רשב"ם

רבי שמואל בן מאיר (רשב"ם) (1080 לערך – 1160 לערך) היה פרשן המקרא, פרשן התלמוד ומבעלי התוספות, נכדו של רש"י ותלמידו. חי במחצית הראשונה של המאה ה-12. נודע במיוחד בנטייתו להיצמד לפשט הכתוב בעת פירוש המקראות.

ביוגרפיה

הרשב"ם נולד בעיר רמרו (Ramerupt) שבצפון צרפת. אחת משלוש בנותיו של רש"י, יוכבד, נישאה לרבי מאיר בן שמואל מהעיר רמרו. לרבי מאיר ויוכבד נולדו שלושה או ארבעה ילדים: יצחק, שמואל ויעקב (וייתכן שגם שלמה). בנים אלו היו לראשוני בעלי התוספות: יצחק – ריב"ם, נפטר בחיי אביו בגיל צעיר; הבן יעקב היה למנהיג יהדות צרפת וידוע יותר כרבנו תם; הבן שמואל הוא הרשב"ם.

תאריכי לידתו ופטירתו

תאריכי לידתו ופטירתו של רשב"ם אינם ידועים בוודאות. סבו רש"י נולד ב-1040 ונפטר ב-1105; בבראשית, ל"ז, ב' מעיר רשב"ם: "ואף אני, שמואל בן רבי מאיר חתנו זצ"ל, נתווכחתי עמו ולפניו, והודה לי." לא סביר כי רשב"ם התווכח עם סבו בטרם הגיעו לגיל 20–25. לכן סביר להניח שהוא נולד בין השנים 1080–1085.
גם שנת מותו היא בגדר השערה, ומתארכים אותה סביב 1160. תאריך מותו נקבע על פי 'איגרת השבת' של ראב"ע. באגרת זו, שכתב ראב"ע כששהה בלונדון, סיפר על הופעת השבת בחלומו. בחלום התלוננה השבת מרה על הסוברים שאין היא מתחילה עם שקיעת החמה של יום שישי, אלא בבוקר שלמחרת. ראב"ע הזדעזע וקרא לשרוף כל חיבור שדעה זו מופיעה בו. החוקרים מניחים שכוונתו לפרוש הנועז של רשב"ם על בראשית, א', ה':
ויהי ערב ויהי בקר – אין כתיב כאן 'ויהי לילה ויהי יום', אלא ויהי ערב, שהעריב יום ראשון ושיקע האור, ויהי בקר – בוקרו של לילה, שעלה עמוד השחר הרי הושלם יום אחד מן הששה ימים שאמר הקדוש ברוך הוא בעשר הדברות, ואחר כך התחיל יום שני: ויאמר אלהים יהי רקיע (להלן, ו). ולא בא הכתוב לומר שהערב והבקר יום אחד הם, כי לא הצרכנו לפרש אלא היאך היו ששה ימים: שהבקיר יום ונגמרה הלילה, הרי נגמר יום אחד והתחיל יום שני.
מחקרים מודרניים מראים כי מסתבר שהרשב"ם כלל לא התכוון לומר שהשבת מחתחילה בבוקר, והדברים נובעים מחוסר בפירושו של רשב"ם, כאשר למעשה דעתו היא כי רק ששת הימים הראשונים של הבריאה מתחילים מהבוקר, ואילו השבת אכן מתחילה עם שקיעת החמה של היום השישי.

משפחתו של רשב"ם

ככל הנראה היה רשב"ם נשוי לבתו של רבי שמעיה, תלמידו המובהק של רש"י.
לרשב"ם הייתה רק בת אחת ושמה מרונה, שעבדה, כמו אביה, כרועת צאן. לבת זו נולד בן ושמו יוסף שחי בעיר קן בנורמנדי. רשב"ם ביקר בעיר זו כדי לפגוש את נכדו.

השכלתו

רשב"ם היה בקי במקרא ובתלמוד, אך לא פירש את המקרא לפי התלמוד וההלכה, אלא יצר פירוש מקורי משלו; מתוך פירושיו ניכר כי התעניין במדעים שונים. בפרשנותו היה החלטי בהיצמדותו לדרך הפשט; למסקנותיו העצמאיות תרמה ידיעתו בלשון. כמו רש"י, גם הוא הכיר את חיבורי מנחם בן סרוק ודונש בן לברט.
בשני מקומות בפירושו לתורה הוא מתייחס לתרגום הלטיני הנוצרי לתורה (הוולגטה) ומתפלמס עמו, וניתן ללמוד מכך כי הוא הכיר לפחות פסוקים מסוימים מהוולגטה, ואפשר שהוא ידע את השפה הלטינית שבה היא נכתבה (אך אפשר גם שהוא ידע את התרגום מכלי שני ובמקומות פולמוסיים בלבד, ובכל מקרה אין ללמוד מכאן בהכרח ידיעה נרחבת בשפה זו). בהתפלמסותו עם תרגום זה, היה הרשב"ם הפרשן היהודי הראשון בצרפת ששילב בפירושו התפלמסות עם פירושים נוצריים.
רשב"ם כתב בסגנון סבו רש"י, אך לעיתים הגה מונחים ייחודיים משל עצמו.

פירושיו לתלמוד

רשב"ם, נכדו של רש"י, היה מראשוני בעלי התוספות, ושילב ביצירתו את דרכו הפרשנית של רש"י ואת דרך המשא-ומתן האופיינית לבעלי התוספות. רשב"ם עצמו כתב רק פירושים, אולם בתוכם הטמיע חידושים רבים, לפעמים כאלו שאינם נוגעים במישרין לדברים אותם הוא מפרש, וחידושים אלו מצוטטים רבות בדברי בעלי התוספות שלאחריו.
פירושו המפורסם ביותר של הרשב"ם לתלמוד הוא על מסכת בבא בתרא, מהמסכתות הבודדות שאותן לא הספיק רש"י לפרש. פירוש רש"י על מסכת זו נקטע בפרק שלישי (דף כט ע"א), ורשב"ם לקח על עצמו את השלמת מפעל חייו של סבו הגדול. פירוש רשב"ם משמש כפירוש העיקרי על מסכת בבא בתרא, והודפס בכל מהדורות הש"ס. הפירוש מצוי בשתי גרסאות שונות, שנדפסו בדפוסי בומברג ופיזארו. כמו כן הוסיף רשב"ם השלמות והערות לפירוש רש"י על חלקה הראשון של מסכת בבא בתרא, והם מסומנות בסימן "תוספת" או חתומות במילה תומ"ש (ראשי תיבות תוספת מורנו שמואל).
בפרק 'ערבי פסחים', הפרק האחרון של מסכת פסחים, מופיעים זה לצד זה פירוש רש"י ופירוש רשב"ם. ככל הנראה, פירוש רש"י לא היה מעובד כל הצורך ונותר כטיוטה בלבד, ורשב"ם חפץ שעל המסכת יהיה פירוש מושלם. כשהתוספות מזכירים את ה'קונטרס' ב'ערבי פסחים' הם מתכוונים לרשב"ם, כאשר כינוי זה מתייחד בדרך כלל לפירוש העיקרי שעל המסכת (בדרך כלל פירוש רש"י, ובחלקה השני של מסכת בבא בתרא - פירוש רשב"ם).
רשב"ם כתב גם פירושים למסכתות אחרות, כמו עבודה זרה, נדה, עירובין, גיטין, בבא קמא ופרקי אבות, אולם הם אבדו ולא נותרו מהם אלא אזכורים בדברי חכמי הדורות הבאים (בעיקר בתוספות).
פירושי רשב"ם לתלמוד מאופיינים באריכות יתר מזה של רש"י. הוא מתייחס לסוגיה בהרחבה, ולעיתים מציין פסק הלכה.
עוד כתב רשב"ם 'תוספות' על ספרו של הרי"ף, מגדולי פוסקי ספרד; הרשב"ם היה הראשון מחכמי צרפת שהשתמש בספרו של הרי"ף, והחכם הצרפתי הראשון שכתב עליו פירוש.

תפוצה

פירושיו של רשב"ם לתורה ולשאר התנ"ך לא זכו לתפוצה רבה. פירושו לתורה היה נפוץ בין חכמי צרפת, ומוזכר בפירושו של יוסף בכור שור, אך ככל הנראה, הרמב"ן, שחי בספרד ובארץ ישראל לא ראה את פירוש הרשב"ם, ומכך ניתן להסיק שהפירוש לא הגיע לספרד וארץ ישראל.
הסברים שונים נתנו לתפוצה המוגבלת של פירושו של רשב"ם על התורה. שמואל אברהם פוזננסקי ציין את פירוש רש"י לתורה כגורם שהאפיל על פירושים אחרים שנכתבו בצרפת בימי הביניים. אחרים ציינו את הפופולריות של פירוש רד"ק כגורם שמנע את התפשטות פירושו של רשב"ם. היו שציינו את דרך הפשט של רשב"ם, שהרשה לעצמו לפרש בניגוד לדעת חז"ל, כגורם שהרתיע את הלומדים משימוש בו. כמו כן, המעבר להתמקדות ללימוד תלמוד בבלי, במיוחד בין יהודי צרפת, פגע ככל הנראה בתפוצה של פירוש רשב"ם.

ספרים שונים

רשב"ם כתב חיבור בנושא הדקדוק שנקרא 'דייקות מרבינו שמואל', אשר יצא לאור במהדורה מדעית על ידי רונאלה מרדלר בשנת ה'תש"ס. בתחילה יוחס הספר לר' שלמה, אחיו.
על-פי ציטוטים מחכמים שונים מייחסים לרשב"ם גם ספר הלכות הכולל דיני יום-טוב, שחיטה ועוד.
מייחסים לרשב"ם חיבור העוסק בעיבור השנה. בימי הביניים טענו היהודים הקראים שבזמן התורה בני ישראל נהגו לקדש ראשי חדשים על-פי רְאִיָת הירח, אך דעת הרבניים הייתה שקידוש ראשי חדשים נקבע לפי לוח, ואילו הראיה הייתה רק לחיזוק. הוכחה מצאו בפסוק "וַיֹּאמֶר-לוֹ יְהוֹנָתָן מָחָר חֹדֶשׁ" (שמואל א', כ', י"ח), כלומר – היה ידוע קודם הראיה שיהיה חודש. החיבור שרשב"ם כתב על העיבור לא שרד. כן כתב מאמר קצר בחשבון.
מייחסים לרשב"ם גם ספר העוסק בגימטריה.

מידותיו והנהגותיו

רשב"ם היה עניו מאוד. אחיו רבינו תם כתב עליו בספר הישר:"אך ראיתי ענוונותו של רבנו שמואל." במכתב אל הראב"ן כתב רשב"ם: "הלא אתה מורי... ואני הצעיר שמואל בר' מאיר, לא בן חכמתו... כי קטנו עבה ממתני."
בהגהות על ספר 'מרדכי' לרבי מרדכי בן הלל, מסופר"מרדכי, מסכת ערובין סימן תקכ"ח." כי מרוב חסידותו היה רשב"ם הולך תמיד כשעיניו מושפלות לארץ, ופעם אחת נזדמן לו לנסוע ממקום למקום, והתכונן לעלות לעגלה שהייתה רתומה לכלאיים, כשהוא אינו מבחין בדבר מחמת עיניו המושפלות מטה. באותו הזמן עבר במקום אחיו הצעיר, רבנו תם, וקרא אליו: {{ציטוטון|"אל תהא צדיק הרבה! שא למרום עיניך, הנה סוס ופרד לקראתך!" וכך נמנע מעבירה.
למרות ענוונותו וחסידותו היה רשב"ם תקיף בדעתו, ולא נשא פניו לאיש כשסבר שהוא צודק בדבריו.

מקרא

      - גיס