציב שנתי בסך 5,000 דולר. משימתו הייתה לחקור את הפוטנציאל המסחרי של קונגו ולקדם את הסחר בין שתי המדינות, שבעבר לא היו קיימים כמעט.
מוהון עזב את אמריקה לגנואה, איטליה עם לואי ואחותם לורה. השלושה נסעו באירופה במשך 2–3 חודשים לפני שמוהון יצא לבריסל כדי להיפגש עם המלך לאופולד השני, שלמרות המוניטין המפוקפק שלו, הרשים אותו עם שאיפתו לכאורה להביא שלום ותרבות מערבית לקונגו. לאחר מכן נסע מוהון לקונגו עם לואי שהיה אמור לשמש כסוכן המשנה שלו. מרכז הפעילות של ארצות הברית בקונגו החופשית, הייתה אז העיר בומה סמוך לחוף האטלנטי, אך מוהון פעל גם בעיר לאופולדוויל בתוך הארץ.  ביולי 1892 הוא סייע לאזרח ארצות הברית וורן סי. אנקלס להקים מפעל גומי בנהר סנקורו ליד לוסאמבו. אנקלס, שהיה מנהל מטעי גומי בקוסטה ריקה, ייבא עובדים מנוסים מדרום אמריקה כדי להתחיל את הייצור במפעל, אך הם הותקפו על ידי אנשי השבטים וצריך היה לשלוח כוח צבאי בלגי כדי לספק להם ביטחון. מוהון בילה חלק ניכר מזמנו בחקירת פנים המדינה, בביקור בכמה אזורים שבהם איש לבן מעולם לא העז לערוך סקר של איכות הקרקע החקלאית והגידולים ששימשו את האוכלוסייה הילידית.
מוהון נקלע לעיתים קרובות לעימות עם הילידים. כשנגנב תיק הדואר והניירות האישיים שלו, וראש שבט מקומי סירב להחזיר אותם, הוא המשיך למלחמה נגדו. מוהון תקף ושרף לפחות עשרה כפרים לפני שתפס את בנו של הצ'יף אותו איים לתלות. בתמורה לחיי בנו, החזיר ראש השבט את תיק הדואר.
בפעם אחרת, כשהוא ביקש לראות שיטה מקורית לייצור בדים, הוא ביקר בעיר מרוחקת בליווי שישה מלווים חמושים. החבורה הותקפה בחניתות וחצים מורעלים. לאחר שנלחמו בתוקפים, מוהון ואנשיו כבשו את העיר ו"שרף אותה עד היסוד כדי ללמד אותם לקח". מוהון היה מודע תמיד לדימויו הציבורי וכתב יומן במטרה לפרסמו מאוחר יותר. ביומנו של מוהון יש מעט ביקורת עצמית והוא משקף את אחריותו לאירוע כזה באומרו שהוא שלם עם מצפונו כי גדע את הרוע המיותר מהארץ הזאת. בהזדמנות אחרת הוא היה עד להלווייתו של מפקד מקומי, אשר ארבע נשותיו ו -10 מעבדיו נקברו עמו בחיים. מוהון לא הצליח להתערב, למרות המראה הנורא מכיוון שהיה לו רק מלווה אחד.
מוהון, שהותקף חמש או שש פעמים בתוך שישה חודשים, האשים בחלק גדול מהאלימות את סוחרי העבדים הערבים, שלפי טענתו הם אחראים להריגתם של כל האנשים הלבנים במזרח המדינה. סוחרי עבדים אלה איפשרו לאכול את גופותיהם על ידי קניבלים. סוחרי העבדים, שמקורם היה בחוף המזרחי של אפריקה, התנגשו עם הרשויות הבלגיות מה שהוביל למלחמת הערבים בקונגו.

במשלחת עם צ'לטין

בשנת 1893 מונה מוהון כמפקד התותחנים שהוצמדו למשלחת הבלגית, בפיקודו של לואי נפוליון צ'לטין, שנשלח להלחם נגד סוחרי העבדים שהונהגו על ידי מוחמד בן חלפן שהיה מכונה רומליזה. מוהון קיבל את התפקיד בגלל מחלתו של מפקד התותחנים המקורי, קצין צבא בלגי. מוהון הצטרף למשלחת שיצאה בספינה "בריסל" זמן מה לאחר שהפליגה מבאסוקו. מוהון ליווה את המשלחת לבנה-קמבה שם המשלחת נפגעה בהתפרצות של אבעבועות שחורות. המשלחת עברה דרך היישוב איכמבה, שהיה שומם לחלוטין, למעט קבוצה של 16 ראשים כרותים שהושארו כאזהרה על ידי סוחרי העבדים. ב־29 במרץ הגיעה משלחת צ'לטין לנהר, ובחיפוש אחר מקום חצייה הם נתקלו בקבוצה גדולה של סוחרי עבדים ערבים. המשלחת פתחה במתקפת פתע על המחנה שלהם, שנתמכה על ידי הארטילריה, והביסה אותם לאחר כמה שעות.
המשלחת מצאה רק גופה אחת, אף על פי שהייתה הנחה שהערבים איבדו יותר אנשים והם סחבו את הגופות איתם בנסיגה. מוהון היה עם כוח של 150 איש ונשלח לעבור דרך הנהר לעיירה ריבא ריבא בכוונה להגיע אליה לפני שסוחרי העבדים הנסוגים יכלו להזהיר את התושבים. הם שוב נתקלו בעיירה נטושה, למעט גוויותיהם של שני גברים אירופאים שנהרגו שבוע קודם. חבורתו של מוהון שרפה את העיירה עד היסוד לפני שהם חזרו למחנה הראשי של המשלחת. הכוח סבל מהתפרצות נוספת של אבעבועות שחורות והוחלט להחזיר את החולים לספינה בעיר בנה-קמבה. הכוח העיקרי נח מספר ימים לפני שהמשיך הלאה. במהלך מסע של שלושת הימים נתקלה המשלחת בגופותיהם של חולים שנפטרו בדרך חזרה, ובספירה שנעשתה בבנה-קמבה התגלה כי 104 חיילים מתו במהלך השבועיים הראשונים של המשלחת.
המשלחת המשיכה לנוע על ספינת קיטור למפלי סטנלי והתפצלה לשני ראשים. כוח אחד תקף את ריכוז העבדים והשני את הכפר הסמוך בעזרת סיוע ארטילרי מהספינה. כ -75 סוחרי עבדים נהרגו כולל מנהיגם, ועוד כ־100 עבדים, חיילים, נשים ומפקדים נלקחו בשבי. סוחרי העבדים שהובסו, גורשו מהארץ והמלחמה התקרבה למעשה לסיומה. מוהון ליווה כוח שנשלח לחקור את עיר סוחרי העבדים רומי וגילה שהיא כבר בידי כוחות צבא קונגו. ברומי נתקל מוהון בכמה מכוחות הילידים ששירתו בצבא הבלגי שהם עוסקים בקניבליזם בגוויות סוחרי העבדים המתים. נוהג זה הוצא מחוץ לחוק על ידי צ'לטין וניתן היה להעניש אותם. מוהון תיעד כי ירה כדור בודד ששם קץ לעניין.
לאחר מכן צעד מוהון כ 750 ק"מ עם הכוח שלו לקאסונגו, בינואר 1894. שם הצטרף כוחו למתקפה על העיר המבוצרת לעוד כ־1,400 אנשי עזר ילידים וסבלים ו -150 חיילים אל 26,000 הגברים של המפקד הבלגי דהניס. בלחימה שלאחר מכן הרגו הכוחות הבלגים, בסיוע ארטילריה, 3,000 מסוחרי העבדים, פוצצו את מחסני הנשק שלהם ושרפו את העיר.
מוהון שהה בקאסונגו, עד פברואר. הוא התכוון לקחת כוח של כשישים חיילים, 100 סבלים ו -90 אחרים לטנגניקה, שם תכנן לעלות על אונית קיטור לדרום אפריקה כדי להפליג לחוף קונגו. משם תכנן להסדיר את ענייניו, לפרוש מתפקידו ולחזור לארצות הברית. במקום זאת, מוהון, שהוערך על התפקיד הראשי שגילם במלחמה, מונה במרץ 1894 למפקד השני במשלחת חדשה כדי לקבוע אם יש קשר בדרכי המים בין אגם טנגניקה לנהר לואלבה העליון - שהוא אפיק ראשי של נהר הקונגו. המשלחת נקלעה לקשיים בתוך הארץ ודרכי המים וכן במפגשיה עם ילידים עוינים. מוהון גילה את המפגש בין נהרות לואלבה ולומברידגי והצליח להפריך את קיומו של אגם לנצ'י, שסומן במפות רבות במיקום זה. הוכח כי הנהר עצמו משתנה מאוד ברוחבו: שנע בין 2500 מטר ל -90 מטר בלבד. הנהר כולל מפלי מים ואשדות גדולים עד 1,200 מ' עומק. הוא הוכיח כי עמק הנהר בלתי ניתן למעבר אפילו על ידי קאנו. מוהון תיעד כי הקרקעות בעמק הן פוריות ביותר, והוא כינה שתי פסגות חדשות בשמות הר דהניס והר קליבלנד.
המשלחת הגיעה עד הר בולי על נהר לוקוגה כאשר מפקדו, הרופא ד"ר סידני לנגפורד הינדה, חלה במחלת כבד. מוהון קיבל את הפיקוד החל מ-11 באפריל והשלים בהצלחה את שארית המשימה. מוהון טיפל בהינדה, שלא היה מסוגל אפילו לשבת זקוף או לאכול, והגיעו לעיר קאסונגו ב־25 באפריל. גם בקאסונגו לא ניתן היה לטפל בהינדה כי לא היה שם רופא, אבל לבסוף הרופא פתר בעצמו בהצלחה את התפרצות המחלה והציל את חייו. 
מוהון המשיך בעבודתו למיגור סחר העבדים, ביצע מספר משלחות של מדידות, הקים יעדי סחר חדשים וסייע בדיכוי הקניבליזם. הוא העריך כי ישנם 20 מיליון קניבלים במדינת קונגו החופשית. עבודתו של מוהון בקונגו תוארה כ"תרומה המרהיבה" האחרונה של אמריקאי בפתיחת המדינה.
מוהון נשאר סוכן מסחרי של ארצות הברית לאורך כל התקופה הזו, והתעקש לא לקבל מהממשלה הבלגית שכר עבור שירותיו, אם כי הוא קיבל 5000 דולר מאגודה בלגית פרטית. מוהון מצוטט כאומר, שהסיבה שבחר לסייע למבצעים הצבאיים של בלגיה כי "אני מעדיף להרוג סוחרי עבדים ערבים בתוך הארץ על פני בזבוז זמן בבומה". בשנת 1894 הוענק לו חברות כבוד באגודה הגאוגרפית הבלגית, והמלך ולאופולד הראשון עיטר אותו באות המסדר המלכותי על הישגיו במלחמת בסוחרי העבדים. מוהון קיבל גם עיטורים מבריטניה וצרפת על עבודתו בקונגו. הוא גם טען כי הדימוי הפופולרי של אכזריות בלגית בקונגו היה שקר שהפיצו המיסיונרים - הצהרה שנסתרה בסופו של דבר, על ידי עדיות לאכזריות מיותרת מצד חיילים בלגים.
מוהון עזב את קונגו וחזר לארצות הברית שם התחתן עם הרייט לואיז בארי מניו יורק והגיש את הדוח על קונגו בפני הקונגרס.

זנזיבר

לאחר תקופת חופשה קצרה מונה מוהון להיות קונסול של ארצות הברית בזנזיבר ב־24 במאי 1895. ייתכן שמינויו, שאותו מילא עד 22 בנובמבר 1897, היה תגמול על עבודתו במדינת קונגו החופשית. הרייט ליוותה את מוהון לזנזיבר וב -18 באפריל 1896 ילדה את בנם הראשון, רג'ינלד דורסי מוהון.
במהלך תקופתו באי, הוא השתלב במלחמת אנגלו-זנזיבר ב־27 באוגוסט 1896, כמתווך בין הסולטאן מזנזיבר לשלטונות הבריטים. הוא דיווח למשרד החוץ, על תוצאות המלחמה וביטחונם של כל האזרחים האמריקנים. במהלך המלחמה ערך מוהון תיק צילומים שפורסם מאוחר יותר. ב־6 ביולי 1897 הוא הודיע ​​לממונים עליו על התפרצות אבעבועות שחורות באי בקרב האוכלוסייה ההודית והילידית. מוהון היה מודאג מכך שההתפרצות עלולה להתפשט לאוכלוסייה הלבנה וציין כי הוזמנו ממרסיי חיסונים עבור האוכלוסייה הילידית.

קו הטלגרף טנגניקה-נילוס

מינויו של מוהון בזניבאר הסתיים בנובמבר 1897 והוא חזר לבלגיה עם אשתו, ורכש בית בבריסל. הרייט נשארה בבית זה בזמן המסעות הנוספים של מוהון באפריקה.
מוהון יצר קשר עם ממשלת בלגיה, שהתרשמה מעבודתו, והוא מונה למושל מחוז בשירותם הקולוניאלי ביוני 1898. חודש לאחר מכן, הורה המלך לאופולד למוהון להניח קו טלגרף מאגם טנגניקה לוואדלאי שעל הנילוס הלבן. מוהון קיבל את המשימה למרות, שחודשים ספורים לפני כן, כינה את האזור כ"מקום עלוב בלב אפריקה". מוהון עזב את אנטוורפן שבבלגיה לאפריקה בסוף אוגוסט 1898.
הטלגרף עשוי היה להיות מרכיב חשוב בקו הרכבת שתוכנן מכף התקווה הטובה לקהיר. הטלגרף התבסס על עמודים בגובה 7 מ' וברווחים של 150 מ' והוקצה לו תקציב של שלושה מיליון פרנק. מוהון הורשה לבחור את הצוות שלו ויצא לדרך עם חמישה מהנדסים, רופא, וקצין צבא. בזנזיבר חיפש מתנדבים שיספקו את הליווי הנדרש למשלחת, וקיבל יותר מאלף בקשות מבין אלה הוא בחר מאה אנשים שילוו אותו, עשרים מהם שירתו עמו במשלחת קונגו בשנת 1894. התכנון היה שהעבודה תסתיים עד שנת 1900.
על מנת לנהל משא ומתן עם האוכלוסייה המקומית לקח מוהון "100 תיבות של סחורות: שכללו פעמונים, סכינים, מנעולים, מראות, תיבות נגינה, שעונים, ועוד". ביומנו מוזכרים גם חפצים נוספים - משקפיים, קטורת מתוצרת ערבית ובד מתוצרת אמריקה, שהיו פופולריים. המשלחת כללה גם סבלים שנשאו את הציוד להנחת קו הטלגרף. בנוסף להנחת הטלגרף, הונחה מוהון על ידי דהניס להשתמש באנשיו נגד סוחרי עבדים ושודדים שעדיין פעלו באזור בעקבות המרד 1897–1898. 
ספינה לקחה אותם מזנזיבר ליבשת אפריקה למושבה הגרמנית טנגניקה. המשלחת המשיכה לפורט ג'ונסטון בקצה הדרומי של אגם ניאסה, שם הם חידשו את מלאי המזון שלהם בדגים. לאחר מכן המשיכה המשלחת של מוהון לאורך הגדה המערבית של האגם עד לקרונגה בצפון מזרח רודזיה.
הקבוצה של מוהון החלה באלברטוויל להניח את קו הטלגרף, כשהיא פונה צפונה לאורך הגדה המערבית של האגם ונכנסת למדינת קונגו החופשית לפני שפנתה מערבה לנהר קונגו בקאסונגו. זמן קצר לאחר כניסתו לקונגו ביולי 1899 הותקפה המשלחת, שכללה אז רק עשרה אנשים אירופאים, על ידי כוח של אנשי שבטים קניבלים. מוהון העריך כי הכוח שלהם מנה כ-1,500 איש וטען כי גרם ל־300 הרוגים ו-600 פצועים בקרב התוקפים, לעומת 9 אנשים שנהרגו מאנשיו ו -47 פצועים. לעזרתו באו גם שלוש פלוגות חיל רגלים של ילידים נאמנים לבלגים שנשלחו על ידי דהניס. לאחר מכן נמלטו הקניבלים לכיוון אגם טנגניקה. 
משלחתו של מוהון הלכה בעקבות הנהר צפונה עד מפלי סטנלי, שם, לאחר שלוש שנים, השלימה את הקו במרחק קצר מהנילוס. אורך קו הטלגרף היה 460 ק"מ ואיפשר לראשונה העברת הודעות ברחבי פנים אפריקה. כתוצאה מכך טען מוהון כי הוא ידוע בקרב העמים הילידים לאורך המסלול כ"אדון הגדול של הטלפון ". מוהון, השורד הלבן היחיד של המשלחת, שב לבלגיה מחופי מערב קונגו בחוף המערבי ובכך השלים מסלול מזרח-מערב של היבשת.

אחרי המשלחת

החוזה של מוהון עם הכתר הבלגי הסתיים באוקטובר 1901 והוא חזר להרייט בבריסל שם שימש כיועץ של המלך לאופולד בניהול קונגו. בנו השני, ססיל פיבודי מוהון, לימים סוכן מניות, נולד בבריסל ב־27 במרץ 1904.
בדצמבר 1905, בהמלצת המלך ליאופולד, התמנה מוהון למנהל חברת "אביר קונגו". חברת הגומי "אביר" הייתה החברה היחידה שהוזכרה בשמה בדו"ח של ועדת קונגו, שדיווחה על מעשי התעללות קשים בילידים האפריקאיים. מוהון מונה לבצע רפורמות ושינוי היחס לילידים. הוא זכה להצלחה מסוימת בעניין זה וגם הקדיש זמן בניסיון להשמיד את זבוב הצצה. בשנת 1906 הציע לליאופולד השני לרכוש את חברת "אביר" ולקחת את הזיכיון לשליטה ישירה של הכתר. נראה שהוא עזב את אביר בערך באותה תקופה והציע, במרץ 1907, על ידי ממשלת קונגו החופשית למלא את תפקיד המנהל האפריקאי בחברת קונגו האמריקאית.
מוהון נבחר, במאי 1907, לביצוע חיפושי מחצבים במשלחת ראיין-גוגנהיים ב -1908 - משלחת לחיפושי עצי גומי ומינרלים במימון הון אמריקני ומלווה על ידי אנשי השירות הגאולוגי של ארצות הברית. קבוצה אחרת - משלחת מוהון-בול, עם המינרלוג סידני הובארט בול ומהנדס הכרייה אלפרד צ'סטר ביטי, חיפשו מרבצים חדשים של זהב, נחושת ופחם. מוהון מונה לראש המשלחת הזאת כשיצאה לדרך בשנת 1907. המשלחת הייתה חשופה להתקפות של ילידים, ואף שעדפה את רובן היא נסוגה בסופו של דבר מאזורי חיפושי המרבצים. בדיווחי העיתונות של אותם ימים תואר מוהון כקצין צבא ארצות הברית לשעבר שהיה מעורב במהפכות בכמה מדינות. אנשיו של מוהון הגיעו בסופו של דבר בביטחון לקמגמייקה.
המשלחת הסתיימה בשנת 1909, וחשפה מרבצי יהלומים יקרי ערך הראשונה שנמצאה במדינה, והמליצה על אזור קסאי העשיר במינרלים להמשך החיפושים. גילוי היהלומים פתח מקור הכנסה חדש לקונגו, ומשלחות אמריקאיות רבות לאחר מכן ביצעו חיפוש אחר מרבצים נוספים. חוזהו של מוהון פג בנובמבר 1909 והוא חזר לזמן קצר למשפחתו בארצות הברית.
בשנת 1910 הוזמן על ידי חברת הגומי לבדוק פיתוח מטעי גומי בדרום אפריקה, רודזיה, מוזמביק, מדגסקר ואפריקה המשוונית ולנהל משא ומתן על רכישתם מטעם החברה. משלוחי הגומי הראשונים מאזורים אלה הגיעו לארצות הברית באוגוסט 1911.

מוות ומורשת

באוגוסט 1911 חזר מוהון לביתו ברויאל אוק, מרילנד כדי להתאושש מפצעים שקיבל במהלך עשרים שנות שירותו באפריקה.
שהיה בן 50 וללא כל סימני מחלה קודמים, נפטר ב-13 ביולי 1915. 
טקס הלוויתו של מוהון נערך בקתדרלת סנט מת'יו השליח והוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית העלמין באוק היל.
הרייט מוהון נפטרה ב־6 באוקטובר 1942 בסטמפורד, קונטיקט, ונקברה לצד בעלה.
במהלך הקריירה שלו זכה מוהון באותות הצטיינות ממשלות בריטניה, צרפת ובלגיה והיה חבר באגודות הגאוגרפיות המלכותיות של בריטניה, צרפת ובלגיה הוא דיבר שוטף ערבית וסווהילית בנוסף לאנגלית שפת מולדתו. אוסף עצום של מידע אתנוגרפי וחפצים שאותם אסף מוהון באפריקה מוחזק כעת במוזיאון סמיתסוניאן ורבים מהכתבים שלו מוחזקים על ידי המוזיאון המלכותי הבלגי למרכז אפריקה והמינהל הארצי והרשומות הלאומי של ארצות הברית.