google/wiki40b huggingface dataset:
קארל שוורצנברג

קארל יוהנס נפומוק יוזף נורברט פרידריך אנטוניוס וראטיסלאב מנה פון שוורצנברג (בצ'כית: Karel Schwarzenberg;‏ בגרמנית: Karl Johannes Nepomuk Josef Norbert Friedrich Antonius Wratislaw Mena von Schwarzenberg; נולד ב-10 בדצמבר 1937 בפראג) הוא בן אצולה ופוליטיקאי צ'כי. בתפקידו האחרון כיהן שוורצנברג כשר החוץ של הרפובליקה הצ'כית.

חייו

שוורצנברג הוא נצר למשפחות האצולה שוורצנברג (מצד אביו) ופירסטנברג (מצד אמו). לאחר תחילת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה ב-1948, עברה משפחתו לאוסטריה. הוא למד משפטים באוניברסיטאות וינה, גראץ ומינכן, והחל מ-1965 החל לעסוק בניהול אחוזות באוסטריה ובבוואריה.
ב-1984 נבחר לכהן כנשיא ועדת הלסינקי לזכויות אדם. על פעילותו בוועדה קיבל ב-1989 את פרס זכויות האדם של מועצת אירופה, פרס שחלק עם לך ולנסה. לאחר בחירתו של ואצלב האוול לנשיא צ'כוסלובקיה ב-1990 שימש כיועצו, עד שזה התפטר מתפקידו ב-1992. לאחר ההתפטרות, שב לעסוק בניהול אחוזות, הפעם במחוז דרום בוהמיה. 
ב-2004 שב שוורצנברג לחיים הפוליטיים, כשנבחר לכהן כסנטור כנציג מחוז הבחירה השישי של פראג, מטעם המפלגה הירוקה הצ'כית. הוא היה חבר בוועדת הסנאט לענייני האיחוד האירופי ובמשלחות הפרלמנט לנאט"ו ולמועצת אירופה. ב-2006 מונה ליו"ר ועדת החוץ והביטחון של הסנאט.
בשנת 2007 מונה שוורצנברג לשר החוץ בממשלתו של מירק טופולנק. נשיא צ'כיה, ואצלב קלאוס הביע באופן יוצא דופן התנגדות למינוי, בטענה שקשריו של שוורצנברג באוסטריה עלולים למנוע ממנו לייצג באופן ראוי את האינטרס הצ'כי. ראש הממשלה טופולנק עמד על כך שימונה, אך כפשרה, מונה שר החוץ היוצא, אלכסנדר וונדרה, לתפקיד סגן ראש הממשלה והשר לענייני האיחוד האירופי, בעוד שוורצנברג הופקד על יחסי החוץ של צ'כיה עם שאר העולם. ביקורת נוספת על מינויו נמתחה מתוך מפלגתו, לאחר שבתחילה הודיע שלא יישב בממשלה אחת עם השר לפיתוח אזורי, יז'י צ'ונק, שנחשד בשחיתות, אך בסופו של דבר נכנס לתפקידו, כדי למנוע את פירוק הקואליציה.
כשר חוץ, חתם שוורצנברג על הסכם עם קונדוליזה רייס, המאפשר הצבת מערכות הגנה מפני טילים ארוכי טווח על אדמת צ'כיה. בדצמבר 2008 הביע תמיכה בפעולות ישראל במבצע עופרת יצוקה. בשנת 2009 נפלה ממשלתו של טופולנק בהצבעת אי אמון, ושוורצנברג עזב את המשרד, אך הוא שב אליו כעבור שנה, עם ניצחונו של פטר נצ'אס בבחירות שנערכו ב-2010. שוורצנברג סיים את כהונתו השנייה כשר החוץ עם התפטרותו של פטר נצ'אס.
קארל שוורצנברג התמודד לאחר סיום כהונתו לנשיאות צ'כיה, אולם בפועל הפסיד את ההתמודדות לראש הממשלה הצ'כי לשעבר, מילוש זאמן.

חייו האישיים

שוורצנברג נישא ב-1967 לתרזיה פון הארדג, ולשניים נולדו שלושה ילדים. הם התגרשו ב-1988 ונישאו מחדש ב-2008. שוורצברג מחזיק גם באזרחות שווייצרית.
העמותה לתסמונת רט

חזון העמותה

מציאת מרפא ומזור ללוקים בתסמונת רט באמצעות מימון מחקרים בתחום והענקת איכות חיים מקסימלית ללוקים בתסמונת באמצעות מתן מידע ופיתוח תוכניות ושירותים חינוכיים-טיפוליים בקהילה.

מבנה העמותה

יו"ר העמותה - עו"ד שמואל זיסמן, נשיאת כבוד ויועצת מדעית - ד"ר רותי אמיר, המנכ"ל - סיגל הרץ תירוש, ומנהלת המרפאה לתסמנות רט - ד"ר ברוריה בן זאב, נוירולוגית ילדים.
סטניסלבה פז'יבישבסקה

סטניסלבה פּז'יבּישֶבסקה (בפולנית: Stanisława Przybyszewska, נהגה "פשיבּישֶבסקה";‏ 1 באוקטובר 1901, קראקוב, פולין - 15 באוגוסט 1935, העיר החופשית דנציג) הייתה מחזאית פולנייה שכתבה כמעט אך ורק על המהפכה הצרפתית. המחזה "מקרה דנטון" שפרסמה בשנת 1929, אשר בוחן את המתח בין רובספייר לבין ז'ורז' דנטון, נחשב לאחת מיצירות המופת על המהפכה הצרפתית, ועובד (אמנם בשינויים אידאולוגיים ניכרים) בידי הבמאי הפולני אנדז'יי ויידה לסרט "דנטון" בשנת 1983.

ביוגרפיה

פז'יבישבסקה נולדה בקרקוב בשם סטניסלבה פאיונק, כבתם מחוץ לנישואין של האמנית אניאלה פאיונק ושל הסופר סטניסלב פז'יבישבסקי. פז'יבישבסקי היה מודרניסט בולט והולל ידוע, והיה ממייסדי תנועת פולין הצעירה (Młoda Polska). בילדותה נדדה פז'יבישבסקה עם אמהּ ברחבי אירופה, וגרה לפרקים בלבוב, בפריז, בציריך, ובווינה. לאחר מות אמה בשנת 1912, חיה פז'יבישבסקה אצל דודתה, ובשנת 1919 עברה לגור אצל אביה. תקופה קצרה למדה פילוסופיה באוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן, ובמהלכה חשף אותה אביה למורפין, והיא החלה להשתמש בסם באופן אינטנסיבי.
בשנת 1921 נישאה ליאן פאניינסקי, אמן ומכור למורפין כמותה, שפגשה בקרקוב. לאחר שמת ממנת יתר בשנת 1924, שקעה פז'יבישבסקה בבדידות ובאובססיה למהפכה הצרפתית. היא החלה לתארך את מכתביה (שכתבה למגוון אנשים, החל מאביה וכלה בתומאס מאן) על פי לוח השנה המהפכני בצרפת. את שנותיה האחרונות בילתה בעליית גג זעירה, ללא חימום, בדנציג, בעוני מרוד ובמצב נפשי מעורער. היא נאלצה למרוח את מזונה בליזול כדי לשמר אותו, והקדישה את זמנה להמחזה של המהפכה הצרפתית.
פז'יבישבסקה העריצה את רובספייר עד כדי קיבעון, וייחסה לו בכתיבתה גאונות בלתי-רגילה ויכולת חיזוי העתיד. "אני סמוכה ובטוחה," כתבה לחברה, "שאני מבינה את רובספייר טוב יותר מכל אדם אחר שידוע לי." פז'יבישבסקה ייחסה את עמדותיה הקומוניסטיות לרובספייר, והציגה אותו כמי שחזה את אסון עליית הקפיטליזם. רובספייר הוא הדמות הראשית בשני מחזותיה ששרדו, "מקרה דנטון", שהושלם בשנת 1929, ומחזה מוקדם יותר, "תרמידור", שנותר בלתי-גמור בעת מותה.
פז'יבישבסקה מתה ב-15 באוגוסט 1935 בדנציג. בעת מותה עדיין הייתה לגמרי בלתי-ידועה, ומבודדת לחלוטין מן העולם המודרני, בשל השתקעותה בעיסוק במהפכה הצרפתית. הסופרת הבריטית הילרי מנטל העירה על פז'יבישבסקה כי "שחפת, מורפין, ותת-תזונה נקבעו כסיבות מותה, אבל נכון יותר היה לאבחן אותה כאישה שמתה בגלל רובספייר."
רות ירון

ביוגרפיה מוקדמת ובשירות החוץ

ירון נולדה בשנת 1957, בקונסטנטין שבאלג'יריה. עלתה לישראל עם הוריה ואחותה בשנת 1961, והתגוררה בבאר שבע.
ב-1974 התגייסה לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, שירתה כמ"כית ומ"מית במחנה 80. נישאה ועברה להתגורר בירושלים.
בעלת תואר ראשון במדע המדינה וביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני במדע המדינה ובביטחון לאומי מטעם אוניברסיטת חיפה. בסיום התואר הראשון התקבלה לקורס הצוערים של משרד החוץ, ושירתה במערך הדיפלומטי של מדינת ישראל. ירון שימשה בין השאר מזכירה ראשונה בנציגות ישראל באבידג'אן שבחוף השנהב, יועצת לענייני תקשורת והסברה בקונסוליה הכללית במונטריאול שבקנדה, יועצת בלשכת סמנכ"ל משרד החוץ לענייני צפון אמריקה ופירוק נשק (1987–1989), ציר-יועץ לענייני תקשורת בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית (1989–1995), מנהלת מחלקת ירדן במשרד החוץ בירושלים (1995–1997). כמו כן הופקדה ירון על טיפול ביחסי ישראל-ירדן, כולל יישום הסכם השלום בין ישראל לירדן, השתתפה במשאים ומתנים וחתמה על שורה של הסכמים עם ירדן.
ב-1998 למדה במכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ושנה לאחר מכן שימשה מדריכה במכללה, ובשנים 2000–2002 הייתה המדריכה הראשית במכללה.

לאחר פרישתה מדובר צה"ל

לאחר פרישתה מתפקיד דוברת צה"ל שימשה כמנכ"לית המכללה לאיכות השלטון ובמקביל כעמיתת מחקר בכירה במכון לתכנון מדיניות של העם היהודי (2007–2009).
כיום משמשת מנכ"לית קבוצת המעבדה להתנסות אסטרטגית (Ludo Lab Group).
בשנת 2010 נקראה רות ירון על ידי נציב שירות המדינה משה דיין להקמתה של הכשרה חוץ אקדמאית של תוכנית עתודה ניהולית לשירות המדינה "צוערים לשירות המדינה", אשר הוקמה מתוקף החלטת הממשלה. 
התכנים של ההכשרה הוקמו על ידי ירון מיסודם וכיום משמשת ירון כראש מערך החוץ אקדמי של התוכנית.
ב-2018 הצטרפה ירון למפלגת אחי ישראלי, ולקראת הבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום השלישי ברשימה.
ירון מתגוררת בעיר מודיעין עם בעלה אבנר. לזוג שני ילדים.
ברוס מריאנוף

ביוגרפיה

ברוס מראנוף נולד בפילדלפיה בשנת 1947. כבר בגיל 8 בנה לעצמו מעבדה בבית.
מריאנוף סיים בשנת 1969 תואר ראשון בכימיה וב-1972 דוקטורט בכימיה אורגנית באוניברסיטת דקסל בהנחייתו של פרופ' רוברט הצ'ינס.
בשנים 1972–1974 עשה פוסט-דוקטורט במחלקה לכימיה של אוניברסיטת פרינסטון אצל פרופ' קורט מינסלו.
בשנת 1974 הצטרף מריאנוף למעבדות חברת מקניל הקשורה לתאגיד ג'ונסון את ג'ונסון והתקדם עד לעמדה המדעית הבכירה ביותר בחברה.
בשנת 2010 הוא פרש ממחלקת המחקר ופיתוח של חברת ג'ונסון את ג'ונסון והתחיל לעבוד במכון ברוך בלומברג בדוילסטאון שבפנסילבניה, ובמכון המחקר סקריפס בלה ג'ולה שבקליפורניה.
הוא מכהן כעורך משנה בכתב העת המדעי ACS Medicinal Chemistry Letters.
מריאנוף גילה יחד עם ז'וזף גדוקי את הטופירמאט, תרופה נגזרת סולפמאט של סוכר הפירות - ד-פרוקטוז, שהפכה לתכשיר יעיל באפילפסיה ובמיגרנה. המכירות השנתיות של תרופה זו מגיעות ל-2 מיליארד דולר ויותר. הטופירמאט הוא מרכיב בכמוסה Qsymia נגד השמנת יתר, לצד פנטרמין.
בהמשך פיתח מריאנוף עשרות חומרים מתוכם כ-13 בעלי פוטנציאל לשימוש רפואי.
תרם תרומה חשובה להבנת הסטראו-כימיה למנגנון תגובת ויטיג.
בהמשך עסק בחקר השפעתם של ננוליפידים -דמויי HDL (ליפופרוטאינים בעלי צפיפות גבוהה) במניעת אתרוסקלרוזיס, תרומתם של פפטידים ציקליים כמודולטורים של המיקרוביום במערכת העיכול במניעת אתרוסלקרוזיס ויישום פעילותם של מעכבי HDAC (היסטון דה-אצטילז) כמודולטורים של דרכים אפיגנטיות - למשל בתחום ציסטיק פיברוזיס, הדלדול השרירי השדרתי SMA (אטרופיה שרירית ספינלית)
מריאנוף פרסם 280 פרסומים מדעיים, עורך מספר ספרים וכותב מאמרים.
ברשותו גם 101 פטנטים בארצות הברית.

חייו הפרטיים

מריאנוף נשוי משנת 1971 לד"ר סינתיה מריאנוף (לבית מילבסקי, ילידת 1949). גם היא כימאית אורגנית ופרופסור במכון ברוך בלומברג.
הם מתגוררים כיום בניו הופ, פנסילבניה.
תחביביו כוללים בישול, גינון, עיצוב אדריכלי, סידור פרחים ומוזיקה. בנוסף יש לו אוסף מובחר של צפרדעי קרמיקה.
כחובבי קפה מושבעים, הקימו בני הזוג מריאנוף את חברת Absolute Palate המייצרת קפה המופק מ"חגורת הקפה קונה" שבהוואי.
חרבקואה

היסטוריה

למרות שפרטים היסטוריים רבים אינם ידועים עדיין, סביר להניח כי הילידים של האי היספניולה התגוררו בעמק חרבקואה. ההנחה היא כי שם העיר נוצר מתוך המילים "Jaraba" ו-"Coa", כלומר "ארץ המים" בשפתם. יש שחושבים כי הספרדים למעשה כבשו את חרבקואה בחיפושם אחר זהב, אבל נטשו את המקום בגלל עמידותם של הילידים בפני ההתקפות שלהם, או בגלל שלא מצאו מספיק זהב כפי שקיוו, אם כי עד היום ניתן למצוא זהב בנהרות רבים באזור. חרבקואה הייתה שייכת קרוב לוודאי לשבטי המגואה (Maguá) מה שהפך את המקום לחלק מממלכת Cibao. יש עדיין הרבה מקום לעבודה ארכאולוגית בנושא אבל ניתן להניח שהילידים חיו באזור זה זמן רב לפני הגעתו של כריסטופר קולומבוס. החל משנת 1805 אזור זה החל להתאכלס מחדש במהלך הפלישה של האיטי, כאשר ניצולים מן הטבח של סנטיאגו דה לוס קביירוס ולה וגה נמלטו אל ההרים של רכס הקורדיירה המרכזית והתיישבו בעמק חרבקואה. בשנת 1854 הוקם במקום מחנה צבאי והעיר נוסדה באופן רשמי. ב-27 בספטמבר 1858 העיירה קיבלה מעמד של רשות מקומית נפרדת.

גאוגרפיה ואקלים

בחרבקואה יש אקלים מסוג יער גשם טרופי (לפי שיטת קפן לסיווג אקלים). בשל המיקום הטרופי והגובה הרם (525 מטר מעל פני הים) בחרבקואה יש ימים חמים ולילות נעימים במהלך רוב השנה וימים ממוזגים ולילות קרירים במהלך חודשי החורף. בשל הטמפרטורות המתונות, העיר מכונה בפי התיירים "עיר האביב הנצחי."
אחד מאטרקציות התיירות העיקריות בחרבקואה הם ההרים והיופי הטבעי של האזור בשל מיקומו במרכז רכס הקורדיירה המרכזית. זהו גם אחד מנתיבי הגישה המרכזיים אל ההר פיקו דוארטה וגם אל שמורת אבנו ורדה (Ebano Verde). בחרבקואה זורמים שלושה נהרות גדולים: באיגואטה (Baiguate), חימנואה (Jimenoa) ויאקה דל נורטה (Yaque del Norte).
הטמפרטורה הקרה ביותר שנרשמה אי פעם בחרבקואה היא 7.1 מעלות צלזיוס, ב-24 בפברואר 2012.

כלכלה

הכלכלה המקומית מבוססת על חקלאות. היא ידועה בעיקר בתותים שלה ובקפה. חרבקואה ידועה גם במגוון הרחב של הפרחים הפורחים בה.

תרבות

הקרנבל המקומי נחגג בחודש פברואר והוא אחד המפורסמים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית. ב-16 ביולי נחגג יום גבירתנו של הר הכרמל.
כל חודש יוני מתקיים בחרבקואה, "פסטיבל דה לאס פלורס" ובו מוצגים ונמכרים פרחים רבים, צמחים שונים וסחלבים, כמו גם עבודות יד דומיניקניות שונות.

חינוך

ב-10 בינואר 1997 נפתחה האוניברסיטה האגרופורסטלית פרננדו ארתורו דה מריניו, מכללה קטנה ובה נלמדים בעיקר מקצועות הקשורים לחקלאות ואקולוגיה. בעיר גם נמצא המרכז האקולוגי אאוחניו דה חסוס מרקנו.
מסחר רציף

מסחר רציף הוא שיטת מסחר בבורסה, בו ברגע שנמצאות פקודות קנייה ומכירה תואמות הן מתבצעות במחיר הנקבע ברגע הביצוע. שיטת המסחר ברצף שונה משיטת מסחר בזמנים קבועים בו פקודות מסחר נאספות ומתבצעות בזמן מסוים במחיר אחיד לכל העסקאות המתבצעת באותו זמן. 
מסחר רציף הוכנס לשימוש לראשונה בבורסת אמסטרדם כבר בתחילת המאה ה-17. בשנת 1869 עברה הבורסה בניו יורק למסחר רציף. הבורסה לניירות ערך בתל אביב, עברה למסחר רציף בשנות ה-70 של המאה ה-20. בבורסת פריס היה במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 מסחר רציף, אולם הוא היה אחראי לפחות מ-10% מהעסקאות. בשנת 1986 הוכנס לשימוש מערכת ממוחשבת למסחר רציף והדבר הביא להיפוך, כאשר מעל 90% מהעסקאות מתבצעות במסחר רציף. בעקבות השינוי בפריס עברו גם הבורסות במילנ ובמדריד למסחר רציף בסביבות 1989. בבורסות בוורשה, וילנה וריגה הוכנס המסחר הרציף לשימוש בין השנים 1996-1998. 
רוב בורסות העולם פועלות בשיטה המשלבת מסחר רציף ומסחר בזמנים קבועים. בבורסה בתל אביב, מתבצעות שלבי מסחר בזמנים קבועים בתחילת ובסוף יום המסחר, ולאורך יום המסחר מתבצע מסחר ברצף.  
בשיטת המסחר הרציף, כל סוחר יכול להעביר פקודות קניה ומכירה בכל עת. עבור פקודות מסוג לימיט, אם נמצאה פקודה תואמת שהוגשה קודם, הפקודות מתבצעות מיידית. אם לא נמצאה פקודה תואמת, הפקודה נרשמת ומחכה להגעת פקודה תואמת.

השפעת המסחר הרציף

מחקר של עמיהוד, מנדלסון ולאוטרבך טען שהכנסת מסחר רציף לבורסה בתל אביב הגבירה את סחירות ניירות הערך והביאה לתמחור יותר טוב שלהם. אולם בריגה ובוילנה המעבר למסחר רציף הוביל לצמצום היקפי המסחר בניירות ערך.
סביום

סביום (ידוע גם בשם סבום) היה מלך אמורי, המלך השלישי בשושלת הראשונה של מלכי בבל. הוא מלך בין השנים 1844-1831 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, או בין השנים 1767-1781 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה הנמוכה. בתקופתו בבל הייתה עיר-מדינה קטנה ששלטה רק על העיר בבל. סביום לא טען למלכות, ומכאן הסיקו החוקרים שבתקופתו העיר בבל הייתה עדיין עיר קטנה. אחרין מלך בנו אפיל-סין. העיר התחילה לגדול בתקופת נכדו סין-מובליט והפכה לאימפריה בתקופת נינו חמורבי.
בשנה ה-7 למלכותו, ניהל מלחמה עם לרסה. בשנה ה-12 נלחם ב עיר קאזאלו . בשנה ה-13 למלכותו, העמיק את מערכת תעלות ההשקיה בעיר בבל. בתקופת מלכותו בנה בבבל את מקדש אסגילה לאל מרדוך ואת מקדש אבאבר (גר') בסיפר.
פנחס שניאורסון

פנחס שניאורסון (1893 -ז' סיוון ה'תשל"ד מאי 1974) היה מחלוצי העלייה השנייה, איש ארגון השומר וממייסדי ארגוני ההגנה בתקופת היישוב.

ביוגרפיה

נולד בעיר רציצה ברוסיה, ליהודה לייב שניאורסון, בן האדמו"ר שלום דובער שניאורסון (מרציצה) - נכד הצמח צדק, ולביילה, בת הרב מרדכי שניאורסון מויטבסק גם הוא נכד הצמח צדק. הוריו היו בני דודים שניים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1908. תחילה עבד כפועל חקלאי וכשומר ביישובי יהודה והגליל. התיישב במושב תל עדשים, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף לישראל גלעדי במטרה ליישב את הגליל העליון. לאחר חשיפת מחתרת ניל"י, נעצר ישראל גלעדי, ושניאורסון ביקש להיעצר במקומו, עבר עינויים ולבסוף נכלא בדמשק.
עם שחרורו ממעצר גויס שניאורסון לצבא האימפריה העות'מאנית, אך זמן קצר לאחר מכן ערק וברח לאודסה. בשובו לארץ התיישב בכפר גלעדי, ובשלהי 1919 מונה מטעם למפקד ארגון ההגנה בכפר. ביום הקרב על תל חי (1 במרץ 1920) שהה במקום, ועל פי מספר גרסאות הוא שהתיר את כניסתם של התוקפים הערבים. למרות זאת, לאחר פציעתו של יוסף טרומפלדור שהיה המפקד, הועבר לרשותו הפיקוד על הקרב.
פעילותו בתחומי ההגנה נמשכה כחבר הגדוד העברי על שם טרומפלדור, חבר ארגון "הקיבוץ", מפקד באזור חיפה ועמק הירדן בעת מאורעות תרפ"ט, וכשומר בגוש עציון בשנות השלושים. בהיותו חבר מפלגות "פועלי ציון" ו"אחדות העבודה", הצטרף לאחר הקמת מפא"י ל"פועלי ציון שמאל". בשנת 1946 הצטרף ל"אחדות העבודה - פועלי ציון" ומאוחר יותר היה חבר מפ"ם, והיה מועמדה לכנסת הרביעית. בשל התפלגות "פועלי ציון שמאל" עזב שניאורסון בשנות השלושים את כפר גלעדי ועבר לתל אביב, בה עבד בעירייה.

בשנים האחרונות לחייו השתתף בראיון עם הצאצאים (איגוד הצאצאים של אדמו"ר הזקן) בשידורי ישראל, מוצש"ק יתרו כ״ד שבט תשל״ג, ובין השאר אמר: 
"זה עם מלא חיים, מלא שמחה, מלא ריקוד, מלא שירה. גם בתפילות, גם בכל, וגם הרבה בכי... אף פעם איני זוכר לא את סבא ולא את אבא ולא את כל הסביבה שהתפללו בשקט גמור, אלא תמיד בצעקות ובבכי. ומצד שני - תמיד שירה, תמיד עליזים, וגם סיפורים - לא של בכי אלא להפך - מלאי חיים, הלצות. מה היה לחסידים? כל יום אחרי התפילה בבוקר, בבית המדרש היה כל אחד נותן קופיקה או שתי קופיקות וקונים בקבוק קטן של "וודקה" והיו שותים ואומרים שירה"
"יש מומנטים בהם נזכרים בילדות או במשפחה והסביבה, זו לגמרי סביבה אחרת... לגמרי חיים אחרים... כל אותה השבת איך היו מרגישים, איך היה אבא שלי, שכל השבוע היה טרוד ועסוק, וכן הלאה, שטרות, ועם כסף, ועם אנשים, ועם יערות, היה בכלל סוחר יערות - בא ביום הששי בערב, הולך למקוה, וכשהוא בא מהמקוה, הוא שותה תה, והכל נגמר... שום דבר עד מוצאי שבת" (״מחצבת״ עמוד 41)
לאחר קום המדינה עבד שניאורסון בשירות המדינה. נפטר ב-1974 והובא לקבורה החלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי. גם אשתו אסתר (1901 - 1976) נקברה שם.
The Curse of La Llorona (פסקול)

רקע והלחנה

בתוך הפסקול נכללים שירים בסגנון המוזיקה האלקטרונית ובסגנון מוזיקת אימה ומתח. כל שירי הפסקול הולחנו על ידי ג'וסף בישארה. השיר "The Curse of La Llorona", מהווה כשיר הפותח את הפסקול ואת הסרט "מקוללת", והשיר "Arrorró mi niño (Closing Arrangement)", סוגר אותם.
שיר הנושא של הפסקול הוא "The Curse of La Llorona" אשר משמש גם כרצועה הפותחת בו.
יחסי ג'יבוטי–הודו

היסטוריה

המגעים ההיסטוריים והתרבותיים בין הודו לג'יבוטי התקיימו עוד בימי הביניים. הנמל של אודליס היווה את מרכז הסחר הימי, בו ימאים הודים סחרו בתבלינים, במשי ובשנהב. הסוחרים הג'יבוטים סחרו בבשמים ותבלינים הודיים. ג'יבוטים רבים גדלו על פי תרבות מזרח אפריקה, חצי האי ערב ותת-היבשת ההודית. לאחר ביקורו של נשיא ג'יבוטי בהודו ובעקבות הבצורת הקשה במדינה, במאי 2003, הודו העניקה לג'יבוטי סיוע הומניטרי בשווי מיליון דולר, שרובו כלל חיטה, אורז ותרופות.
הקהילה ההודית המתגוררת בג'יבוטי מוערכת בכ-600 תושבים בלבד, בעוד שהקהילה ההודית העתיקה ביותר במדינה היא קהילת הסוחרים הגוג'ראטים.

הסכמים בילטרליים

ב-31 בינואר 1989, ממשלות ג'יבוטי והוד חתמו על הסכם בדבר שיתוף פעולה תרבותי. ג'יבוטי חתמה על מזכר הבנות יחד עם יועצי התקשורת של הודו ליישום הפרויקט הפאן-אפריקאי והטלרפואה. בנוסף, ב-19 במאי 2003, שתי המדינות חתמו על הסכם בדבר התעופה האזרחית והסכם לקידום ההשקעות וההגנה הדו-צדדית, הנחתם בניו דלהי.

יחסים כלכליים

בשנת 2016, ייצאה הודו לג'יבוטי סחורה בשווי 271 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם סוכר גולמי, אורז, שוקולד, מוצרים אפויים, ריבה, מוצרי ברזל, נעלי גומי, נעלי עור, מוצרי טקסטיל, מכסי פלסטיק, תרופות, נפט מזוקק, מכוניות, מזגנים, משאבות אוויר, טלפונים, חוטים מבודדים, נייר לא מצופה, חברות, אופנועים, חלקי רכב, ערכות ייצור חשמליות, קרמיקה ובקבוקי זכוכית. לעומתה, ג'יבוטי ייצאה להודו סחורה בשווי 2.29 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם זרעי שמנים, סויה, פלפל, קטניות יבשות, מכונות כביסה, בטריות חשמליות, עור סוס ובקר, אבנים ירקות ומוצרי ברזל.
המוצא של שושלת בגרטיד

שושלת בגרטיד - הבגרטונים מארמניה והבגרטיוני מגאורגיה, היו ממשפחות שושלות המלוכה העתיקות ביותר בקווקז, ולמעשה בכל אירופה, שהחלו משושלות של נסיכים והגיעו למעמד מלכותי בשתי המדינות במאה ה-9. 
מקורם של הבגרטידים שנוי במחלוקת. הסברה המקובלת ביותר גורסת כי לשתי המשפחות יש אותם שורשים, שהתחילו בארמניה והסתעפו מאוחר יותר לגאורגיה. השושלת הארמנית הראשית נכחדה במאה ה-12. ענף גאורגי קטן של השושלת ממשיך להקרא עד היום "בית האצולה של גאורגיה".
מקור שורש שם המשפחה של שתי השושלות, שושלת בגרטוני ושושלת בגרטיוני, "בגרט", הוא מהמילה בפרסית עתיקה "בגדטה" (Bagadāta) - "שניתן מידי האל". התרגום המילולי של שם השושלת בארמניה הוא "בן בגרט", שנובע מהשילוב של בגרט בתוספת "בן" ביוונית עתיקה, ובגאורגיה "בית בגרט". 
בתחילה העלו הבגרטידים הארמנים השערה כי הם נצר לשושלת אורונטיד מהאחשדרפנים האחמנים, שהפכו לדיבריהם מאוחר יותר למלכי ארמניה (400 לפנה"ס - 200 לפנה"ס לערך). היו להם נכסים משפחה מקוריים בבגרוואנד, מחוז היסטורי בצפון-מרכז ארמניה, והם טענו כי מוצאם הוא מאל השמש "אנגל-תורק", האל שהיה האפוטרופוס של האורונטידים, עד להתנצרותם. מאוחר יותר נדחתה טענה זו לטובת הטענה כי מוצאם מהאב הקדמון המיתולוגי של הארמנים, האיק. מאוחר יותר, בהשפעת התנ"ך, הם אימצו סברה לפיה הם צאצאי העברים (כנראה החבירו), שקיבלו תימוכין מאוחר יותר בכתבי מובסס חורנאצי, המחבר המשמעותי ביותר של "ההיסטוריה של ארמניה בימי הביניים", שטען כי הם צאצאי דוד המלך. אגדה זו, בגרסה מותאמת, אומצה מאוחר יותר גם על ידי הבגרטידים הגאורגים. על פי חוקרים מודרניים, אין לטענות אלה אחיזה במציאות, אולם סברה זו התקבלה באותן ימים ונתנה יוקרה רבה למשפחה. 
הבגרטיד המוקדם ביותר המוכר לנו הוא באגאדטס, שהיה מפקד תחת טיגראנס הגדול, המשנה למלך בסוריה ובקיליקיה, בין השנים 83 לפנה"ס-69 לפנה"ס. אף על פי כן, על פי סיריל טואומנוף, ההיסטוריון הראשון שבדק את קורות הבגרטידים, מופיעים הבגרטידים לראשונה בכתובים בשנת 314 כמייסדי ספאר שהייתה באותם ימים בצפון-מערב ארמניה וכיום בצפון-מזרח טורקיה, על יד הגבול האיברי. מאוחר יותר הם שלטו במחוזות ההיסטוריים של ארמניה, קוגוביט וטמוריק. שלא כמו רוב משפחות האצולה בארמניה הם החזיקו רק ברצועות צרות של האדמה, בניגוד לממיקוניאן שהחזיקו בשטח המאוחד. 
ברור בוודאות, בסריקה דור אחר דור, כי ההיסטוריה של המשפחה מתחילה רק במאה ה-8, כאשר נפילת השבט היריב, הממיקוניאן, עזרה לבגרטידים להתבסס ככוח העיקרי במאבק המתמשך כנגד השלטון הערבי, והם הצליחו להשיג את הכתר המלכותי רק לקראת סוף המאה ה-9.
על פי אמונה רווחת, קרא, במהלך אחת מהמרידות האנטי-ערביות שהונהגו על ידי בגרטידים, בשנת 772, הצליח אחד מבניו של אשוט השלישי העיוור לואסאק בגרטוני, נסיך טארון (Տարոն) בשנים 771-772, לברוח לאיבריה (כיום גאורגיה). בנו, אדרנסה, קיבל בירושה את הבעלות על קלארג'תי ולאחר מכן הוענקה לו, מידי המלך ארצ'יל, הבעלות על סאמצחה. בנו של אדרנסה, אשוט, קיבל את השלטון על נסיכות איבריה וייסד את השושלת המלכותית של גאורגיה. 
יחד עם זאת, אימצו לעצמם הבגרטידים הגאורגים את האגדה הבגרטידית המוקדמת לפיה הם צאצאים ישירים של דוד המלך. הם הסתירו את הקשר הקרוב לבגרטידים הארמנים, וציינו את הנסיך מהמאה ה-6, גואראם, כשליט הבגרטיוני הראשון. טענה זו נתקבלה באופן כללי במשך מאות שנים. למרות שהשיוך התנכי של הבגרטידים בוטל כיום ברובו, חלק מהחוקרים המודרניים, במיוחד חוקרים גאורגיים, עדיין מחשיבים את גוראם כמייסד השושלת הגאורגית של בית בגרטיוני, שהיה לו, לפי דעתם, קשר רחוק עם הבגרטונים הארמנים.
הארט (להקה)

פעילות

לאורך ארבעת העשורים שבהם הלהקה פעילה, היא עברה שלושה הרכבים שונים, כאשר האחיות אן וילסון (סולנית) וננסי וילסון (גיטריסטית) נשארות בלהקה בכל הרכב. הלהקה התפרסמה באמצע שנות ה-70 עם שירים שהושפעו מרוק כבד ומהבי מטאל‎‎ לצד מוזיקת פולק. בראשית שנות ה-80 הפופולריות של הלהקה ירדה, אך ב-1985 היא חזרה לאור הזרקורים ואף חוותה הצלחה גדולה יותר בשנות ה-90 עם בלדות רוק מצליחות. בשנות ה-2000, באלבומיה Jupiter's Darling ‏(2004), Red Velvet Car ‏(2010) ו-Fanatic ‏(2012), חזרה "הארט" לסגנון הרוק הכבד והפולק האקוסטי.
אלבומיה של "הארט" נמכרו במעל ל-30 מיליון עותקים ברחבי העולם, ובמעל ל-22 מיליון עותקים בארצות הברית. ב-2005 דורגה הלהקה במקום ה-57 במצעד "100 האמנים הגדולים של הרוק הכבד" של VH1. אלבומיה הגיעו לעשירייה הראשונה במצעד המכירות של בילבורד בשנות ה-70, ה-80, ה-90 ובעשור השני של המאה ה-21, והיא נמנית עם להקות הרוק הכבד המצליחות ביותר מבחינה מסחרית בתולדות הרוק. ב-2013 נכללה הלהקה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
עם להיטיה המוכרים של הלהקה נמנים "Crazy on You" ‏(1976), "Barracuda" ‏(1977), "Never" ‏(1985) ו-"Alone"‏ (1987).
האלבום השמיני של הלהקה, Heart, נמנה במקום 44 ברשימת NPR,‏ "150 "האלבומים הגדולים בכל הזמנים שעשו נשים".
עיטור הגבורה

עיצוב העיטור

העיטור עוצב על ידי האמן חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו מגן דוד שאת חזיתו מעטרים חרב וענף עץ זית. גב העיטור חלק. העיטור צמוד לסרט בצבע צהוב, ומוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה בכרום. הצבע הצהוב נבחר לעיטור בעקבות הטלאי הצהוב שהוצמד ליהודים באירופה במהלך השואה. בראש הוועדה שהמליצה על עיצובם של עיטורי צה"ל עמד האלוף אפרים בן ארצי, אשר נימק את בחירת הצבע לעיטור באומרו כי: 
בחירת הרקע הצהוב לעיטור הגבוה ביותר בא כמשקל שכנגד לניסיון להטיל קלון בצבע זה על יהודים מאז המאה השביעית והרצל חוזה המדינה כתב כי אות הגבורה היהודי צריך לשאת את הצבע הצהוב.
— שלי פריד, הרקע הצהוב של עיטורי הגבורה: המפגש בין שואה יהודית לגבורה ישראלית, זמנים גיליון 70, עמ' 35–47, 2000, כפי שהובא ב"אתר הגבורה".
לוסי איוב

ראשית חייה

איוב נולדה בשכונת הדר הכרמל שבחיפה, לאב ערבי-נוצרי ולאם יהודייה בת לניצולי השואה שהתנצרה. איוב הוטבלה בכנסייה. אביה, מרון איוב, עובד בטחנת קמח, ואמה מיכל (לבית שטיר), עובדת כמזכירה במשרד עורכי דין. לה עוד אח ושלוש אחיות. סבתה מצד אביה בת למשפחת פליטים שעזבו ללבנון במלחמת העצמאות (הנכבה), אך היא נשארה בישראל במנזר, ולאחר מכן אומצה על ידי אישה בשם לוסי כיאט.
איוב הייתה בצופים. בנעוריה למדה בתיכון הערבי-קתולי "בית ספר איטלקי" (נזירות כרמלית) שבחיפה, ובנוסף, למדה שיעורי מוזיקה ופיתוח קול.
כיהודייה לפי החוק, קיבלה צו גיוס ושירתה בצה"ל בחיל האוויר כמדריכת סימולטור.
מאז 2016, היא לומדת בתוכנית (פכ"מ) לפילוסופיה, כלכלה, מדע המדינה ומשפטים שבאוניברסיטת תל אביב. בריאיון ל"הארץ" סיפרה איוב שעל אף שהיא נהנית מהשפה הערבית, היא מרגישה יותר בנוח בעברית: "אבל שלא ייצא שאני מתנערת מערביותי או נכנעת לכיבוש".

עיסוק

בשנת 2016 פרסמה מספר קטעי ספוקן וורד שלה במסגרת תחרות "פואטרי סלאם ישראל". באותה השנה הצטרפה לחטיבת הדיגיטל של כאן (תאגיד השידור) והחלה לכתוב ולהגיש סרטונים אינפורמטיביים.
בשנת 2017 הנחתה תוכנית תרבות שבועית, לצדו של נעם סמל, בתחנת הרדיו כאן ב'. באותה שנה, הצטרפה לצוות המנחות של התוכנית היומית "מועדון תרבות" בערוץ כאן 11, לצדן של שפרה קורנפלד, אסתר רדא ודפנה לוסטיג. חרף ביטולה של התוכנית, עדיין הצליחה לזכות בטקס פרסי הטלוויזיה 2017 (שנערך ב-2018) בקטגוריית תוכנית התרבות הטובה ביותר.
שיחקה את בת הזוג בווידאו קליפ לשיר "כל הזמן הזה" של נצ'י נצ'.
איוב נבחרה על ידי תאגיד השידור הישראלי להגיש את תוצאות הניקוד הישראלי באירוויזיון 2018. הד תקשורתי נוצר בעקבות המשדר, לאור מחאתה של שרת התרבות מירי רגב על כך שאיוב שילבה בדבריה בשידור גם מילים ערבית ומאידך, לא הזכירה כלל את ירושלים.
ב-2018 הנחתה איוב את העצרת המרכזית לזכרו של רבין בתל אביב.
היא הנחתה את טקס פרסי הטלוויזיה 2018, ששודר בכאן 11 במרץ 2019, לצד מיכאל הנגבי.
באירוויזיון 2019 שנערך בחודש מאי בישראל, שימשה איוב אחת מארבעת המנחים, לצד אסי עזר, ארז טל ובר רפאלי. לפני כן, בינואר, הנחתה לצד עזר את משדר הגרלת חלוקת המדינות לחצאי הגמר.
ביולי 2019 הנחתה את ארוחת הערב הנשיאותית בישראל, לכבוד הגעת נשיאת קרואטיה. באוגוסט 2019 כיכבה על השער של מגזין "את". בספטמבר 2019 הייתה למרואיינת ב"וועידת המשפיעים" של חדשות 12, על ידי לירון זייד.

חייה הפרטיים

מאז 2015 היא בזוגיות עם איתי בר, ומאז 2016 הם מתגוררים ביחד בתל אביב.