google/wiki40b huggingface dataset:
ראיין אוניל

ביוגרפיה

אוניל נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית למשפחה נוצרית. סבתו מצד אמו הייתה יהודייה ממוצא אשכנזי. אחיו קווין הוא גם שחקן ותסריטאי.
אוניל בנעוריו התאמן והשתתף בקרבות איגרוף.

קריירה

אוניל הופיע לראשונה בסדרת הטלוויזיה "פייטון פלייס" בתפקיד הנער המתבגר רודני הארינגטון ובקולנוע בקומדיית הפשע "צעירים וסוערים".
אוניל עשה את הופעת הפריצה שלו בשנת 1970 כששיחק את הסטודנט העשיר אוליבר בארט בדרמת הנעורים "סיפור אהבה". על הופעתו זכה בפרס האקדמיה האיטלקית לשחקן הטוב ביותר והועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
באותן שנים שיתף אוניל פעולה עם הבמאי פיטר בוגדנוביץ' בקומדיה המוזיקלית "מה נשמע, דוק?", בה שיחק את הדמות הראשית לצידה של ברברה סטרייסנד ובדרמה הקומית "ירח של נייר" לצידה של בתו טייטום אוניל בת ה-10 שהייתה לזוכת האוסקר הצעירה ביותר בהיסטוריה על הופעתה בסרט.
אוניל שגילם בסרט את הסוחר מוזס פריי שלוקח תחת חסותו את היתומה אדי לוגינס הועמד בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב.
שיחק פעם נוספת לצד בתו ותחת בוגדנוביץ' בקומדיה "ניקלאודיאון".
הופיע בדמויות הספרותיות של ריימונד בארי ובארי לינדון בדרמה התקופתית "בארי לינדון", מהמוערכים ביותר מבין סרטיו של סטנלי קובריק .
השתתף לצד כוכבי קולנוע נוספים כדוגמת מייקל קיין ורוברט רדפורד בדרמת המלחמה של ריצ'רד אטנבורו "גשר אחד רחוק מדי", שם גילם את בריגדיר גנרל צבא ארצות הברית ג'יימס גאווין.
התפרסם בנוסף בתור הנהג בדרמת המרדפים "הנהג", בדרמה הקומית "גירושין נוסח הוליווד" ובקומדיות "רוב הסיכויים" ו"המבוקשים של מליבו" בתור הסנטור ביל גלוקמן אביו של בראד שחולם להיות ראפר.
שיחק בטלוויזיה את ג'רי אביה של עורכת הדין קייט פוקס (אלישה סילברסטון) בסדרה "מיס מאטץ'" ואת מקס אביה של ד"ר טמפרנס ברנן (אמילי דשנל) גיבורת סדרת הדרמה "עצמות".

משפחה

אוניל נישא והתגרש פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית ג'ואנה מור שהייתה מכורה לסמים. מהזוגיות הבעייתית נולדו השחקנית זוכת פרס האוסקר טייטום אוניל שחוותה גם היא בעיות סמים והשחקן גריפין אוניל שהיה אחראי למותו של ג'יאנקרלו קופולה בנו של פרנסיס פורד קופולה, בתאונת שיט שבגינה ריצה עבודות שירות. אשתו השנייה הייתה זוכת פרס אמי לי טיילור יאנג, לשניים נולד ילד אחד השחקן פטריק אוניל.
ב-2001 אובחן אוניל כחולה לוקמיה מיאלואידית כרונית, ולאחר מאבק ממושך הצליח להבריא.
אוניל ניהל מערכת יחסים רבת שנים עם עליות ומורדות עם השחקנית פארה פוסט עד לפטירתה בשנת 2009 ממחלת הסרטן. הם מעולם לא נישאו בטקס רשמי וחבקו ילד אחד בשם רדמונד.

הסתבכויות עם החוק

בשנת 2007 נעצר אוניל בעוון קטטה שניהל עם בנו גריפין, אולם הוא לא הורשע באף סעיף.
ב-2008 נעצר בביתו שבמליבו ביחד עם בנו רדמונד שהיה מכור לסמים וריצה שלוש שנות מבחן, השוטרים שהגיעו לבית דיווחו שמצאו סמים מסוג מתאמפטמין.
אוניל אולץ לעבור תוכנית גמילה ובנו נשלח לכלא לאחר שלא עמד בדרישות בית המשפט.
ברנד שניידר (נהג מרוצים)

קריירת מרוצים

ברנד נקרא על שמו של ברנד רוזמאייר, נהג המרוצים הגרמני שזכה באליפות אירופה לנהגי מרוצים בשנת 1936. את דרכו בעולם המרוצים עשה במרוצי קארטינג בהם השתתף מילדות. בשנת 1980 זכה באליפות גרמניה. שנתיים לאחר מכן היה שותף לזכייה של נבחרת גרמניה באליפות אירופה. בשנת 1983 זכה באליפות אפריקה.
ברנד לקח חלק במספר אליפויות פורמולה פורד בגרמניה וברחבי אירופה. בשנת 1986 הצטרף לאליפות הפורמולה 3 הגרמנית. שנה לאחר מכן זכה בתואר האליפות. הצלחתו משכה את תשומת הלב של אריך זקובסקי, שהחתים אותו כנהג בקבוצת זקספיד (Zakspeed), שהתחרתה באליפות הפורמולה 1. הקבוצה לא רשמה הצלחה מיוחדת על מסלול המרוצים. במהלך העונות 1988 ו-1989 הצליח לעבור את שלבי הדירוג רק בתשעה מרוצים מתוך 32. הוא הצליח לסיים רק שני מרוצים ולא צבר נקודות. בעונת 1990 עבר להתחרות עבור קבוצת Arrows, אך עזב את הקבוצה לאחר מרוץ אחד בלבד ועבר להתחרות באליפות העולם למכוניות ספורט, כשהוא נוהג בפורשה.

אליפות גרמניה למכוניות תיור

במהלך השנים השתתף במספר מרוצים במסגרת אליפות גרמניה למכוניות תיור. בשנת 1992 עבר להתחרות באליפות באופן מלא כנהג בקבוצת מרצדס. את עונת הבכורה סיים במקום השלישי. בשנת 1995 זכה באליפות הגרמנית ובאליפות הבינלאומית, שהתקיימה במקביל.
בין השנים 1997 עד ל-1999 לא התקיימה האליפות הגרמנית. בשנים אלה התחרה באליפות ה-GT שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). בעונתו הראשונה ניצח שישה מרוצים וזכה באליפות. שנה לאחר מכן ניצח חמישה מרוצים יחד עם חברו לקבוצה מארק ובר, אך השניים סיימו במקום השני. בשנים 1998 ו-1999 התחרה עבור מרצדס במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך לא סיים את המרוץ.
האליפות חזרה לפעילות בשנת 2000. שניידר זכה בתואר האליפות בשלוש מארבע השנים שלאחר מכן (2000, 2001, 2003). בשנת 2002 סיים במקום השני. בשנת 2006 זכה באליפות נוספת. באוקטובר 2008 הודיע על פרישה בסיום אותה עונה.

לאחר הפרישה

לאחר הפרישה השתתף במספר מרוצי סיבולת. בשנת 2013 השתתף וניצח את מרוץ 24 השעות של דובאי, מרוץ 12 השעות של באת'ורסט, מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ומרוץ 24 השעות של ספא.
בשנים 2015 ו-2016 התחרה בסבב מרוצי בלאנקפיין GT ספרינט קאפ (Blancpain GT Series Sprint Cup).
קדש (יששכר)

קֶדֶשׁ שבנחלת שבט יששכר מזוהה עם תל אבו קודֵיס, כשלושה ק"מ מדרום-מזרח לצומת מגידו. 
קדש (יששכר) מופיעה בספר יהושע כאחת מ-31 הערים אותן כבש יהושע (יהושע, י"ב, כ"ב). ברשימה זו היא מופיעה אחרי תענך ומגידו. לאחר מכן הייתה חלק מנחלת יששכר: "וממטה יששכר את קדש ואת מגרשיה, את דברת ואת מגרשיה" (דברי הימים א', ו', נ"ז)
למרות קרבתה למגידו, אין קשר בינה לבין קדש נפתלי, עירו של ברק בן אבינועם, המזוהה בח'ירבת קדיש שממזרח לפוריה. ואולם ייתכן כי היא העיר קדש, הסמוכה למקום מושבה של יעל אשת חבר הקיני: "וחבר הקיני נפרד מקין מבני חובב חותן משה, ויט אוהלו עד אילון בצעננים אשר את קדש" (שופטים, ד', י"א).
כמו כן, אין לבלבל בין קדש שבנחלת שבט יששכר לבין קדש שבגליל העליון, המכונה "קדש בגליל בהר נפתלי" (יהושע, כ', ז'), קדש זו מזוהה בגן הלאומי "תל קדש", כשני ק"מ ממערב לצומת ישע.
הארכאולוג אפרים שטרן ערך במקום חפירה בשנת 1968 מטעם אוניברסיטת תל אביב, ובה נתגלו שכבות יישוב אחדות, ביניהן ארבע שכבות שונות מתקופת הברזל, ששתיים מתוכן חרבו כתוצאה ממלחמות. באחת משכבות אלו נתגלה מזבח קטורת ולו ארבע קרנות, עשוי אבן גיר.
אורגניזם אווירני

אורגניזם אווירני (ידוע גם בתור: אורגניזם אארובי, ארובי, או אירובי; מאנגלית: Aerobic organism) הוא מונח המתייחס לאורגניזם החי בנוכחות חמצן. יצורים אווירניים נמצאים בכל ממלכות החיים; היצורים בממלכות הפרוטיסטה, הצמחים ובעלי החיים הם כולם אווירניים.
יצורים המוכרחים לחיות בנוכחות חמצן חופשי נקראים אווירניים אובליגטוריים, לעומת זאת יצורים המסוגלים או מוכרחים לחיות בהיעדר חמצן חופשי נקראים אורגניזמים  אל-אווירניים (Anaerobic organisms), כשרובם המכריע הוא חיידקים אמיתיים או ארכאונים.
בקבוק צוואר-קוד

בקבוק צוואר-קוד הוא סוג של בקבוק המשמש לאחסון משקאות מוגזים.

היסטוריה

בשנת 1872, יצרנית המשקאות הקלים הבריטית היראם קוד מקמברוול, לונדון, תכננה ורשמה פטנט על בקבוק שעוצב במיוחד עבור משקאות מוגזים.

הבקבוק

בקבוק הקוד תוכנן כך שהוא כולל גולה ודיסקית או אטם גומי בצווארו. את הבקבוקים ממלאים כשהם הפוכים, והלחץ של הגז דוחף את הגולה כנגד הדיסקית ואוטם את הבקבוק. הבקבוק עוצב בצורתו המיוחדת כדי לספק תא שעליו הגולה נדחפת כשהבקבוק נפתח. דבר זה מונע מהגולה לחסום את צוואר הבקבוק בעת מזיגת המשקה.

פופולריות

זמן קצר לאחר השקתו, הבקבוק הפך למאוד פופולרי בתעשיית המשקאות הקלים ותעשיית הבירה, בעיקר באירופה, אסיה ואוסטרליה, למרות שחלק משותי המשקאות האלכוהוליים לא אהבו את הבקבוק.
הבקבוקים יוצרו באופן קבוע במשך עשרות שנים, אך השימוש בהם ירד בהדרגה. מכיוון שהילדים ניפצו את הבקבוקים כדי להשיג את הגולות, בקבוקים במצב טוב הפכו לפריט אספנות, במיוחד בבריטניה. בקבוק צוואר-קוד בצבע קובלט יכול להמכר היום במאות לירות שטרלינג במכירה פומבית.
העיצוב של בקבוק הקוד נמצא בשימוש היום אצל החברה היפנית רמונה ובמשקה ההודי בנטה.
דגל קווינסלנד

דגלים קודמים

הדגל הראשון של קווינסלנד אומץ בשנת 1870 דגל זה היה נס כחול בריטי שעליו פרופיל המלכה ויקטוריה על עיגול כחול וסביבה המילה "Queensland" באותיות מוזהבות על קלף לבן.
בשנת 1876 אימצה המדינה דגל אחר - מאחר שהיה קושי עם ציור הדגל הקודם. במקום פרופיל המלכה הוחלט להציב על עיגול כחול את הכתר הקיסרי של המלכה. הכתר הוחלף עם עלייתו של אדוארד השביעי לשלטון, בכתר בית טיודור, וגווני צלב מלטה שבראש הכתר שונו מכחול לתכלת.
הכתר הנוכחי שמצוי בסמל משנת 1953 מתבסס על כתר אדוארד הקדוש. הכתר הקיסרי הוחלף בכתר המלכותי לבקשת המלכה אליזבת השנייה.
תמס בועתי של העור

אבחון

לשם קביעת האבחנה יש לבצע בדיקה במיקרוסקופ אלקטרוני וכן צביעה אימונוהיסטוכימית על מנת לבחון מה סוג הפגיעה. יש להגן על הילדים החולים במחלה זו מפני טראומות מכניות חוזרות. גם אמבטיות חמות עלולות לגרום להופעה של נגעים חדשים.

טיפול

משלפוחיות גדולות נוהגים לשאוב את הנוזל עם מחט ומזרק, אולם אין לקלף את העור שעליהן. האבחנה המוקדמת של מחלה זו חשובה, בין השאר כדי לתת ייעוץ גנטי. שיטה ניסיונית כיום בפיתוח היא טיפול גנטי – לוקחים תאי עור של החולה ומגדלים למשטחי עור, מדביקים אותם ברטרו-וירוסים עם הגנים החסרים ובצורה כזו יוצרים משטח עור שמקורו בחולה אך הוא תקין גנטית – למעשה, לקלף את עור החולה הנגוע ולהשתיל עור מתוקן. הטיפול פועל בבעלי חיים ועוד לא נוסה על בני אדם.

בישראל

ביישוב דיר אל אסד יש ריכוז חריג של המחלה.
אינטרסקופ רקורדס

ההתחלה

אינטרסקופ נוצרה בשנת 1990 על ידי ג'ימי איובין וטד פילד, עם עזרה כספית של אטלנטיק רקורדס (שהייתה בבעלות של 53% על מניית החברה).
בעת פתיחת החברה, היא הופצה על ידי חברת הבת של אטלנטיק, "תקליטי מזרח מערב".
ההוצאה לאור הראשונה של החברה הייתה של הראפר הלטיני "גררדו", אשר הגיע למקום החמישי עם סינגל הזהב "Rico Suave" באביב 1991.
שנה מאוחר יותר, החברה הוציאה את אלבום הבכורה של הלהקה "מרקי מרק והחבורה הססגונית" שהיה לאלבום פלטינה ב-1992.
באותו הזמן, החתימה החברה את הראפרים טופאק שאקור, הלהקות פריימוס, נו דאוט ו-ניין אינץ' ניילז.

Death Row Records

אף על פי שהיה נראה שאינטרסקופ מצליחים עם ההוצאות הראשוניות שלהם, החברה נתקלה בביקורות על כך ששירי ההיפ הופ שהם מוציאים נשמעים דומים אחד לשני, אך זה השתנה, כשב-1992, איובין עזר כלכלית לשוג נייט ולד"ר דרה בהקמת Death Row Records ודאג שאינטרסקופ תפיץ את המוזיקה שלהם.
המיזם המשותף התחיל להיות רווחי, כאשר Death Row ואינטרסקופ הוציאו את The Chronic, אלבום הבכורה של ד"ר דרה, בדצמבר. האלבום הפך ללהיט השנה החדשה, וקיבל מעמד פלטינה משולש.
לאחר מכן, ב-1993 הוציאו את האלבום Doggystyle של סנופ דוג, אשר הפך ללהיט, ומכר 800,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
בעקבות האלבומים של סנופ דוג וד"ר דרה, Death Row ואינטרסקופ, הפכו לחברות תקליטים פופולריות מאוד בתעשיית המוזיקה. עם זאת, החלו ביקורות על מצב הגנגסטא ראפ בתקופה, ולפיכך, טיים וורנר (חברת האם של אינטרסקופ), סירבה להפיץ את האלבום הבא Dogg Food של דה דוג פאונד, שהיה אמור לצאת לשווקים ביוני 1995. אינטרסקופ ו-Death Row עשו עסקה עם פריוריטי רקורדס, על מנת שיוציאו את האלבום בתאריך המתוכנן.
בעקבות זה, טיים וורנר כעסו, ומכרו את אינטרסקופ ל-MCA Inc.‎ (שמאוחר יותר שינתה את שמה ליוניברסל מיוזיק גרופ).
Death Row החלה לקרוס ב-1996, לאחר מותו של שאקור, אסירת נייט ויציאתו של ד"ר דרה מהחברה. באוגוסט 1997, אינטרסקופ, בלחץ של יוניברסל מיוזיק, מכרה את כל השותפות עם Death Row, אך המשיכה להוציא אלבומים של שאקור בעזרת אמו.

כיום

אף על פי שאינטרסקופ הייתה חברה שעבדה בעיקר עם הסוגה היפ הופ, באמצע שנות ה-2000, היא החלה להתרחב, ולאחר זמן מה, הצליחה החברה בכל הסוגות, עם אמנים כגון מרלין מנסון, לימפ ביזקיט ו-נו דאוט.
לאחר הרכישה של יוניברסל מיוזיק גרופ את PolyGram ב-1998, מוזגו גפן רקורדס ואיי אנד אם רקורדס עם אינטרסקופ, ובכך הפכו אותה לחברה חזקה ומרכזית ביוניברסל.
ב-2004, אוחדה דרימוורקס רקורדס גם היא לאינטרסקופ, והביאה איתה אמנים כגון בלינק 182, פאפא רוץ', רייז אגיינסט, נלי פורטדו, לייפהאוס ורופוס ויינרייט.
ב-2005, הקימה אינטרסקופ חברת בת בשם "צ'ריטרי רקורדס", בשביל אמנים חדשים, בין הידועים ביניהם: טוקיו הוטל, ליידי גאגא וסלינה גומז. למרות שליידי גאגא עדיין באינטרסקופ, הפסיקה לעבוד בצ'ריטרי. בשנת 2007, הקימה אינטרסקופ מיזם משותף עם ג'סטין טימברלייק, להקמת חברת התקליטים "טנמן רקורדס".
אגרו-דולצ'ה

אגרו-דולצ'ה או אגרודולצ'ה (באיטלקית: Agrodolce - מילולית: "חמוץ" - "מתוק") הוא רוטב מסורתי מהמטבח הסיציליאני בפרט ובמטבח האיטלקי בכלל. רוטב זה מקורו בסיציליה, וככל הנראה הוא השפעה של מהמטבח הערבי, מאחר שהרוטב הפך נפוץ באי בתקופת הכיבוש הערבי שלו (לאחר שנת 965).
הכנת רוטב זה מתבצעת על צמצום חומץ וסוכר, כאשר לרוב מרכיבי הרוטב כוללים גם יין, פירות ולעיתים גם שוקולד. עם תפוצת הרוטב ברחבי איטליה והעלייה בפופולריות שלו, נוצרו גרסאות מקומיות של הרוטב, הכוללות לעיתים חמאה ובצלים או בצלצולים (שאלוט).
הרוטב משמש לתבל בשר כבש או כרוטב לפסטה (מסוג ריגטוני או פפרדלה).

אזכורים תרבותיים

הרוטב מוזכר בספרו של ריצ'רד קונדון, "הכבוד של פריצי" בו נכתב:
"ועכשיו", אמר דון קוראדו, נשימתו קלה כשמזג מבקבוק יין אלורו, "המנה העיקרית, שהבוקר, צ'רלי יקירי, טרחתי לחקור אודותיה, כי אתה היית אמור להיות אורחי לארוחת הצהריים, מנה עילאית מאגריג'נטו שלנו, גוניליו אין אגרו אֶ דולצ'ה, מבושל כדרך שהגאבלוטי הדגולים, בני הסֶפּינה, משפחתה של אישתי האהובה, בישלו. ארנבת ברוטב חמוץ-מתוק, שונה מכל אגרו א דולצ'ה שקיים במקום כלשהו באיטליה. רוטב שיש בו חתיכות חציל, סלרי, זיתים, צלף, שקדים, דבש ולימון. זה ירומם את נפשך."
— קונדון, ריצ'רד, הכבוד של פריצי, עמ' 168
דולורס איברורי

דולורס איברורי גומס (בספרדית: Dolores Ibárruri Gómez‏; 9 בדצמבר 1895 - 12 בנובמבר 1989), הידועה גם בכינוי "לה פסיונרייה" (La Pasionaria), הייתה מנהיגה קומוניסטית ספרדייה, דמות בולטת במלחמת האזרחים של ספרד, המזכירה הכללית של המפלגה הקומוניסטית הספרדית בשנים 1944 - 1960, וחברת בית המחוקקים הספרדי.

ביוגרפיה


דולורס נולדה בגאלארטה, עיירה בנפת ביסקאיה שבחבל הבסקים, בספרד. היא הייתה הילדה השמינית מתוך 11 ילדים במשפחה קתולית ענייה. למרות היותה תלמידה מצטיינת לא המשיכה בלימודיה בגלל עונייה. כבר בצעירותה הייתה מעורבת בפעילות פוליטית. בשנת 1916 התחתנה עם פועל מכרות ופעיל פוליטי בשם Julián Ruiz. לזוג היו שישה ילדים, אך ארבעה מתו בצעירותם בגלל עוני המשפחה. בנה נהרג בגיל 22 בקרב על סטלינגרד ורק בת אחת, אמיה, שרדה אחריה. בשנת 1917 השתתף Julián Ruiz בשביתה כללית ונכלא. איברורי החלה לקרוא בכתבי מרקס ואחרים וכתבה את המאמר הראשון שלה ב-1918 בעיתון הכורים המקומי. המאמר עסק בצביעות דתית וכדי להצניע את זהותה חתמה בשם עט שהפך לכינוי שלה: la pasionaria (הפרח של ספרד). ב-1920 הצטרפה עם אחרים למפלגה הקומוניסטית של ספרד. אחרי עשר שנים של פעילות מקומית נבחרה לוועדה הארצית של המפלגה ב-1930. בין השנים 1931 ו-1936 חיה במדריד. מונתה לעורכת עיתון המפלגה. נעצרה מספר פעמים ובכל פעם יזמה פעולות לחיזוק האסירים ולהעלאת המודעות הפוליטית שלהם. כתבה עוד שני מאמרים בבית הסוהר. ב-1932 נבחרה למועצה המרכזית של המפלגה בקונגרס הרביעי שנערך בסביליה. ב-1933 יסדה ארגון נשים המתנגד לפאשיזם ולמלחמה ובסוף אותה שנה נסעה למוסקבה, כנציגת המפלגה, לכנס היסוד של האינטרנציונל הקומוניסטי, שם דנו בסכנה הנשקפת מן הפאשיזם ובאיום המלחמה. הוקסמה ממוסקבה ולא חזרה לספרד. ב-1934 נכחה בכנס הראשון של נשים כנגד המלחמה והפשיזם שנערך בפריז וחזרה לספרד. ב-1936 נאסרה שוב ועברה התעללות בכלא. מיד עם שחרורה התגיסה לפעילות למען הבחירות ומפלגתה הצליחה לצבור די קולות למושב אחד בפרלמנט שאותו היא איישה. בשנים 1936–1939 התרחשה מלחמת האזרחים בספרד. איברורי הייתה פעילה בעידוד הכוחות המורדים בסדרת נאומים, אך הבינה כי ללא עזרה מבחוץ לא יוכלו לנצח, וקראה למתנדבים מכל העולם הדוגלים בחופש וקידמה לבוא לספרד ולסייע.
נפתול

נפתול או מֶאַנדֳר (מיוונית Μαίανδρος) הוא צורת נוף המתאפיינת בפיתול של נחל או נהר. השם מאנדר נגזר מהנהר בויוק מנדרס, שבעבר נקרא "מאנדר" ובמהלכו יש פיתולים רבים, שהוזכרו בגאוגרפיקה של סטראבון (כרך 12) ובכתביהם של מלומדים אחרים.
הופעת הנפתולים מתרחשת בדרך כלל בשטחים מישוריים, שאין בהם נטייה חזקה לכיוון מסוים והקרקע פעמים רבות מורכבת מסחף. הנפתולים אינם יציבים, זרם המים מביא סחף, שעלול למלא חלק מהפיתול ומצד שני הזרם עשוי לחפור נתיב חדש בתוך אדמת הסחף.
בנפתול זרם המים נדחף לכיוון הגדה הקעורה ומוסיף לחפור בה בעוד שהסחף נוטה להצטבר בגדה השנייה, שם המים פחות עמוקים.
יאן קרסקי

קריירה מוקדמת

נולד בשנת 1914 בעיר לודז' בשם יאן קוזילבסקי (Jan Kozielewski) (קרסקי הוא כינויו המחתרתי, שאומץ על ידו לאחר המלחמה כשמו). הוא למד לתואר מוסמך במשפטים ודיפלומטיה באוניברסיטת לבוב בשנת 1935, והשלים את לימודיו באוניברסיטאות בגרמניה, בשווייץ ובבריטניה בין 1936 ו-1938. ב-1939 התקבל לשירות החוץ הפולני.

פרוץ מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה גויס קרסקי לצבא הפולני, ונלקח בשבי הצבא האדום. הוא נמלט ממחנה שבויים, וחזר לאזור הגנרלגוברנמן ("הממשל הכללי" כינוי לאזור בשליטת הגרמנים במרכז פולין אשר לא סופח לגרמניה לאחר כיבושו). שם הצטרף ל"ארמייה קריובה" – "צבא המולדת", ארגון המחתרת הפולני אשר נשמע להוראות הממשלה הפולנית הגולה בלונדון. ידיעתו בשפות זרות סייעה לו בתפקידי שליח בין הממשלה הפולנית בגולה בלונדון ובין אנשי הארמייה קריובה בפולין. כשליח, ערך קרסקי מספר שליחויות חשאיות בין צרפת, בריטניה, הולנד ופולין.
ביוני 1940 נפל לידי הגסטאפו בסלובקיה, וסבל עינויים. הוא נמלט במבצע נועז של המחתרת הפולנית מבית הסוהר בעיר נובי סונץ' (צאנז).
ביולי 1942 החלו הגרמנים בפינוי יהודי גטו ורשה למחנות השמדה. באפריל 1943 רצו הגרמנים לחסל לגמרי את הגיטו. בסוף שנת 1942 התגנב קרסקי פעמיים לתוך גטו ורשה, לשם הוברח על ידי אנשי מחתרת אצ"י. שם נפגש עם שניים מהמנהיגים היהודים – מנחם קירשנבוים וליאון פיינר. מטרתו הייתה לחוות מכלי ראשון את האירועים שהתרחשו אז בגטאות, ולחשוף לעולם את האירועים האיומים. היהודים ביקשו ממנו שיספר לאומות העולם על גורלם. כן התגנב קרסקי, כשהוא לבוש במדי שומר למחנה אותו זיהה כמחנה ההשמדה בלזץ אם כי כיום סבורים כי לא היה זה המחנה בלזץ עצמו כי אם אחד ממחנות המעבר, או מחנות המיון, וכנראה מחנה בשם "איזביצה לובלסקה". הביוגרפים של קרסקי, ווד ויאנובסקי, ואף קרסקי עצמו מקבלים כי המחנה אליו התגנב קרסקי לא היה בלזץ.
בנובמבר 1942 נמלט קרסקי למערב, והחל בפעולה לחשוף לעולם את השמדת היהודים. בתחילה שהה בבריטניה שם נפגש עם שר החוץ אנתוני אידן, שדחה עם זאת את בקשתו להיפגש עם וינסטון צ'רצ'יל. לאחר מכן עבר לארצות הברית וביולי 1943 נפגש אישית עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט. כן נפגש עם מנהיגים רבים אחרים בארצות הברית – פליקס פרנקפורטר, קורדל הול, ויליאם דונובן, סמואל קרדינל סטריץ' וסטיבן שמואל וייז, אך לא השיג דבר בפגישות אלו. רבים מאלו ששוחח עמם לא האמינו לו, או סברו כי עדותו מוגזמת, וכי המדובר בתועמלן מטעם המחתרת הפולנית.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נמנע מקרסקי לשוב לפולין, שכן הממשל הקומוניסטי שם רדף את אנשי "צבא המולדת". הוא התאזרח בארצות הברית והחל בלימודים באוניברסיטת ג'ורג'טאון שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1952. הוא לימד נושאים הקשורים במזרח אירופה באוניברסיטה זו במשך 40 שנה לאחר מכן, והפך לאחד המרצים החשובים שם. ב-1954 קיבל אזרחות של ארצות הברית. קרסקי נישא ליהודיה ניצולת שואה, פולה נירנסקי.
ב-1977 התראיין במסגרת צילומי סרטו של הבמאי קלוד לנצמן "שואה".
בספרו "סיפורה של מדינה חשאית" שיצא לאור ב-1944 סיפר קרסקי את קורותיו. כן הוציא לאור בשנת 1985 מחקר בשם "המעצמות הגדולות ופולין". ביוגרפיה שלו מאת החוקרים תומאס ווד וסטניסלב ינובסקי יצאה לאור ב-1994 בשם "קרסקי – כיצד ניסה אדם אחד לעצור את השואה".
לאחר נפילת הקומוניזם בפולין בשנת 1989, קיבל קרסקי רהביליטציה במולדתו. הוא זכה לעיטורי כבוד אזרחיים וצבאיים. 
בשנת 2000 סמוך למותו, ייסד את "פרס הנשר על שם קרסקי" על שירות לאנושות.
קרסקי הלך לעולמו בוושינגטון בשנת 2000.
ברנטה

היסטוריה

במהלך שלטון האימפריה הרומית באזור, הנהר נקרא בשם מדואקוס (בלטינית: Medoacus, וביוונית: Μηδειοχος - מדיוקוס). בסמוך לפדובה מתפצל הנהר לשני ראשים שקונו מדואקוס הגדול ומדואקוס הקטן. במהלך ימי הביניים שינה הנהר את נתיבו, ובאזור פדובה זורם כיום בנתיבו הבאקיגליונה.
במהלך המאה ה-16 הורחבו והוסדרו גדות הנהר, ונבנתה תעלה בין הכפר סטרה לבין הים האדריאטי. תעלה זו עוקפת מדרום את לגונת ונציה (עד אותה עת נשפך הנהר אל תוך הלגונה, ועבר למעשה במרכז העיר ונציה - בין היתר עבר אחד מזרועותיו במקום בו עוברת כיום התעלה הגדולה של ונציה). תעלה משנית שנקראת הריווירה דל ברנטה נבנתה וקישרה את הנהר לעיר ונציה ולעיר פדובה (שתי הערים העיקריות של רפובליקת ונציה), ובכך הפך הנהר לנתיב התחבורה העיקרי של הרפובליקה, וקישר את עריה העיקריות אל הים.
זמן קצר לאחר הקמת התעלה החלו עשירי הרפובליקה ואציליה להקים וילות לאורך גדות הנהר (ובהם וילה פוסקארי, וילה וידמאן-פוסקארי, וילה קונטאריני ווילה פיזאני).
ולדימיר שאינסקי

קורות חייו

שאינסקי נולד למשפחה יהודית בקייב שבאוקראינה, ברית המועצות, שם למד לנגן בכינור בבית ספר למוזיקה. לימודיו נקטעו בשנת 1941 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, במהלכה משפחתו פונתה לטשקנט שבאוזבקיסטן; שאר המשפחה הנרחבת שנותרה בקייב נספתה בבאבי יאר. בטשקנט למד בקונסרבטוריון, ולאחר מכן התגייס לצבא האדום. עם תום המלחמה סיים את הכשרתו ככנר בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1950 ניגן שאינסקי בתזמורת של לאוניד אוטיוסוב, וכן עבד כמורה למוזיקה ומנהל מוזיקלי של להקות מחול. בהמשך למד קומפוזיציה בקונסרבטוריון בבאקו. יצירתו המוזיקלית הראשונה הייתה קטע לרביעיית מיתרים, אותה כתב ב-1963 במהלך לימודיו בקונסרבטוריון באקו. בשנת 1965 כתב סימפוניה לתזמורת.
בשנת 1965 עבר למוסקבה ולמד בכיתת אמן של גארא גאראייב.
במהלך הקריירה שלו כמלחין, שאינסקי כתב מספר רב של שירי ילדים. בין השאר הוא הלחין שירי משוררים, בהם מיכאיל טאניץ' ויוסף קרלר. הוא כתב שירים רבים לסדרות של סרטים מצוירים, סרטי ילדים ומחזות זמר. התפרסם בשירים שכתב לסדרות האנימציה "צ'בורשקה" ו"38 תוכים". בין שיריו הידועים נמנים "חייל הולך בעיר", "הפינה הקטנה של רוסיה" ו"כלב הולך לאיבוד". שיריו בוצעו על ידי זמרים וזמרות רבות, בהם ולנטינה טולקונובה ואמיל גורובץ. אחד השירים שהלחין לסדרה "צ'בורשקה" היה לשיר יום ההולדת ברוסיה. שאינסקי הירבה להופיע בטלוויזיה, נסע לסיבובי הופעות תכופים ברוסיה והתקבל בתשואות.
שאינסקי חיבר גם שירים רבים בשפת היידיש, המנוגנים כיום בלהקות כליזמר. מעט משיריו, בהם "החיוך" ו"הקרון הכחול", תורגמו לעברית.
הוא זכה בפרסים רבים, בהם פרס ברית המועצות (1981) ופרס "אמן העם" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1986).

חייו הפרטיים

בשנת 2000, לאחר שנים רבות בהן התגורר במוסקבה, שאינסקי עלה לישראל, בעקבות בנו ובני משפחה נוספים, והתגורר באשדוד. לכבוד יום הולדתו ה-75 הפיקה עיריית אשדוד אירוע לציון הקמתו של "תיאטרון מוזיקה" על שמו. העיתונות בשפה הרוסית דיווחה על האירוע, וראש הממשלה דאז, אריאל שרון, בירך את המלחין במברק.
ב-2007 היגר לסן דייגו, ארצות הברית.
שאינסקי היה נשוי שלוש פעמים, ונולדו לו מספר ילדים.
היה חבר במפלגת "רוסיה המאוחדת".
בשנותיו האחרונות לקה שאינסקי בבריאותו ועבר מספר ניתוחים. ולדימיר שאינסקי נפטר מסרטן שלפוחית השתן ב-25 בדצמבר 2017, בגיל 92, בבית חולים בסן דייגו.
ג'ונתן פיינר

ביוגרפיה

פיינר סיים את לימודיו בתיכון בהאנובר, ניו המפשייר. הוא למד באוניברסיטת הרווארד שם התחיל להתעניין ביחסים בינלאומיים לאחר שעבד עבור מפלגת הלייבור בבריטניה. יש לו תואר במשפטים מאוניברסיטת ייל, שם ייסד את פרויקט סיוע הפליטים של עיראק. כמו כן יש לו תואר ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת אוקספורד, בה למד במסגרת מלגת רודז. פיינר גם שהה כשנה בהונג קונג כעמית בקרן הנרי לוס, ועיתונאי ועורך במגזין לסקירה הכלכלית במזרח הרחוק.

קריירה

פיינר היה כתב חוץ וארצי ב"וושינגטון פוסט", שם דיווח מיותר מ-20 מדינות במשך כ-18 חודשים, בין השאר התלווה לכוחות הנחתים האמריקאים במהלך הפלישה לעיראק ב-2003 ובבגדאד בשנים 2005–2006. כמו כן סיקר פיינר את מבצע עופרת יצוקה, מלחמת לבנון השנייה, מלחמת רוסיה-גאורגיה, מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004 ואת ליגת הבייסבול בשנת 2004.
פיינר הצטרף לממשל אובמה ב-2009 כעמית בבית הלבן. בבית הלבן שימש גם כיועץ מיוחד למזרח התיכון וצפון אפריקה וכותב מדיניות החוץ של סגן הנשיא ג'ו ביידן ולאחר מכן כיועץ בכיר לסגן היועץ לביטחון לאומי טוני בלינקן.
לפני מינויו לתפקיד מנהל תכנון מדיניות במחלקת המדינה, שימש פיינר כסגן ראש המטה לענייני מדיניות.
מרטין נימלר

ביוגרפיה

נימלר נולד בליפשטט שבגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד צוללת וזכה על פועלו בצלב הברזל, ולאחר המלחמה שירת תקופה בפרייקור. הוא למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ב-1931. הוא שימש בכנסייה בדאלם, אחד מפרוורי ברלין. 
באותה תקופה היה נימלר בעל דעות לאומניות ובאוטוביוגרפיה שפרסם ב-1933, "מן הצוללות אל בימת המטיף", כינה את שנות רפובליקת ויימאר "שנים חשוכות". באחרית-הדבר בספר שפרסם הוא ביטא תקווה שאדולף היטלר, שעלה לשלטון באותה שנה, יביא תחייה והתעוררות לאומית. הספר, בעידוד הנאצים, הפך לרב מכר בגרמניה. נימלר היה גם שותף למגמה האנטי-קומוניסטית של הנציונל-סוציאליסטים.
אולם ב-1934 חלה תפנית בגישתו של נימלר כלפי הנאצים. נימלר הקים את "איגוד החירום של הכמרים" ו"הכנסייה המוֹדָה" (Die Bekennende Kirche; במובן של מודה או מצהירה על אמונתה), קבוצה פרוטסטנטית שאיגדה תחתיה את ההתנגדות לנאציפיקציה של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה, לרעיונות האנטי-נוצריים שהחזיקו הנאצים, וכן לכנסייה אותה הקימו הנאצים שהייתה לטענתם שופר המשטר.
למרות זאת, במכתב שהתגלה לפני מספר שנים ומתוארך לשנת 1939, ביקש נימלר להתנדב לשירות בצי הגרמני, אך בקשתו נדחתה. בזמנו נטען על ידי רבים שמכתב זה הוא מזויף. בפועל, נודע נימלר במאבקו בעד זכויות האדם ונגד המשטר הנאצי. 
לאחר דרשה לוחמנית שנשא ביוני 1937 הוא נעצר ונכלא בכלא בברלין. לאחר שמונה חודשים במאסר הועמד נימלר לדין בפני בית משפט מיוחד שהנאצים הקימו לדון בפשעים נגד המדינה. הוא זוכה בסעיף של חתירה נגד הממשל, כנראה בגלל לחץ בינלאומי, אולם הורשע בסעיף של ניצול מעמדו ככומר וכן בגניבת תרומות שניתנו לכנסייה. נגזרו עליו שבעה חודשי מאסר והוא שוחרר מיד כיוון שכבר ריצה את עונשו. מיד לאחר המשפט, בצאתו מאולם הדיונים, נעצר נימלר על ידי הגסטפו והושם במעצר מנהלי במחנות הריכוז דכאו וזקסנהאוזן, בהם שהה עד שחרורו בידי בעלות הברית ב-1945. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ניצל בעור שיניו מהוצאה להורג.
לאחר שחרורו ב-1945 שימש נימלר כנשיא הכנסייה האוונגלית בהסן-נסאו עד 1961, ולאחר מכן שימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית. לאחר המלחמה הטיף לקבלת אשמה משותפת של העם הגרמני על פשעי הנאצים כדרך לכפרה, ונודע גם כפציפיסט אשר תמך בפיוס ושיפור הקשרים עם המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה. הוא ביקר במוסקבה ב-1952 ובצפון וייטנאם ב-1967. ב-1967 זכה בפרס לנין לשלום וב-1971 זכה בצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.