google/wiki40b huggingface dataset:
בשעה שהקדימו-תער"ב

מבנה הספר והיסטוריה

הספר מורכב ממאה ארבעים וארבע מאמרים שנאמרו על סדר השנה, מחג השבועות תרע"ב ועד פרשת וירא תרע"ו, בכתיבתם האריך הרבי הרש"ב יותר מהנאמר.
המאמרים הם רצף עניינים הכרוכים זה בזה, ועוסקים באותו עניין, ולכן נקראים בשם 'המשך'.
מלבד מאמרי ההמשך שאמר האדמו"ר הרש"ב ברבים, ישנם דרושים שלא נחלקו למאמרים ואף לא נאמרו ברבים אלא נכתבו על ידו. המאמרים והכתבים היו אצל בנו האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, אך למרות שחלק מהמאמרים פורסמו, ההמשך לא נדפס במשך שנים רבות. למרות בקשות החסידים במשך השנים מהאדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון
בכ' בכסלו תשל"ז בהתוועדות לכבוד חג הגאולה, סיפר הרבי בהפתעה על המשך המאמרים שנמצאים אצלו בשלמותם, עם חלוקת הפרקים והקיצורים, כולל החלק שלא נאמר. בדבריו סיפר שפעם חותנו היה צריך לנסוע מביתו, וחיפש מישהו שיוכל לסמוך עליו ולהשאיר בידו את הכתבים על מנת להחזירם בשלמות, והוא מסרם בידו. ר' מנחם מנדל ניצל את ההזדמנות וצילם את ההמשך. בשלב זה הסכים הרבי שידפיסו את ההמשך, ובתנאי שכל החסידים ישתתפו בעלות ההדפסה בסכום סמלי של דולר אחד. כן ביקש שבספרים לא יוזכרו שמות המדפיסים והמשתתפים בלבד שמו של אדמו״ר הרש"ב ובנו רבי יוסף יצחק.

מהדורות וביאורים

לאחר שיחתו של הרבי, נדפס הספר לראשונה בשלושה חלקים בשנת תשל"ז בהוצאת קה"ת. הספר חזר ונדפס בשנת תשנ"ב עם הוספות, כולל סקירת המאמרים ותיאור כתבי היד. בסוף הכרך השלישי מובאת תמצית כללית של ההמשך ('תוכן קצר'). לכבוד מאה שנה למסירת המאמר, החלו בשנת תשע"ב לעבוד על הוצאה מהדורה חדשה של הספר עם תיקונים והוספות שיכלול שבע כרכים, ונכון לשנת תשע"ט יצאו ארבעה כרכים.
האלקלינג

מקור, הצטרפות לאוונג'רס הצעירים

במהלך מלחמת קרי-סקרול, סופר סקרול חטף מספר גיבורי-על לממלכתו, בניהם קפטן מארוול דאז מאר-וול, והשליך אותם לכלא. במהלך השהות בשבי, מאר-וול התאהב בבת קיסר הממלכה, אנלה, ולאחר יחסי מין לא מוגנים בין השניים, אנלה הרתה. אחר לידתו של הילד, הוא הוברח לכדור הארץ יחד עם עוזרתה האישית של אנלה, מחשש לביטחונו. המטפלת החליטה לגדל את הילד במסווה של אם חד-הורית, והעניקה לו את השם תיאודור "טדי" רופוס אלטמן.
כנער מתבגר, טדי השתמש ביכולותיו לשם הרשמת חבריו והתקבלות לחברה, כשהוא התחזה לגיבורי-על רבים, בניהם איירון מן והלפיד האנושי. לאחר פירוק האוונג'רס, איירון לאד גילה אודות תוכנית אל-כשל של ויז'ן, ולפיה הקים את האוונג'רס הצעירים, כשבין היתר הוא גייס לקבוצה את טדי, שנטל לעצמו זהות חדשה - האלקלינג. כאשר סופר סקרול נחת בכדור הארץ, הוא גילה אודות זהותו האמיתית של טדי. סופר סקרול הרג את העוזרת, חטף את טדי והפיץ את השמועה אודות קיומו ברחבי הגלקסיה. לאחר הצטברות של חיילי סקרול וחיילי קרי, בקרב על לקיחת המשמורת על טדי, הוחלט כי הוא יבלה חצי שנה במחיצת כל אחד מהם. עם זאת, לאחר עזיבתם של החיילים, נגלה כי "טדי" שעזב עם החיילים היה למעשה מתחזה.

האוונג'רס החדשים

בעקבות נתק הנוצר בניהם, החליטו טדי וויקאן לקחת הפסקה מפועלם כגיבורי-על כדי לפתח את מערכת היחסים ההומוסקסואליות שלהם. עד מהרה הם מצאו עצמם בחזרה באוונג'רס הצעירים, כשגרמו לטפיל בשם "אמא" לפלוש לכדור הארץ, סיכלו התחזות מסוכנת של סקרול והצילו את ספיד שכמעט אבד במולטי-יקום. חזרה פתאומית ומהירה זו לפעילות גרמה לטדי לצאת לחופשה, על מנת לנוח מעט ולבחון לעומק את מערכת היחסים שלו עם ויקאן. אך אז, הוא נתקל ב"אמא" פעם נוספת ונאלץ לשוב לניו יורק על מנת לקבל את סיוע חבריו בעניין הטפיל. בחזרתו, הוא סייע לויקאן להפוך לדמיורגוס ובכך להביס את "אמא", ולאחר מכן התוודה על אהבתו העצומה כלפיו והציע לו להינשא. בסופו של דבר, טדי, יחד עם ויקאן, הצטרף לאוונג'רס החדשים של סאן-ספוט.
לאחר שהצילו את פריז ממגפה קטלנית, הקבוצה נאלצה להתמודד עם פלישת חייזרים מגזע הסקרול והקרי, אשר חטפו את טדי לעומק החלל וציוו עליו לשלוף את חרב "אקסלסיור" האגדית. בעזרת החרב, הוא נלחם עבורם והוכתר כ"מלך החלל", אך בסופו של דבר נטש את החרב ושב לחבריו. מאוחר יותר, הוא נאלץ להתמודד עם כפיליו מהעתיד, והציל את ויקאן מלהפוך לנבל-על אימתני.
כאשר סאן-ספוט החליט למרוד ב-"S.H.I.E.L.D" ולחלץ את ההאקטיביסט ריק ג'ונס, טדי, ויקאן וילדת הסנאי, נאלצו לעזוב את הקבוצה בחשש שיירדפו וייכלאו. לאחר רצח ברוס באנר בידי הוקאיי, הקבוצה התפרקה, וכל אחד פנה לחייו הפרטיים, כשטדי ווויקאן יצאו לחיות יחדיו במנהטן.
כילה

כילה היא רשת להגנה מפני יתושים, זבובים וחרקים נוספים, ולפיכך גם מפני המחלות שהם נושאים, כגון מלריה, קדחת דנגי, קדחת צהובה, דלקת המוח וקדחת מערב הנילוס. יעילות הכילה מותנית באריג שימנע חדירת חרקים אלו, ללא פגיעה מוגזמת ביכולת לראות דרכה ובחדירת אוויר. כדי להגביר את היעילות יש להשתמש גם בקוטל חרקים או דוחה חרקים.
כילות משמשות באזורים מוכי מחלות כגון מלריה, בעיקר בתצורה של מעין אוהל מעל מיטה. כדי שהכילה תהיה יעילה יש לוודא שאין בה חורים ושהיא מכסה היטב את המיטה. אסור שהכילה תונח ישירות על האדם החוסה תחתיה, שכן כך יתושים יוכלו לעקוץ בעד הכילה. כילה שצורתה עגולה מכסה את המיטה בצורה מיטבית. 
כילות מיוצרות מכותנה, פוליאתילן, פוליאסטר וניילון. חרירים בגודל 1.2 מילימטר מונעים חדירת יתושים. כדי למנוע חדירת יבחושים (Ceratopogonidae), זבובוני חול וכדומה נדרשים חרירים בגודל 0.6 מ"מ.
רשתות כאלו משמשות גם לכיסוי שק שינה, לאוהלים ולהצבה על מסגרות עבור דלתות רשת ורשתות לחלונות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פותחו כילות המכילות חומרי הדברה (ITNs), למניעת מלריה. במדינות רבות הן מוחלפות כיום בסוג כילות חדש ואמיד יותר (LLIN). כילות ספוגות בחומרי הדברה נמכרות במדינות היעד על ידי האו"ם, ארגון הבריאות העולמי וארגונים נוספים במחיר בסביבות 2-3 אירו. ארגונים פרטיים, כגון הקרן של ביל ומלינדה גייטס רוכשים כילות מסוג LLIN ותורמים אותן.
סקירה של 22 ניסויים אקראיים מבוקרים של ITNs הראתה כי כילות אלו מצמצמות תמותת ילדים בחמישית. באזורים בהם המלריה יציבה, התרחשות אפיזודות של מלריה לא מסובכת הצטמצמו ב-50% לעומת אי שימוש בכילות כלל, וב-39% לעומת שימוש בכילות ללא חומרי הדברה. באזורים עם מלריה לא יציבה, חל צמצום של 62% לעומת אי שימוש בכילות כלל, ו-43% לעומת שימוש בכילות ללא חומרי הדברה. המסקנה מהסקירה - מתוך 1000 ילדים המוגנים על ידי כילות ITNs, ינצלו כל שנה חייהם של 5.5 ילדים בזכות הכילות.
אלדד אמיר

אלדד אמיר (נולד ב-28 בספטמבר 1961) הוא שייט ישראלי בעבר. השתתף ב-3 אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984, סיאול 1988 וברצלונה 1992).

ביוגרפיה

נולד וגדל בקיבוץ שדות ים והתחרה במסגרת מועדון השיט הפועל שדות ים.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים אמיר במקום שמיני עם שותפו יואל סלע בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי שלישי בשני שיוטים (שיוט שלישי ושיוט חמישי).

ההחמצה הגדולה

באולימפיאדת סיאול (1988) השתתף שוב עם סלע, אך בשל יום הכיפורים שחל באחד מימי התחרות ויתרו על שיוט אחד (שיוט מספר שתיים) שבעזרתו יכלו אולי לזכות בשיוט טוב יותר ולשפר את הדירוג שלהם. הם סיימו במקום רביעי בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף, המקום הגבוה ביותר שספורטאי ישראלי הגיע אליו במשחקים האולימפיים עד אז וכך החמיצו מדליה אולימפית ראשונה לישראל. במדליית זהב זכה צמד מדנמרק, במדליית כסף זכה צמד מנורווגיה ובמדליית ארד זכה צמד מקנדה. במהלך התחרות סיים הצמד הישראלי בשני שיוטים מתוך שבעה במקום ראשון (שיוט רביעי ושיוט שישי). 
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה אמיר לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום 20 עם שותפו סלע בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף. 
מלבד פעילותו הספורטיבית הוא עסק גם בדוגמנות.
אמיר היה נשוי לדוגמנית אורית הבר ולהם שלושה ילדים.
מוזיאון הגלישה העולמי

מוזיאון הגלישה העולמי בעיירה טורקי (ב-Surf City Plaza) באוסטרליה, נחשב למוזיאון הגלישה הגדול בעולם. מוזיאון תרבות החוף, והיכל התהילה האוסטרלי של הגלישה. המוזיאון נפתח בדצמבר 1993 ובשנת 1994 זכה להכרה מטעם איגוד הגלישה הבינלאומי כאחד ממרכזי מורשת הגלישה החשובים בעולם.
בית פולישוק

היסטוריה

הבניין נבנה בשנת 1934 על ידי האדריכלים שלמה ליאסקובסקי ויעקב אורנשטיין בסגנון הבינלאומי והוא מוכר כמבנה לשימור של העיר הלבנה. עיצוב הבניין נעשה בהשפעת מבנים פינתיים דומים אשר תכנן האדריכל אריך מנדלסון הן בארץ והן בגרמניה. יחד עם בית הדר הוא נחשב לאחת הדוגמאות המוצלחות של מבני משרדים בסגנון הבנייה הלבנה. רבים מכנים את המבנה "בית הפיל" עד היום על שם חנות הנעליים המפורסמת, "הפיל", ששכנה במרכז קומת המסחר שלו למשך שנים רבות.
איכותו האדריכלית של המבנה נובעת בעיקר מתפקידו כנקודת ציון עירונית המסמנת את הכיכר בה נפגשים מספר צירים עירוניים חשובים ככיכר ציבורית חשובה. הבניין בנוי בצורת האות 'V' שפינתו פונה אל הכיכר באופן סימטרי. החזית הראשית כוללת קרניזים אנכיים המדגישים את מרכז הבניין ויוצרים רציפות חזותית עם פרגולת הבטון שעל גג הבניין שנראית כממשיכה של אותן קרניזים. פרגולת הבטון מעניקה לחזות הבניין את מראהו הציבורי והיא אלמנט אופייני של מספר בניינים נוספים של העיר הלבנה. בין אלו גם "בית גוטגולד" הסמוך הנמצא בצידו השני של אלנבי בפינת רחוב שינקין אשר תוכנן על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' ב-1938.
חלק מקירות המבנה מחופים בקרמיקה אפורה שאינה אופיינית לסגנון הבנייה אך דווקא אלמנט זה סייע לשמור הבניין אשר החלקים בו חזיתו מחופה נשמרו יחסית היטב לעומת שאר חלקי הבניין הסובלים משנים רבות של הזנחה. גם חלונות הראווה ודלתות הכניסה לחנויות, אשר עוצבו במקור ברוח הבאוהאוס, נהרסו והוחלפו עם השנים.
בשנת 2015 נפתח בבניין בית מלון פוליהאוס של רשת סר בנימין. כחלק מפתיחת המלון שופץ הבניין ושוחזר וכן התווספה בריכה בגג הבניין.
טולידו (אוהיו)

דמוגרפיה

לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 העיר טולידו מכילה 313,619 אנשים, 128,925 משקי בית, ו-77,355 משפחות.
חמשת ארצות המוצא של תושבי העיר כוללות מוצא גרמני (23.4%), מוצא אירי (10.8%), מוצא פולני (10.1%), מוצא אנגלי (6.0%) ומוצא צרפתי (4.6%).
40.0% היו רווקים ללא משפחות. 32.8% מכלל משקי הבית היו מורכבים מבודדים ו- 11% היו מורכבים מאדם שחי לבד אשר מעל לגיל 65. גודל משק הבית הממוצע היה 2.38 וגודל המשפחה הממוצעת הייתה 3.04.
בסך הכל היו קיימות 139,871 יחידות דיור בעיר עצמה, מתוכן 10,946 (7.8%) היו פנויות.

כלכלה

לפני המהפכה התעשייתית הייתה טולידו עיר נמל של הימות הגדולות. לאחר המצאת הרכב הפכה לעיר תעשייתית, אם כי מרבית התעשיות שצמחו בה הצטמצמו באופן משמעותי במהלך העשורים האחרונים. לשלוש יצרניות הרכב האמריקאיות הגדולות כיום (ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר) מפעלים באזור המטרופולין של טולידו, וענף ייצור הפך למשמעותי בעיר מתחילת המאה ה-20. התחילה לפעול בתחילת המאה ה -20.
בעיר מצויות שתיים מן החברות המובילות במשק האמריקני כיום: Dana Corp. ו- "Owens Corning".
אף על פי שלאורך רוב המאה ה-20 המעסיק הגדול ביותר בטולידו הייתה מותג רכבי שטח של חברת דיימלר-קרייזלר "ג'יפ", לאחרונה תואר זה עבר לאוניברסיטת טולידו. כל ענפי הייצור בעיר כיום מעסיקים פחות תושבים מהעיר עצמה מאשר תעשיית הבריאות, אשר נחשבת כיום למעסיק הגדול ביותר בעיר.
טולידו היא השוק העיקרי עבור אוכלוסיית צפון-מערב אוהיו - אזור המכיל תשעה מחוזות בעל אוכלוסייה של מיליון איש. לפיכך קיים ריכוז גבוה במיוחד של מרכזי מסחר ומוסדות רפואיים בטולידו. מיקום העיר ליד מחלף I-80 / I-90 ו- I-75 הפכה את טולידו למיקום פופולרי לריכוז חברות תחבורה כגון UPS ו- BAX Global.
וודי שו

חייו

שו גדל בניוארק שבניו ג'רזי והחל את לימודי המוזיקה שלו בגיל 11. בתחילת הקריירה שלו שו הושפע מהחצוצרנים דיזי גילספי, קליפורד בראון, לי מורגן, פטס נאוורו, פרדי האברד וליטל ברוקר. כמו כן נגני הסקסופון ג'ון קולטריין ואריק דולפי, עמו הוא גם ניגן והקליט בראשית שנות השישים, השפיעו בצורה משמעותית על פיתוח סגנונו הייחודי. 
בשנות השישים הוא ניגן עם שליחי הג'אז של ארט בלייקי בתקופה שנחשבת לאחת התקופות הטובות בתוך שנות היובש של ההרכב. כמו כן הוא היה החצוצרן בהרכב של מקס רואץ' ושל הוראס סילבר. במתקופה זו ניגן באלבומים של אנדרו היל, ג'קי מקלין, מק'קוי טיינר, צ'יק קוריאה ואחרים.
בראשית שנות השבעים הוא החל לנגן כמוביל בעצמו. הייתה זו תקופה חלשה עבור הג'אז ובעוד נגנים רבים החלו לעסוק בפיוז'ן שו המשיך בהארד בופ ולאחר מכן בפוסט בופ. בעשור הזה, לאחר שעבר להקליט עבור קולומביה זכה להכרה, אך מבחינה מסחרית מעולם לא הצליח באופן משמעותי. אלבומו "United" מ-1974 היה מועמד לשני פרסי גראמי וזכה לתואר אלבום השנה בסקר הקוראים של העיתון דאון ביט. באותו סקר הגיע שו למקום הראשון ברשימת החצוצרנים הטובים ביותר ולמקום הרביעי ברשימת מוזיקאי הג'אז הטובים ביותר. 
במהלך שנות השמונים המשיך להוביל הרכבים בהצלחה נכבדת, וכן עבד בכמה פרויקטים משמעותיים עם הסקסופוניסטים דקסטר גורדון וקני גראנט, וכן עם החצוצרן פרדי האברד.
ב-27 בפברואר 1989 שו נפגע בתאונה בתחנת רכבת תחתית בברוקלין לאחר שנפל במורד גרם מדרגות עד לפסים. הגורמים לתאונה נותרו לא ידועים, ידוע רק שלשו היו בעיות ראייה קשות, וכן שככל הנראה במשך שנים רבות הוא סבל מבעיות בריאותיות הקשורות בשימוש בסמים. 
ב-10 במאי באותה השנה נפטר שו מאי-ספיקת כליות.
מבוך תירס

מבוך תירס הוא מבוך העשוי כולו משדה תירס אשר נכבשו בו שבילים בצורות שונות כדי ליצור את המבוך. מבוך התירס הראשון הוקם באנוויל שבפנסילבניה. מבוכי התירס הפכו לאטרקציית תיירים פופולרית בצפון אמריקה, והם מהווים מקור הכנסה נוסף לחוות חקלאיות, כאשר פעמים רבות הם משולבים עם אטרקציות נוספות כגון פינות חי, אזורי פיקניק ועוד. מבוכי תירס רבים מעוצבים בהשראת נושא או רעיון מסוים, וחלקם אף מעוצבים בדמותם של דמויות מפורסמות מסרטים ומספרים. רוב מבוכי התירס מסתיימים במרכז המבוך או מובילים אל היציאה אשר נמצאת בשולי המבוך. מבוך התירס הגדול ביותר נמצא בדיקסון שבקליפורניה.
אורגניזם-על

אורגניזם-על או סוּפֶּר-אורגניזם (נכתב גם סופר-אורגניזם, Superorganism) הוא אורגניזם המורכב מאורגניזמים אחרים. הדוגמאות המובהקות ביותר לסופר-אורגניזם הן קן נמלים וכוורת דבורים.
האורגניזמים שמרכיבים את הסופר-אורגניזם הם עצמאיים במידת מה, אך הם אינם מסוגלים להתרבות או להתקיים לאורך זמן כשהם לבדם. הם מוגדרים כ"סופר-אורגניזם" אם הם פועלים יחד למען שימור הקבוצה, ולא למען עצמם. בקן נמלים, למשל, המלכה היא היחידה שמסוגלת להתרבות, אך היא אינה מסוגלת לשרוד בכוחות עצמה. הנמלים האחרות חיות אך ורק על מנת לאפשר למלכה לשרוד בפני עצמה. הן מסוגלות להתקיים זמן מה בעצמן, אך לא להוליד דורות המשך. על כן, המלכה ושאר הנמלים פועלים יחד כדי להבטיח את קיום המושבה כולה.
תפקודם של הפרטים השונים במושבה אנלוגי לזה של תאים, רקמות או איברים שונים בגוף אורגניזם רגיל. לדוגמה: הזכרים והנקבות הפוריים שיוצאים למעוף הכלולות מהווים מעין תאי מין עבור הקן כולו.
חיות חברתיות רבות, כמו זאבים וביזונים, אינן נחשבות לסופר-אורגניזמים, כי הן אינן עונות על ההגדרה לעיל.
המונח נטבע על ידי הסוציולוג והפילוסוף הבריטי הרברט ספנסר, והוא משמש גם בתחומים משיקים לביולוגיה כמו סוציוביולוגיה ואנתרופולוגיה, ואף בתחומים מרוחקים יותר כמו סוציולוגיה ומחשבה מדינית.
השערת גאיה מניחה כי כדור הארץ כולו הוא סופר-אורגניזם, וכל יצורים החיים בו הם חלק ממערכת מורכבת הנועדה לשמר את החיים על פניו.

ביקורת על רעיון הסופר-אורגניזם

מדענים רבים טענו שההגדרה לאורגניזם בהקשר זה אינה ברורה מספיק, ולכן המושג מעורפל. הועלתה טענה על פיה גם אדם יחיד יכול להיחשב ל"סופר-אורגניזם", כי גוף האדם מכיל מיליוני חיידקים ונגיפים.
פרימה פראטיקה

המונח פרימה פראטיקה (Prima pratica, "נוהג ראשוני") מתייחס למוזיקה מתקופת הבארוק המוקדם, המזכירה יותר את סגנונו של פלסטרינה, או את הסגנון שגיבש ג'וזפו צארלינו, מאשר את הסגנונות ה"מודרניים" יותר. עיקר שימושו בהשוואה למוזיקה ב"סקונדה פראטיקה", ("נוהג משני") ואפשר להשתמש בו בטקסטים מודרניים כמונח נרדף ל"סגנון העתיק" (stile antico), שאותו אפשר להציג מול "הסגנון המודרני" (stile moderno), שהוא בר-חילופין עם ה"סקונדה פראטיקה". השימוש הראשון במונח "פרימה פראטיקה" נעשה במהלך המחלוקת בין ג'ובאני ארטוזי וקלאודיו מונטוורדי בנושא הסגנון המוזיקלי החדש.
בתחילה התייחסה ה"פרימה פראטיקה" רק לסגנון ההכנה והפתרון של דיסוננסים. בספרו Seconda parte dell'Artusi  משנת 1603 כותב ארטוזי על הסגנון החדש של יחב לדיסוננסים, תוך התייחסות ספציפית לנוהג של הימנעות מהכנה נאותה של דיסוננסים (ראו קונטרפונקט), ועלייה אחרי במול או ירידה אחרי דיאז. בספר אחר שלו, L'Artusi, overo Delle imperfettioni della moderna musica משנת 1600 ("הארטוזי, או פגמי המוזיקה המודרנית") גם תקף ארטוזי במפורש את מונטוורדי ונעזר בדוגמאות מן המדריגל שלו "קרודה אמארילי" לשלילת הסגנון החדש. 
מונטוורדי ענה בהקדמה לספר המדריגלים החמישי שלו להתקפות של ארטוזי על המוזיקה של מונטוורדי כשהביע את השקפתו ואת השקפת אחיו, ג'וליו צ'זארה מונטוורדי, שהמוזיקה הקודמת הכפיפה את הטקסט למוזיקה בעוד שבמוזיקה החדשה הטקסט עליון על המוזיקה. הפרה של כללי קונטרפונקט ישנים מותרת, אם היא משרתת ביתר הצלחה את הטקסט. לדברי ג'וליו צ'זארה, מקורן של תפיסות אלה הרחק בעבר, בנהלים המוזיקליים של יוון העתיקה.
ניו הרבור

היסטוריה

גילתה את המפרץ משלחת דיסקברי (1904-1901), שכינתה אותו כך משום הנמל החדש הזה התגלה כאשר אוניית המשלחת "דיסקברי" חיפשה מעגן אפשרי באתר דרומי יותר לאורך חופיה של אדמת ויקטוריה. קרחון פראר זורם אל תוך המפרץ. הר ברנס, בשוכן בקצה המזרחי של רכס גבעות קוקרי, משקיף אל מפרץ זה ממעל.
ליפובנים

ליפובנים הוא כינוי שניתן לבני קבוצה אתנית סלאבית ממוצא רוסי השוכנת בדרום מזרח רומניה.
מספר הליפובנים ברומניה הוא 29,774 ומקובל לצרף למספר זה גם את מספר הרוסים שהוא 8,914‏. מרבית הליפובנים מתגוררים במחוז טולצ'ה, אך יש ליפובנים גם בקונסטנצה, יאשי, סוצ'אבה ובראילה.
בשנת 1654, הכנסייה הרוסית בהנהגת הפטריארך ניקון הנהיגה שינויים. מאוחר יותר, בתקופת פיוטר הגדול, נכפו השינויים בכוח והוטלו סנקציות על מי שלא קיבל אותם, כולל כפיית לבוש מיוחד. המאמינים, שלא היו מוכנים לשנות את אורחותיהם, נדדו למקומות שונים ובהם פולין, קנדה, אלסקה ויפן. חלק מהם הגיעו לאזור הדלתה של הדנובה בדוברוג'ה וחלק לבוקובינה.
הליפובנים שהגיעו לרומניה היו בעיקר דייגים מסביבות הדון והדנייפר, לכן התאים להם להתיישב במקומות בהם המשיכו במלאכת הדיג.
הליפובנים הם נוצרים פרבוסלבים אדוקי האמונה הישנה בדתם, משתמשים בלוח היוליאני ומדברים ניב רוסי ישן שקלט לתוכו מילים אוקראיניות ומילים רומניות.

אטימולוגיה

הליפובנים קרויים על שמו של מייסד הכת, אב המנזר ויגורצקאיה, שב-1742, בתקופת הדיכוי הסתגר עם חסידיו במנזר קטן ונידח, חסם את הבאר והצית את עצמו. שמו של אב המנזר היה פיליפ פוסטוביאט ומהשם פיליפ נקראו החסידים "פיליפובני", שם שהתקצר ל"ליפובני".
יחסי בולגריה–בנגלדש

שיתופי פעולה

בין המדינות מתקיימים מספר רב של שיתופי פעולה, בעיקר במגזרי החקלאות, התרבות והטכנולוגיה. בשנת 2014, שתי הממשלות חתמו על מזכר הבנות בנוגע להקמת התייעצות שותפת בין המדינות שתקדם את שיתוף הפעולה ההדדי בין משרדי החוץ והמדינות בפרט. בנגלדש ובולגריה הראו אינטרס משותף בהגברת היחסים הכלכליים בין המדינות.

יחסים כלכליים

בשנת 2016, בולגריה ייצאה לבנגלדש סחורה בשווי 15.2 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם דשנים פוספטיים, אוכל המיועד לבע"ח, דם אנושי, אנזימים, ציוד שידור, קאולין, קטניות יבשות ומוצרי ברזל. לעומתה, בנגלדש ייצאה לבולגריה סחורה בשווי 2.4 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם חוטי יוטה, תיקים, חולצות, סרטנים, מעילים ומוצרי בגדים.
אלפרד וינר

אלפרד וינר (גרמנית Alfred Wiener;‏ 16 במרץ 1885, פוטסדם – 4 בפברואר 1964, לונדון) היה עיתונאי וחוקר יהודי-גרמני אשר הקדיש חלק ניכר מחייו לחקר פשעי הנאצים. וינר ידוע בעיקר בזכות העובדה שצפה את הסכנה הגלומה בנאציזם, וייסד אוסף שנודע לימים כאוסף וינר. האוסף שמור מאז 1980 בספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה באוניברסיטת תל אביב.

קורות חיים

וינר נולד בפוטסדאם בשנת 1885. בגיל 3 עברה משפחתו לגור בעיירה ליד פוזנן, קרוב לגבול עם פולין, וכשהיה בן 11 חזרו לפוטסדאם, שם סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיום ויקטוריה האוונגליסטי (Evangelische Victoria-Gymnasium). בגיל 18 החל ללמוד לימודי דת בברלין בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות, אך ויתר בסופו של דבר על מסלול ההכשרה לרבנים. הוא החל ללמוד מזרחנות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין. ב-1907 נסע למזרח התיכון מטעמי בריאות, וניצל את שהותו שם כדי לטייל באזור וללמוד עליו. כאשר חזר המשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין, וסיים לבסוף את לימודיו בשנת 1913. בשנת 1915 הוא גויס לצבא הגרמני ונלחם במלחמת העולם הראשונה. הוא זכה לעיטור צלב הברזל על פועלו, ולאות סהר הברזל שהוענק למי שלחם במזרח הקרוב.
בזמן רפובליקת ויימאר מצא וינר עבודה בתור מזכיר באגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, שם הפך במהרה לאחד החברים הבולטים. עד עזיבתו את גרמניה ב-1933 נשאר וינר בתפקיד בכיר באגודה. וינר זיהה את הסכנה הגלומה בתנועות הימין הקיצוניות בגרמניה כבר בשנת 1925. ב-1926 ערך ביקור בארץ ישראל מטעם האגודה, ובעקבותיו כתב ספר על האזור הכולל מידע על ההתיישבות הציונית. ב-1928 ייסד את "לשכת וילהלמשטראסה" (Büro Wilhelmstrasse) שתיעדה את הפעילות הנאצית בגרמניה ופרסמה חומר אנטי-נאצי עד שנת 1933. באותה שנה נמלט וינר מגרמניה הנאצית לאמסטרדם, ושם, יחד עם ד"ר דוד כהן מאוניברסיטת אמסטרדם, ייסד את "המשרד היהודי המרכזי למידע" (אנגלית Jewish Central Information Office, בראשי תיבות: JCIO), שהיה לימים לאוסף הקרוי על שמו. ב-1939 עקר וינר עם האוסף ללונדון.
במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם השנייה שהה וינר בארצות הברית, עסק באיסוף חומר ועבד בשירות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת. ב-1945 הפך את מרכז המידע לספרייה ולמרכז מחקר. 
בשנת 1955 הוענק לווינר "צלב השירות הפדרלי" (Bundesverdienstkreuz), העיטור האזרחי הגבוה ביותר שהוענק בגרמניה המערבית.
וינר נפטר בלונדון בשנת 1964.
בשנת 1997 יצאה לאור ביוגרפיה של וינר, מאת בן בארקו (Barkow).
גלגל ניפקו

גלגל ניפקוב או דיסק ניפקוב (מאנגלית: Nipkow disk) הוא מכשיר מכני היוצר דימוי תמונה, באמצעות יצירת נקודות אור בתנועה מהירה העוברות את סף מספר התמונות הנקלטות בעין מידי פרק זמן קצוב. יש המחשיבים את המכשיר כמסך הטלוויזיה הראשון. הגלגל נקרא על שם ממציאו פאול גוטליב ניפקוב.

רקע

בשנת 1883 בערב חג המולד על פי הסיפור המקובל, שהה פאול גוטליב ניפקוב לבדו בביתו, והביט במנורת שמן דולקת. כשראה את הלהבה מרצדת לסירוגין מבעד לחרירים, עלה במוחו הרעיון לנצל את העניין ליצירת מכשיר אשר ישתמש בתכונה זו ליצירת תמונה. ניפקוב שירטט את מבנה המכשיר אך מעולם לא יישם אותו בפועל. הוא רשם עליו פטנט אשר היה בתוקף ל-15 שנים, ומשפג תוקפו מימשו רבים את רעיונו בהצלחה. היו שראו ב"גלגל ניפקוב" את מסך הטלוויזיה הראשון, שכן כל טכנולוגיות המסכים הבאות (LCD פלזמה) פועלות באמצעות עקרונות דומים: נקודה הנעה במהירות על-פני מסך ומתוך כך נוצרת תמונה.

תיאור המתקן

גלגל ניפקוב מורכב בבסיסו מדיסקה שטוחה המחוברת אל מנוע אלקטרוני המסובב אותה במהירות. הדיסקה נקובה בחורים היוצאים ממרכזה וממשיכים בצורה ספירלית אל חלקה החיצוני.
מצדה הפנימי (הבלתי נראה לעיני הצופה) של הדיסקה קיימת נורה חשמלית אשר עוצמתה ניתנת לכוונון, ובינה לגלגל ניתן להכניס שקפים. הצופה מביט מתוך מסגרת אל צדה החיצוני של הדיסקה, ובעת סיבובה תראה לפניו מעין תמונה המורכבת מקווים מאוזנים ומעוגלים קמעה (בשל סיבוב הדיסקה).
במידה ויוכנס שקף אל צדה האחר של הדסקה תתקבל השתקפות של תוכן השקף בעיני הצופה. ניתן גם להוסיף ממד חזותי נוסף באמצעות שינויים מחושבים בעוצמת מקור האור - הנורה.
מרגריטה צרפתי

מרגריטה צרפתי (סרפָטי) (באיטלקית: Margherita Sarfatti;‏ 8 באפריל 1880 - 30 באוקטובר 1961) הייתה פטרונית אמנות, עיתונאית, סופרת, אספנית, סוציאליסטית יהודייה-איטלקיה, ומאהבת של בניטו מוסוליני.

חייה

צרפתי נולדה בוונציה למשפחת גראסיני (Grassini). ב-1898 נישאה לעורך הדין צ'זרה צרפתי, ועברה למילאנו ב-1902. לזוג נולדו שלושה ילדים.
צרפתי הפכה את ביתה לסלון ספרותי ואמנותי, בייחוד לאנשי האוונגרד והפוטוריזם. ניתן לומר שזרם הנובצ'נטו (Novecento), שבין מבשריו היה ג'ובאני מוציו, התחיל בטרקלין ביתהּ. זהו זרם אמנותי המהווה פשרה בין הנאו קלאסיציזם לבין המודרניזם, ולכן התאים מאוחר יותר לתורה הפשיסטית שקידשה את העבר בכלים מודרניים.
ב-1912 פגשה את מוסוליני, שהיה אז עיתונאי בעיתון הסוציאליסטי "אוואנטי!", ומאז ועד 1939 הייתה אהובתו ומורתו בכל הקשור לקלסיקה הרומית, כתבה מאמרים בשמו, ערכה עבורו את ביטאון המפלגה הפשיסטית ואף כתבה את הביוגרפיה הרשמית שלו (The Life of Benito Mussolini), באנגלית, שבתוך זמן קצר לאחר פרסומה תורגמה לשפות רבות והייתה לרב מכר.
עם החלת חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938, הודחה צרפתי מכל תפקידיה, ונמלטה דרך שווייץ לארגנטינה. במשך מספר שנים חילקה צרפתי את זמנה בין ארגנטינה לאורוגוואי, ועבדה, בין השאר, כעיתונאית.
ב-1947 חזרה צרפתי לאיטליה, הפכה בשנית לבעלת השפעה באמנות האיטלקית ואף ביקרה מספר פעמים בישראל. צרפתי נפטרה בשנת 1961.