google/wiki40b huggingface dataset:
נעם רותם

קריירת הסולו

בשנת 2004 הוציא רותם באופן עצמאי את אלבום הסולו הראשון שלו, "חום אנושי", בהפקת אסף תלמודי. האלבום הורכב משירי רוק בעלי טקסטים אישיים וחושפניים, וגרסת כיסוי עברית לשיר מהאלבום Lodger של דייוויד בואי, "Fantastic Voyage", בשם "מסע פנטסטי". בין המשתתפים באלבום אסף אמדורסקי, ושלומי שבן שתרם לאלבום את השיר "הומור".
בשנת 2006 הוציא רותם את הסינגל "עזרה בדרך", איתו הופיע בפסטיבל השירים של ישראל. אלבום הסולו השני שלו, "עזרה בדרך", בהפקת לני בן-בשט ואדם שפלן יצא ב-2007. האלבום מכיל גם הוא טקסטים אישיים, ומורכב ברובו משירים שנכתבו על ידי רותם כשאשתו הייתה חולה בסרטן. אחד השירים הוא גרסת כיסוי עברית לשירו של לו ריד, "Sword of Damocles", בשם "חרב דמוקלס". השירים עוסקים במחלות ובמוות, וחלקם מוקדשים לידידים ומכרים של רותם שנפטרו, ביניהם הסופר ואיש הרדיו אורי לוטן שלו הוקדש השיר "ללכת כמו אריה". מתוך האלבום יצאו הסינגלים "עולה ויורד", שנכתב בהשראת השירים I Hung My Head ו-Hurt של ג'וני קאש (במקור של סטינג וניין אינץ' ניילז, בהתאמה), והסינגל "לפני תהום", שנכתב לזכרה של מירי בן יוסף. האלבום "עזרה בדרך" נבחר כאחד מחמשת אלבומי העשור בבחירת מבקרים ויוצרים מטעם גלי-צה"ל. מתוך האלבום הצליחו השירים: "עזרה בדרך" ו"עולה ויורד".
לאלבומו השני של יוני בלוך, "הרגלים רעים", כתב רותם את השיר "תני לי חבל" שהלחין בלוך.
בשנת 2008 הקליט רותם גרסת כיסוי לשירו של יובל בנאי "מכת שמש" עבור הפרויקט "עבודה עברית". בשנה זו השתתף רותם כשחקן, ואף הלחין את המוזיקה להצגה "פדרה מאוהבת" (במקור Phaedra's Love) ועל כך היה מועמד לשני פרסי תיאטרון הפרינג' הישראלי.
בשנת 2009 זכה רותם בפרס אקו"ם לעידוד תמלילן. מנימוקי השופטים: "נועם מתאר בצורה אותנטית וקומפקטית רגעים מחייו האישיים ומחיי כולנו." בדצמבר של אותה שנה הוציא סינגל בשם "הכיתה שלנו", גרסת כיסוי לשיר מחאה מאת הזמר הפולני יאצק קצ'מרסקי (Jacek Kaczmarski). בעקבות הביצוע המחודש הוא הוזמן באותה שנה לסיבוב הופעות בפולין.
בשנת 2010 השתתף באלבום המחווה למאיר אריאל "רישומי פחם בצבע", בחידוש ל"שיר התעסוקה", וכמו כן השתתף באלבום להקת אל המשורר.
בשנת 2011 יצא אלבומו השלישי "ברזל ואבנים", בהפקתו המוזיקלית של אביחי טוכמן, ובשיתוף המפיק הבריטי גארת' ג'ונס. האלבום מכיל עשרה שירים ובהם השיר "קראת לי קין". האלבום "ברזל ואבנים" נבחר כ"אלבום השנה" תשע"א של אתר האינטרנט וואלה! ,במגזין פנאי פלוס, ורדיו קול הקמפוס. כמו כן נבחר לאלבום השנה על ידי מבקר עיתון הארץ בן שלו.
באותה שנה תרם רותם את הטקסט "ימים נוראים" לאלבומו של ברי סחרוף "אתה נמצא כאן", וכתב את הטקסט לשיר "הלב הנטוע", שהופיע בעבודתה של האמנית יעל ברתנא שהוצגה בביאנלה של ונציה.
אלבומו הרביעי "נשורת" יצא בפברואר 2014, בהפקה מוזיקלית משותפת לו ולדני מאיר, שמתוכו זכה להצלחה שיר הנושא. בסוף אותה שנה הוציא שיר חדש נוסף שלא נכלל באלבום בשם "שמש שקרנית".
בשנת 2015 הפיק רותם את אלבומו השלישי של הזמר-היוצר איתמר רוטשילד שבו גם כתב והלחין את שיר הנושא "בין שקיעה ובין זריחה", וכן השתתף בכתיבת הטקסטים לאלבום הבכורה של הזמר שי צברי.
בשנת 2016 הפיק את אלבומן השני של הצמד The Aprons והיה שותף לכתיבה והלחנה של השיר "חתלתול" באלבום "המסלול המואר" של ערן צור.
בשנת 2017 השתתף בסרטו של ניר ברגמן "להציל את נטע", שבו ביצע את שירו "עזרה בדרך" .

חיים פרטיים

רותם אב לילדה. מתגורר בתל אביב.
קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה

ביוגרפיה

קרל תאודור נולד ב-11 בדצמבר 1724 בבריסל, ליוהאן כריסטיאן, רוזן פפאלץ-זולצבאך ומארי הנרייט דה לה טור ד'אוברן, בתם של פרנסואה אגון דה לה טור ד'אוברן ומריה אנה מארנברג.
בשנת 1728 מתה אמו, וקרל תאודור מונה למרקיז ברגן אופ זום, ובשנת 1733 מת אביו, וקרל תאודור מונה במקומו לרוזן פפאלץ-זולצבאך. ב-17 בינואר 1742 התחתן קרל תאודור עם אליזבת אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתם של יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך ואליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, שהייתה נכדתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, על מנת לחזק את הקשר בין הענפים השונים של בית ויטלסבאך. ב-31 בדצמבר 1742 מת קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וקרל תאודור הוכתר במקומו לנסיך הבוחר מפפאלץ.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור. ב-8 בינואר 1778 חתם קרל תאודור על הסכם עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על החלפת בוואריה בארצות השפלה האוסטריות, אולם, מריה אנה סופיה מסקסוניה אלמנתו של מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה ובן דודו קרל השני אוגוסט, דוכס פפאלץ-צווייבריקן התנגדו לכך, בסיוע פרוסיה ורוב המדינות הגרמניות הקטנות, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הבווארית. בשנת 1779 נחתם הסכם טשן, שבו קיבלה אוסטריה שטחים מסוימים בבוואריה, אך מלבד זאת לא נעשו שום שינויים טריטוריאליים.
בשנת 1794 מתה אשתו של קרל תאודור ללא ילדים, ובשנת 1795 התחתן עם מריה לאופולדינה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מסה, אולם, גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1794 כבשו הצרפתים את דוכסות יוליך, ובשנת 1795 השתלטו על חלקים מנסיכות הבוחר מפפאלץ. בשנת 1796 התקדמו הצרפתים לעבר בוואריה, ובעקבות כך פנה קרל תאודור לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבקשת עזרה.
ב-16 בפברואר 1799 מת קרל תאודור, ובמקומו עלה לשלטון בן דודו מקסימיליאן יוזף, דוכס פפאלץ-צווייבריקן.
האגודה לזכות הציבור לדעת

מייסדי האגודה ובעלי תפקידים

מייסדי האגודה היו פרופ' אלי פולק (שהוא גם יו"ר האגודה), משה אלפי, אדיר זיק, פרופ' זאב פלק, פרופ' צבי אופיר ורמי סדן. ישראל מידד שימש כמנכ"ל ראשון (1995-2000) ולאחר פרישתו הצטרף להנהלה כסגן יו"ר. בין המנכ"לים שכיהנו: נילי בו גיגי וולף, זיו מאור ואלעד מלכא. נשיא האגודה היה עו"ד ד"ר מאיר רוזן (לשעבר שגריר ישראל בצרפת ובארצות הברית).
בין חברי נשיאות האגודה הפרופ' ישראל אומן, פרופ' גבריאל מוקד, המשורר ארז ביטון, אלוף במיל. אורן שחור וגאולה כהן. בעבר כיהנו בנשיאות האגודה יובל שטייניץ (1999 - 2003), נשיאה הראשון של האגודה, זלמן שובל (2004 - 2008) ועוזי לנדאו (2008 - 2009).

מטרות האגודה

על פי הצהרת האגודה מטרותיה הן:
ביצור ומימוש הדמוקרטיה הישראלית על ידי מסירת מידע אמין לציבור על אמצעי התקשורת השונים ועל מידת עמידתם בכללי האתיקה, ההגינות והאובייקטיביות. קיום ביקורת ומעקב שיטתי על אמצעי התקשורת וחשיפתן של הטיות תקשורתיות פוליטיות ותרבותיות. העמקת מעורבות הציבור והמוסדות האחראים בשמירה על כללי האתיקה העיתונאית, והגנה על האזרח הפרטי בפני ניצול כוחה הגובר של התקשורת כנגדו.

הפרס לתקשורת כלכלית איכותית

בשנת 2007 ייסדה האגודה פרס לתקשורת כלכלית איכותית, מתוך הכרה המאפיינים הייחודיים של עיתונאות זו, הדורשת עמידה מול כוחות שוק, לחצים ואינטרסים כלכליים.
הפרס, על סך 5,000$, מוענק לעיתונאי, פובליציסט או כל אדם אשר תרם תרומה משמעותית לאמיצה לתקשורת כלכלית איכותית בישראל. הפרס מוענק אחת לשנה במסגרת הטקס השנתי של הענקת פרסי האגודה.
שופטי הפרס לתקשורת כלכלית איכותית: מר שמואל סלבין - יו"ר הוועדה, אלי בן חמו, הדר' דליה זליקוביץ, פרופ' אלי פולק, אלוף במיל. אורן שחור.
בין הזוכים בפרס: גיא רולניק - העורך הראשי והמייסד של The Marker, סגן מו"ל קבוצת "הארץ", דניאל דורון, מייסדו של המרכז הישראלי לקידום חברתי וכלכלי, מוטי בסוק, גד ליאור, נחמיה שטרסלר, גולן חזני, יעל איילון ואלי ציפורי.

פרס "לדעת" לעבודה אקדמית מצטיינת

"האגודה לזכות הציבור לדעת" העניקה מ-2006–2010 את "פרס יואב". משנת 2011 מעניקה האגודה את פרס "לדעת" לעבודה אקדמית מצטיינת בתחום ביקורת התקשורת.
יוסף יהודאי

ביוגרפיה

נולד בשם יוסף יודוביץ ברומניה הקומוניסטית. בשנת 1962, כשהיה כבן 17, עלה לישראל. כעבור שנה התגייס לצה"ל.
בשנים 1979–1981 פיקד יהודאי על יחידות משמר הגבול במרחב יהודה ושומרון. ב-1984 מונה לסגן מפקד מרחב ירושלים במחוז הדרומי של המשטרה, וב-1986 למפקד המרחב. בתפקיד זה הוביל את משטרת העיר בהתמודדות עם כמה מהאירועים האלימים שהתחוללו בה במהלך האינתיפאדה הראשונה.
יהודאי נחשב לשוטר מבריק והיה נערץ על פקודיו.
הוא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב במהלך כהונתו כמפקד מרחב ירושלים, בגיל 42. הותיר אישה - אילנה, קצינת משטרה אף היא, ושלוש בנות - אפרת, חן ויעל.
נקבר בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. לאחר מותו הועלה לדרגת ניצב.
על שמו של יהודאי נקראו בסיס משמר הגבול בשכונת שיח' ג'ראח בירושלים ותצפית נוף בהר הצופים.
ב.מ.וו סדרה 7

היסטוריה וגרסאות

סדרה 7 הוצגה לראשונה בשנת 1977 כמחליפה גדולה וחזקה יותר לסדרת ה'ניו-6' של ב.מ.וו, וכתגובה לדומיננטיות של חברת מרצדס בקטגוריית הסלון-פאר.
ארז'ן

בהרלדיקה, ארז'ן (מצרפתית: Argent, כסף) הוא טינקטורת כסף. היא שייכת לקבוצת הטינקטורות הבהירות, ה"מתכתיות", והיא מצוירת על פי רוב כצבע לבן. בגילוף ובחריטה נותרים האזורים הצבועים בארז'ן ריקים או מסומנים בסימון .ar.
שם הטינקטורה שאוב מן המילה הלטינית Argentum הלקוחה בתורה מן המילה היוונית 'Αργυρος שמשמעותה "כסף" או "מתכת לבנה" (למילה "ארז'ן" אותה המשמעות בבלאזון הצרפתי הישן).
במספר תיאורים היסטוריים של שלטי אצולה נוסף כעין עלה כסף לאותם התקנים אשר היו ארז'ן. במרוצת הזמן השחירו אותם חלקים מוכספים עד כי נעשה קשה להבדיל בינם ובין החלקים של סאבל.

הארז'ן והלבן

בספרו The Art of Heraldry: An Encyclopaedia of Armory, טוען ארתור צ'ארלס פוקס-דייביס (Fox-Davies) כי על אף היותה נדירה, התקיימה הטינקטורה לבן כטינקטורה נפרדת בהרלדיקה. כבסיס לטענה זו מציג פוקס-דייביס את התוויות הלבנות המבדילות בין שלטי האצולה של משפחת המלוכה הבריטית. למרות זאת, נטען כבר כי התוויות הלבנות הן "תוויות לבנות תקניות", וכי על כן הן אינן בבחינת טינקטורה הרלדית.
בהרלדיקה הפורטוגלית, הלבן אכן נראה כטינקטורה נפרדת מהכסף; דוגמה לכך נמצאת בסמל העיר סאנטיאגו דו קאסם פורטוגל, שם נבדלים צבעי לבושם של המורים הנופלים ופרוותם של סוסי האבירים מצבע הכסף של הטירה הרחוקה.
שלמה צבי שיק

העלייה לרגל

בשנת 1905 עלה לרגל לארץ ישראל עם משלחת רבנים, והיה שותף לגיוס הכספים ולהקמת בית הכנסת במוצא, הפעיל עד היום.

הביקורת כלפי פועלו של הרב

ביקורת רבה נשלחה כלפי הרב הן מהמחנה החרדי והן מהמחנה הניאולוגי. חלק מהביקורת עסקה בנושאים אישיים - בלימודי בניו בגימנסיה ובאוניברסיטאות, ואפילו כלפי לבושו שדמה ללבוש רבני מערב אירופה.

פטירתו ומקום קבורתו

הרב שי"ק נפטר בשנת 1916 ונקבר באחוזת הקבר של משפחת שי"ק בעיר.

רבני הדור איתם עמד בקשר

הרב מאיר פערלס - קארולי, המהר"ם שיק - חוסט, דוד שיק - טוקאי, מרדכי הלוי הורוביץ - פרנקפורט, שמחה בונם סופר - פרנקפורט, צבי הלר - סיגאט, יהודה סופר - קרלבורג, יהודה לייב מרמורשטיין - סניצ'ה, פנחס שטיין - טורוק סנט מיקלוש, משה שבתאי וייס (חתנו), טורוק סנט מיקלוש, משה נתן הלוי יונגרייס, יוסף צבי גרוס, שמואל זאב הרשקו ואחרים.
עלמן דבלתימה

עַלְמֹן דִּבְלָתָיְמָה או בֵּית דִּבְלָתָיִם הייתה עיר מקראית במואב, הנזכרת בתנ"ך, והיא אחת מתחנות בני ישראל בעת מסעם במדבר לאחר יציאתם מצרים.

אזכורים

העיר נזכרת לראשונה כאחת מתחנותיהם של בני ישראל בדרכם לארץ ישראל:
"וַיִּסְעוּ מִדִּיבֹן גָּד וַיַּחֲנוּ בְּעַלְמֹן דִּבְלָתָיְמָה."
בקינתו של ירמיהו על ערי מואב נזכרות בזו אחר זו:
"וְעַל דִּיבוֹן וְעַל נְבוֹ וְעַל בֵּית דִּבְלָתָיִם."
מכיוון שבספר במדבר נזכרות דיבון ועלמון דבלתימה יחד, סביר להניח שגם כאן בית דבלתים הנזכרת עם דיבון היא עלמון דבלתימה. במצבת מישע, מדבר מישע מלך מואב על הערים שבנה, ובין היתר מזכיר את "מהדבא. ובת. דבלתן ובת. בעלמען". לפיכך יש הסבורים שלמעשה מדובר בשתי ערים נפרדות: עלמון (בעלמען) ודבלתימה (דבלתן).

זיהוי

ככל הנראה, העיר נמצאה בין הערים דיבון ומידבא. יש המזהים את העיר עם שתי החורבות דלילאת אל-ע'רביה ודלילאת א-שרקיה, אם כי זיהוי זה אינו ודאי.
נונאטאק פיקרינג

גילוי הנונאטאק

הנונאטאק התגלה בעת טיסה של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, בעת שזו חקרה את מדף הקרח אמרי ב-2 בנובמבר 1957.

מקור השם

שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה, והוא נקרא על שמו של סמל ראשון אוויריה (Flight Sgt) ר. פיקרינג (R. Pickering), ששירת בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, בתחנת מוסון בשנת 1957.

לקריאה נוספת

• Yu, J., H. Liu, K. C. Jezek, R. C. Warner, and J. Wen (2010), Analysis of velocity field, mass balance, and basal melt of the Lambert Glacier–Amery Ice Shelf system by incorporating Radarsat SAR interferometry and ICESat laser altimetry measurements, J. Geophys. Res., 115, B11102, doi:10.1029/2010JB007456
יורם פוגל

ביוגרפיה

פוגל נולד בתל אביב לבתיה קוהן, בת למייסדי זכרון יעקב, ולאברהם פוגל, חלוץ ומוזיקאי.
לאחר שירותו הצבאי למד אדריכלות ובינוי ערים בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון בחיפה.
במסגרת לימודיו עבד במשרד ציבורי הולנדי לתכנון אזור הפולדרים. כמו כן עבד במשרד האדריכלים "ואן דן ברוק ובאקמה" ("VAN DEN BROEK & BAKEMA") שברוטרדם. ב-1972 זכה ב"פרס הפקולטה לתכנון על שם יונתן יחיל". הוא סיים את לימודיו בטכניון במאי 1972.

קריירה

בתום לימודיו עבר לירושלים, שם עבד במשך חמש שנים במשרדו של האדריכל פרופסור דוד רזניק. היה שותף לתכנון תוכנית המתאר והבינוי של קריית הממשלה בירושלים (1974-1971), אך התוכנית לא יצאה לפועל.
ב-1976 פתח משרד אדריכלות עצמאי, בו עסק בתכנון ועיצוב אורבני, תכנון שכונות מגורים ותכנון מבני ציבור. ב-1990 הצטרפה אליו, כשותפה לתכנון, האדריכלית רות חן. בין השנים 1974–1980 היה מרצה ב"מחלקה לעיצוב סביבתי" (הנקראת כיום "המחלקה לארכיטקטורה") בבצלאל.
בעקבות תחקיר על "חללים מוגנים" שנערך עבור משטרת ישראל, לימד את הנושא בפקולטה לאדריכלות בטכניון 1992.
ב-1978–1979 השתתף בתחרות רעיונית לתכנון רובע עירוני משולב במגדל העמק בשיתוף האדריכל דוד שגיא. הפרויקט זכה במקום הראשון, יחד עם האדריכל פרופסור ליאופולד גרסטל.
פוגל פעל בוועדת התחרויות של אגודת האדריכלים וכנציג האגודה בוועדה המקומית לתכנון של עיריית ירושלים. בשנים 1991–1995 היה פעיל, יחד עם האדריכלים יונתן שילוני ודוד גוגנהיים, ב"קבוצת ירושלים לפיתוח חשיבה רעיונית לעיצוב העיר".

חיים אישיים

פוגל נשוי לנתי גיל פוגל, בוגרת המחלקה לקרמיקה בבצלאל. לזוג 4 ילדים: ענבל (צורפת, בוגרת שנקר), מעין (מעצב תעשייתי, בוגר שנקר), אלינור
(סטודנטית לתואר שני), ושון (עורך סרטים). מ-2008 מתגורר בתל אביב, אליה עבר עם משפחתו מירושלים.
גשפר דה גמה

חייו

לא ידוע רבות על ראשית חייו וגספר עצמו סיפק ככל הנראה גרסאות סותרות או מעובדות על פרטי חייו, המותאמות לקהל היעד. הכרוניקאי דמיאו דה גוייש (Damião de Góis) טוען כי גשפר נולד בעיר פוזנן שבפולין, וכשפגש את כוחותיו של וסקו דה גמה לא דיבר ספרדית אלא ונטית. מקור אחר, הכרוניקאי ז'ואו דה בארוש,  טוען כי בעוד שמשפחתו הייתה מפולין, היא נאלצה להימלט משם לפני היוולדו, עברה בארץ ישראל והוא נולד באלכסנדריה (מצרים). אליהו ליפינר, מומחה לתולדות יהדות פורטוגל טוען כי גרסה זו האחרונה היא ההגיונית ביותר (ולפיה גשפר דה גמה לא נולד לפני 1458). היסטוריון אחר של תולדות גלות ספרד ופורטוגל, ארנולד ויצניצר, סבור כי גשפר דה גמה נולד בגרנדה או בבוסניה. מכל מקום, בעת פגישתו עם הפורטוגזים, היה גשפר תושב הודו. ליפינר טוען גם כי גשפר הגיע לקוצ'ין שבהודו, שם הקים שם משפחה על ידי נישואיו לאחת מנשי הקהילה היהודית המקומית. זאת הייתה מעורבת מאוחר יותר ברכש ספרי תורה מן הפורטוגזים.
גם נסיבות פגישתו עם הפורטוגזים נתונות במחלוקת. הכרוניקאי גשפר קוריה טוען כי בזמן הפגישה עם הפורטוגזים, היה גשפר ראש הצי של יוסוף אדיל שאה, מייסד שושלת אדיל שאהי, שליטי מחוז ביז'פור (Bijapur) בהודו. קודם לכן נשבה כנראה כעבד והפך מאוחר יותר - לאחר שהסכים להתאסלם - לאחד מעוזריו של שליט גואה. כשהגיע וסקו דה גמה לאי אנג'דיווה (Anjadip בהודו כיום, בפורטוגזית: Ilha de Anjediva) בשנת 1498, נוצר קשר בינו לבין גשפר. הוא מתואר כאירופאי גבוה, בעל זקן לבן וכבן חמישים. כרוניקאים פורטוגזיים טוענים כי גשפר ביקש לעלות על הסיפון ולהצטרף למשלחתו של וסקו דה גמה; עם זאת, כנראה שפותה לעלות על הסיפון בעורמה, והבטיחו לו כי הם ערבים לביטחונו. וסקו דה גמה, בה בעת חשד בזר האירופאי, שהתלהבותו מן הפורטוגזים נובעת מהיותו מרגל. גשפר עוּנָה, וטען בחקירתו כי הוא מצאצאי האנוסים מגרנדה, אשר המירו דתם לנצרות. מספרד נסע לטורקיה ולמכה ומשם הגיע גם להודו.
וסקו דה גמה החליט לצרף את השבוי למסע המשלחת חזרה לפורטוגל, בתור יועץ ובשל היכרותו עם המזרח. במהלך חקירתו והמסע לפורטוגל, תרם גשפר מן הידע שלנו בנושא הדתות השונות בהודו, הסחר בתבלינים, שיטות הניווט של המוסלמים, שנה לאחר מכן, במהלך המסע, התנצר גשפר רשמית ואימץ את השם הנוצרי (שם המשפחה על שם פטרונו; השם הפרטי על שם אחד משלושת האמגושים, שהגיעו מן המזרח לברך את ישו התינוק).
בשמו הקתולי נתפרסם בעולם. עתה היה גשפר למורה הדרך של וסקו דה גמה בים הערבי. שם הצליח לנווט בהצלחה את הספינות במים בוגדניים. לאחר מכן הובא לפורטוגל, והמלך מנואל הראשון העניק לו קצבה, והעסיקו כמתורגמן במשלחות ימיות. בשנת 1500 הוא ליווה את פדרו קברל במסעו למזרח. בהודו נשא ונתן עם מלך מלינדי, וביכולתו להשתלב באוכלוסייה המקומית כמוסלמי פעל לסיכול ניסיון מרד נגד הפורטוגזים בקוז'יקוד (קליקוט). חשוב מכך, כשספן זה ניסה לחזור על מסעו של וסקו דה גמה, אולם הרוחות סחפו אותם הרחק באוקיינוס האטלנטי, והם הגיעו לברזיל במקרה. יחד עם ניקולאו קואליו (Nicolau Coelho) צעד גשפר על חופי הארץ החדשה שאך נתגלתה. בשובו חזרה, פגש גשפר ליד כף ורדה את אמריגו וספוצ'י, שביקש אף הוא את עצתו. וספוצ'י מזכיר את גשפר דה גמה כאחד היועצים החשובים למסעו. גשפר חזר להודו עם ואסקו דה גמה בשנת 1502, ולאחר מכן עם פרנסיסקו דה אלמידה (Francisco de Almeida) בשנת 1505. בשנת 1510 השתתף במשלחת הפורטוגלית שיצאה נגד קוז'יקוד, וייתכן שבמסע זה מצא את מותו. מקורות אחרים טוענים שמת בפורטוגל.
SS-GB

עלילה

הגיבור הראשי דאגלס ארצ'ר הוא קצין בילוש מצליח בסקוטלנד יארד, שנמנע מעיסוק בפשע פוליטי. לדעתו פעילות המחתרת הבריטית היא חסרת טעם. בכל זאת הוא אינו אוהב את הכיבוש הגרמני, ומקווה שיסתיים בקרוב. ארצ'ר עובד תחת פיקודו של פריץ קלרמן, קצין אס אס גרמני ולאחר מכן גם תחת פיקודו של ד"ר אוסקר הות', קצין אס אס בכיר המגיע במיוחד ללונדון. המשטר הנאצי מעריך אותו מאד, בין היתר בגלל שליטתו הטובה בגרמנית.
חקירה שגרתית של רצח בלונדון מתבררת כרצח פוליטי על ידי המחתרת, כאשר בידי הנרצח היה מסמך מדעי חשוב, שנדרש לקראת הכנת פצצת אטום.
ארצ'ר רצה להתגייס למלחמה, אך לא גויס עקב מקצועו. אשתו נהרגה במלחמה מהפצצת מטוסי קרב גרמניים. בעלת הבית שלו מסייעת לו בגידול בנו היחיד, בעוד בעלה שגויס למלחמה - נמצא עדיין בשבי הגרמני. מזכירתו של ארצ'ר וחברתו סילביה מנינג חברה במחתרת, ונאלצת להסתתר מהגסטפו.
על רקע משטר דיכוי טוטליטרי שנכפה על תושבי בריטניה, ארצ'ר מתמודד מצד אחד מול המנהלים הנאצים שלו, ומצד שני מול בריטים שזועמים עליו שהוא משתף פעולה ואף מנסים לחסל אותו. ואז הוא נקרא לבצע משימה חשובה מאד לטובת מולדתו.

הפקה

הסדרה הופקה על ידי ה-BBC החל מאוקטובר 2015, והוקרנה לראשונה בערוץ BBC One בחמישה פרקים החל מ-19 בפברואר ועד 19 במרץ 2017.
מתתיה גרג'י

רבי מתתיה גרג'י (1842, הראת - 29 בנובמבר 1917, ירושלים) היה פוסק, פרשן מקרא ומשנה, כרוניקאי, וממנהיגי קהילת יהודי הראת בסוף המאה ה-19. הוא עלה לארץ ישראל בהליכה מאפגניסטן בשנת 1906 ביחד עם משפחתו והתיישב בירושלים.

קורות חייו

מתתיה נולד ללאה ומרדכי גרג'י בשנת 1842 בעיר הראת שבאפגניסטן, בן למשפחה של רבנים מאנוסי משהד שהיגרו לעיר בשנת 1840 כדי שיוכלו לשוב ליהדותם. בנעוריו הוא זכה לחינוך מסורתי מקיף, ובהמשך שימש כדרשן, מורה וכאחד ממנהיגי קהילת יהודי הראת. כמנהיג קהילתי הוא נהג לעיתים לייצג את יהודי הראת בפני השלטונות האפגנים. כמו רבנים חשובים אחרים בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית הוא זכה לתואר מולא. 
בשנת 1896 ר' גרג'י ובנו אשר גרג'י ערכו עלייה לרגל לירושלים מאפגניסטן, במסע שלקח עשרה שבועות. לאחר ביקורו בירושלים, בה שהה כשלושה חודשים, הוא חזר לקהילתו בהראת. בשנת 1906 יצא שוב מאפגניסטן, עלה לארץ ישראל באופן סופי והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים. בשנת 1908 מונה לרב הראשי של הקהילות הבוכרית והאפגנית בעיר. יהודים בוכרים אמידים מימנו את הוצאתם לאור והדפסתם של ספריו.
ספריו כוללים את ספר "תהילות דוד" שכולל אוסף של דרשות על ספר תהילים, "ספר בית המקדש" שכולל פרשנות על המשנה, וספר "עונג לשבת" שכולל פרשנות ארוכה על התורה וספרי הנביאים. ספר "עונג לשבת" בן שלושה החלקים היה רחב-ההיקף בחיבוריו, ובאה בו לביטוי ידיעתו המעמיקה של הספרות היהודית לדורותיה. הספר יצא לאור בשלוש מהדורות, האחרונה שבהם יצאה לאור בשנת 2010. בראייה היסטוריוגרפית חיבורו החשוב ביותר הוא "קורות זמנים",  כרוניקה יחידה במינה שמתארת את תולדותיה של קהילת יהודי הראת במאה ה-19 לאורך המאורעות הרבים שעברו עליה כחלק מהתהפוכות השונות של ההיסטוריה האפגנית. הכרוניקה נכתבה מנקודת מבטה של קהילה קטנה המנסה לשרוד ולעבור את המאורעות הגדולים, עלילות דם רבות ומקרי דיכוי. הכרוניקה קיימת בשתי גרסאות, אחת נכתבה בתקופת המאורעות עצמן, והשנייה חוברה בשנת 1913 בעוד שר' גרג'י בירושלים. הגרסה השנייה כוללת גם תיאורים של שנותיו של המחבר בארץ ישראל. 
ר' מתתיה גרג'י נפטר בירושלים בשנת 1917. כמה מבניו, ביניהם הרב יוסף גרג'י והרב אשר גרג'י, היו לרבנים בהראת ובירושלים.
לילי פרי

לילי פרי (נולדה ב-28 בינואר 1953) היא סופרת, עורכת ומבקרת ישראלית; מייסדת ועורכת "טוטם ספרים".

ביוגרפיה

לילי פרי היא בת בכורה להורים ילידי רומניה, אביה היה טייח ופועל תע"ש ואמה עקרת בית. פרי נולדה בחדרה וגדלה מגיל תשע בנתניה. בצה"ל שירתה כמדריכת נוער בשדה בוקר. סיימה לימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה כללית ויהודית באוניברסיטת תל אביב.
פרי החלה את קריירת הכתיבה ב-1973 כעיתונאית ועורכת ב"העולם הזה", "על המשמר" וב"ידיעות אחרונות", שהיה היומון הנקרא ביותר בישראל באותה עת. ב"ידיעות אחרונות" הייתה בעלת המדור "פיגורה", בו כתבה על זוגות ידועים מההיסטוריה, בעיקר על נשים. הייתה עורכת ובעלת המדור "פרסונה" ב"על המשמר".
בשנים 1978–1996 עבדה כעורכת תוכניות לימודים במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה. הייתה עורכת בדסק החדשות של "ידיעות אחרונות", וכן בהוצאת ידיעות אחרונות. הנחתה סדנאות כתיבה.
החל משנת 1978 ועד היום (2019) משמשת כעורכת ספרים: עיון, פרוזה ושירה; ערכה עד היום מאות ספרים.
בשנת 2012 הקימה פרי ביחד עם פרופסור דן מירון ויפתח אלוני את הוצאת "אפיק - ספרות ישראלית". בשנת 2013 פרשה מאפיק וייסדה את "טוטם הוצאת ספרים", בה ראו אור עד היום כעשרים ושבעה ספרים.
בשנת 2002 זכתה פרי בפרס אולשוונג לספרות, ובשנת 2006 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול.
עד היום התפרסמו שבעה ספרים פרי עטה, שישה מהם רומנים ואחד, "שיגיונות קטנים", בשיתוף יורם ברק, הוא ספר עיון.
ספרה השני, "גולם במעגל", ראה אור בחמש מהדורות בהוצאת כתר ויצא לאור בשנית בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2003. "גולם במעגל" עובד לסרט נושא פרסים בשם זה בשנת 1993, הומחז ועלה כהצגת יחיד בבמות שונות.
לילי פרי נשואה בשנית, מתגוררת בתל אביב ולה שני בנים.

אודות כתיבתה

אלישע פורת ויגאל שוורץ, לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים:
"כל ספריה מתמקדים בדמויות המתכנסות לגומחה נבדלת ומבודדת ומשם, כשגבן אל הקיר, הן מנהלות מונו-דיאלוג שנון וחריף עם הקהל. במונו-דיאלוג זה שזורים קריאה לעזרה, בוז עמוק להולכים בתלם וביקורת חברתית נוקבת. לשונה ישראלית וחילונית מאוד, ומנומרת בדימויים ובמטפורות משדות סמנטיים שונים, המתפקדים תדיר באורח אירוני."
קתדרלת יעקב הקדוש

היסטוריה

יעקב הקדוש (סנט ג'יימס) שעל שמו נקראה הכנסייה, הוא יעקב בן-זבדי המכונה "יעקב הגדול", אחד משנים עשר השליחים של ישו ואחיו של השליח יוחנן. הוא הוצא להורג על ידי אגריפס הראשון בשנת 44. על פי המסורת טמון ראשו הערוף בכנסייה זו בקפלה שבקיר הצפוני (משמאל לכניסה), ושאר גופו בסנטיאגו דה קומפוסטלה שבספרד. קפלה זו היא המקום הקדוש בכנסייה.
יעקב אחר, הקטן, אחיו של ישו והבישוף הראשון של ירושלים, טמון בכנסייה זו מתחת למזבח הראשי (אפסיס), שם נקבר לאחר שנסקל וגופתו נזרקה מהר הבית לנחל קדרון בידי יהודים בשלהי תקופת בית שני.
מימין לאפסיס המרכזי, המוקדש כאמור ליעקב הקטן אחי ישו, נמצאת קפלה קטנה המוקדשת ליוחנן המטביל, ומשמאל קפלה לכבוד מריה הקדושה, הבתולה, המדונה.
בחצר הכניסה אל הכנסייה נקברו בעבר פטריארכים ונזירים ארמנים. בחלקי הקיר העליונים מגולפים צלבים ועיטורים, המכונים "חָטְשְקָרים", האופייניים לקירות קברים וכנסיות לרוב. כאן הם מלווים בכתובות בארמנית, ומהווים עבודות אמנות חשובות ונדירות.
הכנסייה בנויה בצורת צלב, וכבר בכניסה מחוץ לכנסייה, מהחצר, ניתן לראות משני צדי הכניסה שני לוחות עץ (מימין) וברזל (משמאל) התלויים על חבלים. אלה הם ה"נאקוס" (בערבית), או מצילתיים. עד אמצע המאה התשע עשרה וסוף ימי שלטונו של מוחמד עלי המצרי, אסרו השלטונות המוסלמים על הנוצרים להשתמש בפעמוני כנסייה (גם על היהודים נאסר השימוש בשופר בתקופות מסוימות). נקישה בפטישי עץ על הנאקוס, קורה מעץ קשה תלויה על חבלים, שימשה תחליף לפעמוני הכנסייה, וגם כיום מדי פעם נקראים הכמרים לתפילה בעזרת הנאקוס. צליל הנאקוס חזק ונעים (כמו קסילופון עם צליל אחד). כיום ניתן למצוא נאקוס בכנסייה זו ברובע הארמני, בכנסיית הקבר ובמנזר סנטה קתרינה.
הכנסייה פתוחה לקהל מדי יום מהשעה 15:00, לכחצי שעה, ובימי שבת גם בין השעות 8:00 ו-10:00.