דרכי לימוד התלמוד

התלמוד הבבלי הוא הטקסט הנלמד ביותר מתוך התורה שבעל פה מאז נכתב ועד ימינו. שכיחות לימוד התלמוד, תפוצת הלומדים בארצות שונות ומגוון הלומדים הובילו להתפתחות סגנונות שונים של לימוד ופרשנות שלו ולדרכים דידקטיות רבות.
אופני הלימוד נבדלים זה מזה בסגנון ובכמה שאלות עקרוניות: שינון הטקסט כפי שהוא לעומת חירותו של הלומד להוסיף ולחדש חידושים משלו; התמקדות בלשון הטקסט ודקדוק בו לעומת פרשנות חופשית לפי רוח הטקסט; קושיות ממובאה למובאה לעומת שאלות של הבנה מהותית יותר; דרכים שונות להבחנה ולחילוק בין מקרים דומים, ועוד.
שיטות הלימוד עוצבו בהתאם לאופי הלימוד של תלמידי חכמים שפיתחו כיוון משלהם על פי נטייה אישית או סיבות חברתיות. מכיוון שעד העת החדשה תלמידים למדו אצל רבנים שבתחום מגוריהם, דרכי לימוד רבות הן מבוססות מיקום גאוגרפי. כיום הגבולות בין השיטות מטושטשים יותר והלומדים משלבים בין סגנונות. הדבר נובע מכך שכיום המגבלה הגאוגרפית כמעט אינה קיימת, וכי רוב תלמידי החכמים קרובים זה לזה ומושפעים האחד מהאחר.
בחלקה השני של המאה ה-20 התפתחו גישות העוסקות בלימוד התלמוד בדרכים חדשות מתוך עקרונות מטא-פרשניים ואקדמיים, שהבולטת שבהם היא שיטת הרבדים.

שיטות לימוד עיקריות לפי בתי מדרש

אסכולות הפרשנות השונות מתפצלות על פי בתי מדרש וישיבות. למעשה, כל אסכולה פרשנית משתמשת בכלים שונים המאפיינים את האסכולות האחרות, ועל פי רוב ההבדלים המאפיינים בין האסכולות נקבעים על פי הבדלי תדירות והבדלי דגש.
תאורטית, ימיהן של דרכי לימוד התלמוד הם כימיו של לימוד התלמוד עצמו. אלא שאין בידינו תיעוד על דרכי הלימוד בתקופת הגאונים: הגאונים הגבילו את כתיבתם למקצועות מסוימים ולמענה לתשובות שנשאלו, והם נמנעו מלכתוב ספרי פירושים לתלמוד, וכפי הנראה דרך הלימוד בישיבות בבל לא כללה פירושים עצמאיים לתלמוד, אלא רק תשובות לשאלות שהפנו אליהם בבירור ביאור נושא או משפט, משום שביקשו לשמור על אליטיזם אינטלקטואלי בתחום זה, כדי למנוע מעמי הארץ פסיקה עצמאית של ההלכה ממקורותיה התלמודיים מחד גיסא, וכדי לשמור על מעמדה המרכזי של ישיבתם מאידך גיסא. לכן, סקירת דרכי הלימוד מתחילה מסוף ימי הגאונים, עם צמיחתם של מרכזי תורה חדשים באירופה ובצפון אפריקה במאה ה-11, שהביאה עמה תנופה גדולה בכתיבת פירושים לתלמוד.

בספרד ובצפון אפריקה בשנים 1000-1200

מאז סוף תקופת גאוני בבל ניכרים הבדלים בין דרכי הלימוד של חכמי המזרח, בני בבל ובני צפון אפריקה שהושפעו מהם, לבין חכמי צרפת ואשכנז הראשונים. חלק מההבדלים הללו נמשכים עד ימינו. חכמי המזרח חתרו בעיקר להגיע אל המסקנה כלומר אל פסיקת ההלכה, בעוד שחכמי צרפת ואשכנז, כרבנו גרשום ממגנצא ותלמידיו, עסקו בעיקר בפרשנות התלמוד הבבלי.
לדעתם של הרב יצחק אייזיק הלוי והרב בנימין מנשה לוין, הסיבות הן היסטוריות ביסודן. לבני המזרח הייתה נגישות למרכזי התורה בבבל, ולכן הם נהגו להפנות אליהם את כל שאלותיהם, ולא היה להם צורך לעמול בעצמם בעיון התלמוד לשם בירור ההלכות והשאלות שנקרו לפניהם. לעומתם, בני איטליה וממשיכיהם בני אשכנז וצרפת, היו רחוקים ממרכזי התורה, ולכן היו חייבים לעמול בעיון בתלמוד ולחלץ ממנו בעצמם את ההלכות המעשיות. כך התפתחה באשכנז וצרפת מתודת לימוד המעמיקה בתלמוד, ובארצות המזרח התפתחה מסורת לימוד שעיקרה שינונם של פסקי הלכה.
חכמי המזרח יסדו ישיבות רבות כמו הישיבות בראשותם של הרי"ף ורבי יצחק אבן גיאת, וכפי הוראת האמוראים בעלי התלמוד שיש "לאסוקי שמעתתא אליבא דהילכתא" היה לימוד התלמוד מופנה בעיקר לפסיקת ההלכה, וכפי שמשתקף בחיבורו של הרי"ף, הכולל אך ורק את ההלכות המעשיות מכל התלמוד.
השפעתו של הרי"ף הייתה בעיקר על קהילות צפון אפריקה האחרות, ובהן היו "הלכות הרי"ף" הספר הנלמד ביותר. בספרד המוסלמית התקיימה עדיין מסורת לימודית עשירה, על בסיס תורתם של גאוני בבל, עוד לפני שנחשפו לספרו של הרי"ף, ורבניהם, רבי יצחק אבן גיאת, שמואל הנגיד, רבי ברוך בן יצחק אבן אלבאליה ואחרים, שילבו את לימוד התלמוד עם פסיקת ההלכה של הגאונים, כאשר התלמוד נלמד במישרין לשם כך, ולא בעקיפין מתוך הלכות הרי"ף; אך מאוחר יותר, בתקופה הנוצרית תפסו הלכות הרי"ף את מקומו של התלמוד גם בספרד. כך, רוב החיבורים התלמודיים שהתחברו באותם דורות - מהם ידועים לנו כ-30 חיבורים שונים - סובבים סביב "הלכות הרי"ף" המשמשים להם כנקודת מוצא. אמנם בספרד הייתה מקובלת גם דרך העיון התלמודית, ורבים מהפירושים העיוניים הידועים על התלמוד הם מחכמי ספרד, כגון חידושי הרמב"ן הרשב"א והריטב"א.
גם הרמב"ם ראה בשיטת הפילפול "איבוד זמן ומיעוט התועלת", כפי שכתב באיגרת לתלמידו ר"י בן יהודה, ולדעתו התועלת היחידה בלימוד התלמוד היא רק כאמצעי להגיע על ידו להכרעת ההלכה.

שיטת הלימוד הספרדית

ביהדות ספרד ויהדות ארצות האסלאם, בדור שאחרי גירוש ספרד, תסס לימוד התלמוד בישיבות רבות, ודרך הלימוד בהן הושפעה מדרך לימודו של רבי יצחק קנפנטון, כאמור לעיל. אולם במאות ה-18 וה-19 שיקף מצב הישיבות ברוב קהילות צפון אפריקה והמזרח התיכון את השקיעה הכלכלית והמדינית של הקיסרות העות'מאנית. רק בכמה קהילות גדולות, כגון דמשק ובגדאד, הייתה פעילות ישיבתית ראויה לשמה.
בישיבות בגדאד וסוריה, ובעקבותיהן - בישיבת פורת יוסף שבירושלים ואחרות, מושם דגש על הבנת הפשט לעומקו, יחד עם חישוב מעמיק בין כל מרכיבי הסוגיה - תירוצים שונים של התוספות, ישוב שיטתו של רש"י מקושיותיהם של התוספות, ועמידה על ההבדלים שבין המידות שהתורה נדרשת בהן. לעומת זאת, התרחקו מפלפולים, ובפרט אלו שאינם נוגעים לפסיקת ההלכה.

שיטת הלימוד התימנית

שאלת שיטת הלימוד בתימן מושפעת משאלת מצבו של לימוד התלמוד שם, ודעותיהם של החוקרים חלוקות בדבר שאלת מידת תפוצתו של לימוד התלמוד בתימן לאורך השנים.
במקורות מתועדים עדויות רבות המעידות על כך שבני יהדות תימן עסקו רבות בתלמוד, ובאופן כללי על מצב לימוד התורה בתימן. אודות לימוד התלמוד, מובא בדברי רמב"ם בתחילת אגרת תימן: "וכל היום הוגים בתורת משה הולכים בדרך הורה רב אשי". אך באיגרת אחרת, בה הוא משווה בין מצב לימוד התורה בפרובאנס למצבה בשאר המדינות, הוא כותב שבפרובאנס "מדקדקים בדברי רב אשי... וקובעים מדרשות תמיד, ושאתם בעלי בינה וחכמה", ואילו "בכל תימן וערי המצר הערבים כולם מעט עוסקין בתלמוד, אבל אינם מכירים אלא הדרוש וקבל שכר".
אודות התקופה האחרונה של יהדות תימן העיד הרב אברהם יצחק הכהן קוק כי רוב היהודים בתימן הם בני תורה וכמעט שאין בהם עם הארץ. כמו כן בתימן היו הרבה ספרי תלמוד ומפרשיו, וספרי הלכה בהוצאות משובחות.
חכמי תימן כתבו חיבורים רבים על התלמוד. רבי יחיא צאלח כותב בקונטרס חיי היהודים בתימן: "אחר זה, כשחוברה הגמרא, גם היא נתפשטה בכל הגלויות וגלות צנעא כמו הן קבלוה בסבר פנים יפות, והיו מעתיקים אותה ללמד בני ישראל קושיות ותירוצים, והיו מפרשים בה פירושים עצומים". אם כי, החיבורים נאבדו ברובם בשנים ה'תל"ז - תל"ח. כאשר יהודי תימן גלו למדבר מוזע, הם הפקידו את החיבורים בידי גוי שמעל באמונם ושרף את הספרים.
עם זאת, פרופסור יוסף טובי טען שהידיעות על עיסוקם של יהודי תימן בתלמוד הם בדרך כלל מהתקופות הקדומות, עד זמנו של הרמב"ם בערך, והוא משער שהתפשטות ספרי ההלכה של הרמב"ם גרמה למיעוט העיסוק בתלמוד.
הרב יוסף קאפח, טוען כי לימוד התלמוד על ידי התימנים הוא מתוך מטרה להסקת המסקנה ההלכתית, ואילו פלפול התלמוד והפיתולים החריפים והמחודדים של המשא ומתן בגמרא אינם מטרה כשלעצמם. לדבריו הפלפולים נוצרו מתוך כורח וקשיים שנתגלו, ולא הייתה כוונה מלכתחילה להתפלפל; ולכן דרך הלימוד התימנית היא הדרך האידיאלית.