google/wiki40b huggingface dataset:
מלתעות האימה

עלילה

הסרט מתחיל כאשר סופה טרופית כבדה פוגעת בפלורידה, עיר הולדתה של היילי קלר (קאיה סקודלריו). היא בוחרת להתעלם מהתרעות הפינוי של העיר, ומחליטה לנסוע לשם במטרה למצוא את אביה, דייב קלר (ברי פפר), שנעלם בפתאומיות.
כאשר מגיעה היילי אל בית אביה, היא מגלה כי הוא פצוע אנושות. בסמוך לכך, היא מנסה לעצור את הדימום שלו, תוך שהיא מטפלת בו. לאחר מכן, השניים ננעלים במרתף, תוך שהשיטפון מבחוץ חודר פנימה ויחד איתו, גם הקרוקודילים שתוקפים ופוצעים את השניים בצורה קשה ובלתי הפיכה.
הסירחון הגדול

הסירחון הגדול (באנגלית: The Great Stink או The Big Stink) היה אירוע בקיץ 1858 בו נאלצו תושבי מרכז לונדון לעזוב את העיר בשל ריח הביוב שעלה מנהר התמזה.

גורמי הסירחון

בתחילת המאה ה-19 הייתה ללונדון מערכת ביוב שכָללה בעיקר שימוש בנחלים שכוסו ושפיכת שפכי העיר לתמזה. באותה עת החל השימוש במערכות אינסטלציה מודרניות בבתים, והומצאו השירותים המודרניים הכוללים שטיפת האסלה במים. שימוש בשירותים מסוג זה הגביר מאוד את כמות השפכים שייצרה העיר. בעוד שבעבר השתמשו תושבי העיר בסירי לילה, כעת נהגו לשטוף את השפכים בכמויות מים אשר הכפילו ושילשו בזמן קצר את כמויות הביוב של העיר. בנוסף, תיעוש העיר הביא לשפכים רבים מבתי מטבחיים וממפעלים בעיר.
ביוב זה נשפך בסופו של דבר אל נהר התמזה אשר שימש כמקור מי השתייה של חלק מתושבי העיר. מים מזוהמים אלה הביאו להתפשטות מגיפות כולרה. עד אותה עת חשבו שהמחלה נגרמת מ"אוויר רע", ורק לאחר התפשטות מגפה באזור הסוהו בשנת 1854, גילה דוקטור ג'ון סנואו כי המחלה מקורה במים מזוהמים.
בשנת 1848 התאחדו מספר גופים מקומיים והקימו את הוועדה המטרופולית לביוב אשר בדקה את מערכת הביוב של העיר והגיעה למסקנה שיש להרחיבה. בשנת 1855 הוחלפה הוועדה על ידי מועצת העבודות המטרופולינית של לונדון אשר המשיכה לדון בנושא. תקציבים לביצוע הרחבה זו הוקצו רק בעקבות "הסירחון הגדול".

קיץ 1858

קיץ 1858 היה קיץ חם ויבש במיוחד. בשל הטמפרטורות הגבוהות והיעדר הגשם ירדו מפלסי התמזה ויובליו, ואחוז הזיהום בהם עלה. בשל הזיהום במים והטמפרטורות הגבוהות שלהם, התרבו הבקטריות במים והסירחון החל להתפשט ברחבי העיר לאורך הנהר ויובליו.
הריח הגיע לעוצמה כזו שבארמון וסטמינסטר כוסו החלונות בווילונות הטבולים בכלוריד הסידן (בורית) על מנת שהריח לא ייכנס. חברי בית הנבחרים דנו בהצעות להעביר את בית הנבחרים ולפנות את התושבים להמפטון קורט ואוקספורד. גשם שירד ניקה את האוויר והעלה את מפלס המים, ועל ידי כך פתר את המשבר.
היפרטרופיה

היפרטרופיה של שריר פירושה העלאת מסת השריר ומתייחסת לגדילת השריר באמצעות הגדלת התאים עצמם ולא כמותם. בסוף התהליך מתהווה שריר גדול יותר.

חשיבות ההיפרטרופיה של שריר

העלייה במסת השריר חשובה במיוחד לשם שיפור יכולות ספורטיביות, להגברת חילוף החומרים (המכונה "BMR"), לשיפור האסתטיקה הגופנית, לחיזוק השרירים והעצמות, לשינויים הורמונלים חיוביים והפרשת אנדורפינים תוך כדי אימון ואחריו.

זמן התרחשות ההיפרטרופיה של השריר

העומס המינימלי אשר יש להפעיל על השריר הוא 40% מהיכולת המקסימלית שלו, בעומס נמוך יותר ההיפרטרופיה לא תתרחש.

יצירת חלבונים בוני שריר

החלבונים הנוצרים משמשים לבניית השריר. סינתזה מוגברת של חלבונים גורמת לתגובת היפרטרופיה שרירית, כלומר עלייה במסת השרירים. לכן, אימונים כבדים המותאמים באופן אישי עשויים להמריץ את סינתזת החלבונים.
חנקן חמצני הוא רכיב המרחיב כלי דם, כמו כן גז זה מסייע להרחבת כל הדם שבשרירים. מחקרים הראו כי ההורמון IGF-1 מגביר את ניפוח השרירים ואת רמות החנקן החמצני. הגדלת ייצור חנקן חמצני בגוף מרפה תאים אנדותיליים שהייצור שלהם עולה על ידי חומצות האמינו ארגינין וליזין. זה מגביר את זרימת הדם באיברים השונים וברקמות ובכך משפר את זרימת הדם ללב, למוח, לכבד, לכליות ולאברי המין. כמו כן זה עוזר למניעת בעיות הקשורות לוורידים באיברים השונים, משפר את האונות לגברים, מונע הזדקנות מוקדמת, מביא לחידוש כללי של הגוף, לאנרגיה מחודשת וחילוף חומרים תקין, לנורמליזציה של חילוף חומרים, לירידה במשקל, לנורמליזציה של העור והפחתה ברמות הצלוליט.

היפרטרופיה בגילאים מבוגרים

בגיל מבוגר חלה ירידה ביכולת הגופנית. בגילאי 60-70 ישנה ירידה רבה ביכולת הגופנית, במסת השריר וביכולת האירובית. הזנחה ואי ביצוע של אימונים מתאימים משפיעה על ירידה באיכות החיים ובתפקוד היומיומי. ככל שבן האדם מתבגר ישנו יותר קושי להעלאת מסת השריר בשל ירידה ברמת הטסטסטרון (ההורמון הגברי). אם רוצים להשיג תוצאות בתחום זה, דרושה הקפדה רבה על משתנים, כגון: צריכת חלבון מספקת, מספר אימונים רב בשבוע (לפחות 3) ותזונה נכונה.

היפרטרופיה של שרירי הלסת

הגורם לתופעת גדילת שרירי הלסת אינו ידוע. כאשר התופעה סימטרית מתייחסים אליה כאל חלק מההתפתחות התקינה של הפנים, אך כאשר התופעה מתרחשת בצד אחד היא נחשבת לפתולוגית. הטיפול היעיל ביותר הוא הזרקת רעל הבוטולינום לשריר מוגדל. הבוטולינום מקטין את מסת השריר על ידי הפחתת פעילותו. השפעת הבוטולינום היא זמנית ויש לחזור על ההזרקה כל מספר חודשים.
לינדי הופ

לינדי הופ הוא ריקוד ג'אז אמריקאי, ממשפחת הסווינג, שהתפתח בניו יורק בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, יחד עם מוזיקת הג'אז של אותה תקופה. לינדי הופ משלב מרכיבים של סגנונות ריקוד רבים שקדמו לו, או שהיו פופולרים בזמן התפתחותו, אך בעיקר מבוסס על ג'אז, סטפס, Breakaway, ו-צ'ארלסטון.
לינדי הופ התפתח תוך שילוב מרכיבים של ריקוד זוגות וריקוד סולו. שילוב זה מודגם היטב בצעד הלינדי הופ הבסיסי, ה-swingout. במצב הפתוח של צעד זה הזוג מחובר בהחזקת ידיים; במצב הסגור של צעד זה הזוג מחובר בחיבוק.
הריקוד הוחייה בשנות השמונים על ידי רקדנים אמריקאים, שוודים ובריטים וקיימות תנועות שורשיות רבות המייצגות אותו ברחבי העולם.
ריקוד הלינדי הופ הגיע גם לישראל בשנות ה-2000. כיום, קהילת רקדני הלינדי הופ הישראלים מונה כחמש מאות רקדנים אשר מחיים את הריקוד וצעדיו במסיבות שבועיות בבתי הספר המובילים בארץ, בנשפים, מסיבות רחוב ואירועים קהילתיים נוספים. הרקדנים המתקדמים נוסעים ומייצגים את ישראל בתחרויות ריקוד ובפסטיבלים בינלאומיים מסביב לעולם.
בתי הספר המובילים בארץ ללימוד הריקוד הם סטודיו "דאנס תל אביב" וקבוצת "הולילינדילנד". קיימות יוזמות נוספות לפתוח אירועי ריקוד סווינג גם בירושלים, חיפה ואילת.
חוסה ארנסטו דיאס

קריירה

ארנסטו דיאס נולד בבוגוטה ב-13 בספטמבר 1952. אביו רצה שיהיה רוכב אופניים, אבל ארנסטו התאהב מיד בכדורגל ושיחק בקבוצת חובבנים באחת השכונות של בוגוטה ביחד עם חוסה מיגל קניון שלימים יהפוך לחברו הטוב ושותפו בקבוצת אינדפנדיינטה סנטה פה. ארנסטו גדל כאוהד של סנטה פה וצורף למחלקת הנוער ב-1966 לאחר שכישרונו בלט בקבוצת החובבנים. לאחר שבלט גם במחלקת הנוער, הוא הוקפץ לסגל של הקבוצה הבוגרת ב-1971. כבר בעונתו הראשונה זכה באליפות עם הקבוצה, אם כי לא הרבה לשחק. במשחקים שכן שותף, הראה במעט את כישרונו. משנה לשנה התקדם ארנסטו ושיפר מעמדו בקבוצה ובליגה, כאשר ב-1974 כבר היה הכובש המצטיין של סנטה פה ואף היה חלק מהנבחרת הבוגרת. 1975 הייתה כנראה השנה הטובה בקריירה שלו, שכן היה גורם משמעותי וחשוב בזכייה של סנטה פה באליפות השישית בתולדותיה. בתום העונה עזב את סנטה פה והפך לשחקן הקולומביאני הראשון שעובר לשחק באירופה כאשר הצטרף למועדון הבלגי, סטנדרד ליאז', שם שיחק במשך שנתיים גם במסגרת גביע אופ"א והראה את כישרונו, אך לבסוף חזר למולדתו.
דיאס שוב חזר לסנטה פה והפך לשחקן המוביל שלה. בעונת החזרה שלו הוא חזר גם לכבוש שערים והוליך את סנטה פה למקום הרביעי. אחרי שנתיים הוא נדד ברחבי המדינה, תחילה לג'וניור ואחר כך לאינדפנדיינטה מדיין, עימה זכה בגביע בשנת 1981. בשנת 1983 חזר לבוגוטה אבל הצטרף ליריבה העירונית מיונאריוס. אומנם לא זכה עימה בדבר, אבל המשיך להיות אחד השחקנים הבולטים במדינה. חזר לקבוצת נעוריו, סנטה פה, לעונת הפרישה, שם תרם בעיקר מניסיונו.

נבחרות לאומיות

ב-1971 בהיותו בן 19, הרשים בבכורה שלו בסנטה פה וקיבל זימון לנבחרת הצעירה. שיחק בסודאמריקנו ובמשחקים הפאן-אמריקאיים, שם הוליך את קולומביה למדליית הכסף. כמו כן שיחק עם הנבחרת האולימפית באולימפיאדת מינכן 1972.
בנבחרת הבוגרת ערך את הבכורה ב-1973 ושיחק במוקדמות מונדיאל 1974. שנה מאוחר יותר הוליך את קולומביה ביחד עם וילינגטון אורטיס לגמר הקופה אמריקה 1975, שם הפסידו לפרו. דיאס הצטיין ונבחרת למלך כיבושי הטורניר. כמו כן, שיחק גם בטורנירי הקופה אמריקה של 1979 ו-1983.

אחרי הפרישה

דיאס המשיך להתגורר בבוגוטה, שם עבד בבית ספר לכדורגל ובנוסף היה בעל עסק של מכוניות. מאוחר יותר עבר להתגורר באורלנדו שבארצות הברית ושם התפרנס ממשחקי כדורגל בסופי שבוע וכן בחניית מכוניות. ב-4 במאי 2002, תוך כדי שהוא משחק כדורגל, התמוטט דיאס כתוצאה מהתקף לב ומת זמן קצר מאוחר יותר.
הוצאת ספרים ברונפמן

הוצאת ספרים ברונפמן הייתה הוצאת ספרים, שפעלה בין השנים 1965-‏1985. ההוצאה התמקדה בפרסום ספרות יפה ובתרגומים.
ההוצאה פעלה גם בשם שחף, ברונפמן, אנקור. היא פעלה בהוצאת ספרים לאור יחד עם הוצאת ליכטנפלד ויחד עם הוצאת נ. טברסקי והוציאה ספרים לאור גם עבור הוצאות אחרות. לאחר פטירתו של נחום טברסקי נרכשו, כנראה, חלק מזכויות הספרים של הוצאתו על ידי ברונפמן.
בשנת 1985 נרכשו זכויות הספרים של ברונפמן על ידי הוצאת כנרת.
עשר מכות מצרים

עשר מכות מצרים או עשר המכות הוא סיפור מקראי אודות עשרה פגעים על-טבעיים שניחתו על העם המצרי. המכות באו בשל סירובו של פרעה מלך מצרים להיענות לדרישתו של אלוהים, על ידי שליחו משה, לשחרר את בני ישראל. רק האחרונה שבהן, מכת בכורות, הובילה לשחרורם של בני ישראל וליציאת מצרים.
לפי הסיפור המקראי עשר המכות פגעו במצרים בלבד, למרות סמיכות המגורים של בני ישראל.
סיפור עשר המכות מופיע במקרא בספר שמות בפרשות וארא ובֹּא. קיימים כינויים מקובלים לכל מכה ומכה, שמקורם בהגדה של פסח, טקסט שנקרא באופן מסורתי על ידי יהודים בליל הסדר. בהגדה מופיעה רשימה של עשר המכות: דם, צפרדע, כינים, ערוב, דֶּבֶר, שחין, ברד, ארבה, חושך ומכת בכורות. בהגדה מופיע גם סימן לזכירת עשר המכות על ידי ראשי התיבות שלהן: דצ"ך עד"ש באח"ב.

סדר המכות

רש"י בפירושו על המקרא, מביא את דברי המדרש, כי סדר המכות הוא כסדרן של לוחמים היוצאים למלחמה - למשל: ראשית המלחמה היא בסתימת מעיינות האויב - מכת דם. לאחר מכן היו המלכים מרעישים מחוץ לעיר כדי להביא מורך בליבות האויבים - מכת צפרדע, שהרי הצפרדעים מרבים לקרקר ולהרעיש - וכן הלאה.

סימנים

בהגדת פסח כתוב: "רבי יהודה היה נותן בהם סימנים: דצ"ך עד"ש באח"ב". פרשנים ניסו להסביר מה פשר הסימנים. 
על פי פרשנות מקובלת, המכות מסודרות בסדר של שלוש, כאשר כל שלוש מכות היו בסדר שהוא ביחס לאופן ההתראה, שניים בהתראה, והשלישית בלי התראה, וחוזר חלילה. לדוגמה, על מכות דם וצפרדע התרה משה לפני פרעה ואילו על מכת כינים לא התרה.
על פי פרשנותו של האבן עזרא, דצ"ך הן המכות שנעשו על ידי אהרן, עד"ש על ידי משה מבלי שהשתמש במטה שלו ובאח"ב כאשר הטה אותו לשמים. יש הסבר מקובל לפיו מכות דצ"ך נעשו על ידי אהרן כדי ללמדנו "בור ששתית ממנו אל תזרק בו אבן". היאור הגן על משה כאשר התחבא שם בתור תינוק והקרקע הגנה עליו כאשר טמן בה מצרי שהרג. לכן כאשר היה צורך להכות ביאור (דם וצפרדע) או באדמה (כנים) עשה זאת אהרן ולא משה.
ראשי התיבות הנ"ל אף שימשו אנטישמים להעללת עלילות דם. המפורסמים שבהם היו הפרנקיסטים, אשר 'העידו' שמשמעות ראשי התיבות היא לא אחרת מ-"דם צריכים כולנו על דרך שעשו באותו איש חכמים בירושלים".
צבי אביבי

ביוגרפיה

אביבי נולד בשם צבי רזניק בא' חנוכה תרנ"ה (דצמבר 1894) בעיירה יאנוב שליד פינסק, בפלך מינסק (רוסיה הלבנה, רוסיה; כיום בבלארוס), בנם של פרומה-ציפה לבית ולודאבסקי ואהרן-אברהם רזניק.
קיבל חינוך מסורתי ועברי ב"חדרים" ואצל מורים פרטיים בעיירת הולדתו ואחר-כך בפינסק, שבה למד בישיבתו של הרב דוד פרידמן.
הושפע במיוחד מהמלמד הרשל פיסַר, שאצלו למד במשך שלוש שנים בעיירתו יאנוב בחדר המתוקן ובאופן פרטי, ואשר הקנה לו את אהבת הספר והספרות העברית. יצא להשכלה חילונית, וסיים את הקורסים הפדגוגיים של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בעיר וילנה (ליטא).
לימד עברית, תנ"ך וספרות עברית בבתי ספר יהודיים בערי פולין: בעירו יאנוב, בבית הספר "התחייה" בברסט ליטובסק (בריסק דליטא), ובבית הספר לבנות "תל חי" והגימנסיה העברית "תרבות" בפינסק. זמן-מה עבד כפקיד במשרד הארצישראלי בבירה ורשה. בנוסף עסק בפעילות ציבורית ציונית-סוציאליסטית ועברית, ובין היתר היה פעיל בתנועת "צעירי ציון" ו"החלוץ" (יו"ר סניף התנועה בברסט ליטובסק).
בשנת תרפ"א-1921 נישא לאסתר-רחל לבית גלויברמן. בשנת 1924, כשהיה בן שלושים, עלה לארץ ישראל עם אשתו. בארץ השלים את לימודיו במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים. עם סיום לימודיו שב להוראה והורה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בערים חיפה, ירושלים, תל אביב, שבה לבסוף השתקע.
הוסיף לעסוק בארץ בפעילות ציבורית: כיהן כיו"ר האיגוד הארצי של מורי "כל ישראל חברים", כשופט במשפט החברים של מפא"י בתל אביב, ריכז את סניף החברה לחקר המקרא בקריית שלום והרצה בחוגים שונים.
עבודתו הספרותית החלה כבר בפולין, שם פרסם רשימות.
עם עלייתו ארצה החל לפרסם בעיתוני ושבועוני הילדים והנוער סאטירות ומשלים בחרוזים שכתב או עיבד ללשון מודרנית מאוצר המשלים היהודי והעולמי. חלק ניכר ממשליו נכתבו בחרוזים, ורבים מהם משלים מעולם החי. בנוסף תרגם משירי אלכסנדר פושקין ומיכאיל לרמונטוב (מרוסית) וממשלי אליעזר שטיינברג (מיידיש). פרסם בעיתונים "דבר", "דבר השבוע" ו"דבר לילדים", "במעלה", "הפועל הצעיר", "משמר לילדים", "בטרם" ועוד.

בשנת תשכ"ב-1962 כינס מבחר ממשליו בספר "שבעים משל ומשל", שבו שני מדורים: "מעולם החי" (משלים מעולם הטבע), ו"ישן ותמיד חדש" (משלים מההיסטוריה).
התגורר ברח' חדרה 10 בתל אביב.
צבי אביבי נפטר בבית החולים הדסה בתל אביב מהתקף לב באביב 1966, בגיל 71. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון. הותיר אישה, אסתר, בת, שילונה (שילה) דורון (בוגרת סמינר לוינסקי), ונכדים.
יהודה דובדבני

שירותו בצה"ל

יהודה דובדבני נולד בפתח תקווה. במלחמת השחרור התייתם מאביו, משה דובדבני, שהיה מפקד פלוגה בחטיבה 7 בקרב לטרון, ונהרג בעת שחילץ פקוד משדה הקרב. היה חבר בגרעין הנוער העובד והלומד ועבד במשק בקיבוץ עמיעד. עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר דובדבני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בצנחנים בגדוד 890. במלחמת ששת הימים נלחם בגזרת רפיח. לאחר שסרן גד מנלה נהרג, החליף אותו דובדבני בתפקיד קצין המבצעים של חטיבת הבקעה והשתתף במרדפים רבים אחר מחבלים מסתננים משטח ממלכת ירדן.
לפני מלחמת יום הכיפורים היה דובדבני חניך בקורס פיקוד ומטה. כשהחלה המלחמה הוא עזב את הקורס והצטרף כנספח למחלקת הקצינים בגדוד 890. בהכנות לקרב החווה הסינית צירף אותו המג"ד איציק מרדכי לחפ"ק. במשך הקרב נהרג סרן אהרון מרגל מפקד פלוגה ג' ודובדבני החליפו. על תפקודו כמפקד פלוגה זו, ארגון פינוי הפצועים וחילוץ לוחמיה לאחור תחת אש מצרית, כשהוא נשאר הלוחם האחרון בשטח ההשמדה, זכה לעיטור המופת. לאחר המלחמה פיקד על בסיס הטירונים של הצנחנים. בשנת 1975 השתתף בפינוי המתנחלים מתחנת הרכבת מסעודה (סבסטיה). ב-1977 התמנה למפקד גדוד 50, גדוד הנח"ל המוצנח. במבצע ליטני פיקד על היחידות החטיבתיות של הצנחנים. לאחר מכן השתלם בלימודים במכללה לפיקוד של החיל הנחתים האמריקני. בשנים 1980 עד 1982 שימש מפקד חטיבת הבקעה.
במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד אוגדה. בנובמבר 1982, הטיל הרמטכ"ל רפאל איתן על דובדבני את משימת הקמת חטיבת גבעתי החדשה כחטיבת חיל רגלים סדירה האחראית למשימות נחיתה מהים. הוא פיקד על החטיבה עד 1984. לאחר מכן היה למפקד עוצבת אדום, ראש מטה פיקוד הדרום, ונספח צה"ל בדרום אמריקה. השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.

לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו היה דובדבני ראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון, במסגרתו היה מיוזמי ומייסדי הנח"ל החרדי ואחראי על האזרוח של היאחזות הנח"ל גבעות בגוש עציון. הוא עומד בראש "עמותת לב לנוער" שנוסדה על ידי לב לבייב שמטרתה לסייע לילדים ולבני נוער שבקו העימות הביטחוני. דובדבני היה חבר בוועדה הציבורית שקבעה את הרשימה לכנסת של מפלגת הבית היהודי לבחירות לכנסת ה-18.
בשנת 2000 נודע כי הוגשה נגד יהודה דובדבני תלונה על הטרדה מינית. תלונה זו הייתה חלק מהתעוררות ציבורית להבנה כי בצה"ל נהוגות נורמות פסולות של הטרדה מצד מפקדים בכירים כלפי חיילות המשרתות בדרגים נמוכים. הנושא אף עלה בדיון של ועדת הכנסת לקידום מעמד האישה (15.8.2000) על ידי יו"ר הוועדה, יעל דיין. דיין טענה כי לא ייתכן שדובדבני יצא פטור מעונש רק בשל העובדה שהחליט לפרוש מהצבא בעקבות התלונה ומחתה על כך שלמרות המקרה זכה דובדבני במשרה בכירה באתר בעל משמעות סמלית וחינוכית.
תא"ל במיל' משה (צ'יקו) תמיר הוא אחיינו. בתו היא רס״ן בצה"ל ומשרתת בנספחות הצבאית בוושינגטון.
ימימה אביטל

חייה

אביטל הייתה בתם הבכורה, מבין שבעה, של שמחה ויעיש אביטן בקזבלנקה, מרוקו, שם גדלה וסיימה בית ספר תיכון. בשנת 1949 כשהייתה בת 20, עלתה לישראל והתגוררה בבאר שבע. היא שימשה כמורה בבית ספר יסודי ובשנת 1951 נישאה לאליעזר אביטל, שנמנה עם מקימי ברור חיל ושימש שליח הסוכנות היהודית במרוקו. לזוג נולדו בן ובת. אחרי מלחמת ששת הימים נפטר אליעזר, ואביטל עברה לתל אביב.
אביטל סיימה את לימודיה לתואר ראשון בספרות צרפתית באוניברסיטת בן-גוריון, למדה פסיכולוגיה לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, והחלה להעניק טיפולים דמויי הילינג ללקוחות בביתה בשדרות רוטשילד. בשנת 1987 הקימה בביתה את "מכון מעיין" להפצת תורתה. בשנת 1990 העתיקה את המכון לבית פרטי בהרצליה, שם הוא שוכן עד היום; מאז מותה מנוהל המכון על ידי מזכירתה בעבר, עידית סרנה.
אביטל תיארה עצמה כצינור המעביר מידע ולא מעבר לכך. למעשה, ניסתה להתרחק מהיחס אליה כאדם, מיעטה להצטלם, לא מסרה פרטים אישיים על עצמה והעבירה את השיעור הרחק מעיני תלמידיה. היא הסבירה שהיא עושה זאת על מנת למנוע תלות וקשר בין המעביר (כלומר אביטל) לבין התלמידים, על מנת שיתרכזו בעבודה הפנימית שלהם ולא יאדירו את דמותה.
אביטל נפטרה בגיל 70 לאחר שמעדה במדרגות ביתה. נקברה בבית העלמין בבאר שבע.

תורתה

תורתה של אביטל, המזכירה אלמנטים מתחום הפסיכולוגיה והקבלה, מנגידה בין מצב של "עומס" רגשי וסגירות פסיכולוגית, ומצב של היעדר עומס, בו יש התקרבות אל המהות האמיתית, אל הטוב שבאדם ולשמחה. הלימוד מבקש לתת כלים לחשיבה הכרתית המקרבת את האדם למהותו. מדובר בכלים מעשיים לקרב את האדם אל עצמו ולא באינפורמציה, או במילותיה של אביטל - "ידיעות".
אף שאביטל הייתה דתייה, ואף שהתורה שלה כוללת מושגים אמוניים, אין קשר בין יישום תורתה לבין שמירת מצוות. רעיונותיה על "הילד הפנימי" המנהל את האדם, ההשתנות המתמדת, הבחירה בטוב, אי ההזדהות, השחרור מאחיזה ועוד, הם רעיונות אוניברסליים המופיעים בתורות שונות במזרח ובמערב, ואין הם מחייבים כל קשר לדת. ייחודה של השיטה בשפה המדויקת והייחודית לה; המילים עצמן מהוות כלי ליצירת מבנים חדשים בתודעה.
במהלך השיעורים מסרה אביטל טקסטים שמכונים "חלקים". בהמשך, תלמידים שפנתה אליהם היו אומרים בקצרה הבנה שיש להם מהחלק שניתן, ואביטל הייתה עונה, מרחיבה או מסבירה. אותם חלקים נרשמו על ידי תלמידיה ומהווים בסיס להמשך הוראת השיטה.
השיעורים לגברים היו מועברים מאחורי מחיצה. בסוף ימיה ישבה אביטל רק בעזרת הנשים, ואחד מתלמידיה הבכירים העביר את השיעור, כשהיא רק מוסיפה הערות בעת הצורך.
אביטל הסמיכה בחייה קומץ של תלמידים נאמנים שיעבירו את השיטה ביניהם עידית שלו ואורנה שלמון. לאחר פטירתה החלו גם תלמידים אחרים שלה להעביר שיעורים תחת השם "שיטת ימימה"; חלקם ספגו ביקורת מרבנים שטענו ששיטותיהם נוגדות את היהדות והרסניות.
פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ

ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-2 בדצמבר 1597 בטירת גוטורפ, ליוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולאוגוסטה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השני, מלך דנמרק וסופיה ממקלנבורג-גיסטרוב.
בשנת 1616 מת אביו יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ופרידריך ירש את נחלותיו ותאריו. פרידריך ניסה לשפר את הסחר הימי של הדוכסות, ולצורך כך כרת בריתות עם הערים פרידריכשטדט וגליקשטדט, ושיתף פעולה עם כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק לצורך כך. בשנת 1633 ניסה פרידריך למצוא דרך מסחרית בין גרמניה לפרס דרך רוסיה, ולשם כך שלח משלחת מהמבורג לרוסיה, אולם המשלחת לא הצליחה לחתום על הסכם עם מיכאיל הראשון, צאר רוסיה, ובשל כך שלח פרידריך משלחת נוספת בשנת 1636, ובשנת 1639 שלח משלחת גם לפרס.
במהלך מלחמת שלושים השנים ניסה פרידריך לשמור על נייטרליות, אולם הדבר לא עלה בידו, ועם הזמן נטה פרידריך כלפי שוודיה, ואף חיתן את בתו הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ עם קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה.
פרידריך היה חובב תרבות ואמנות, ובשנת 1642 ייסד עם לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן את האגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft). בנוסף העסיק פרידריך את הצייר יירגן אבנס, אשר הועסק אף לאחר מכן על ידי בנו כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
ב-10 באוגוסט 1659 מת פרידריך בטנינג, ובנו כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את נחלותיו ותאריו.
תל זית

היסטוריה

המקום היה מיושב החל מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
הדעה הרווחת בקרב קהילת הארכאולוגים היא שהיישוב הגיע לשיא גודלו כבר בסוף תקופת הברונזה המאוחרת, וכלל שטח של למעלה מ-30 דונם, מה שמעיד על שגשוג כלכלי באותה התקופה.
מיקומו של תל זית מבחינה אסטרטגית וכלכלית היה הגורם המרכזי בהאצת שגשוגו הכלכלי, וזאת עקב קרבתו לפרשת דרכים מרכזית של העולם העתיק אשר חיברו את יהודה עם שפלת החוף וממלכת מצרים. מחפירות נרחבות שנעשו בתל עקרון שליד קיבוץ רבדים התברר שהאזור שימש בתחילת הכיבוש הבבלי כאחד המרכזים הגדולים בעולם לייצור וליצוא שמן זית, בהפעלתו בידי פלשתים בני המקום.

החפירות באתר

החפירות הארכאולוגיות על התל החלו במימון המכללה התאולוגית של פיטסבורג (Pittsburgh Theological Seminary) בשנת 1999, והן נמשכו במשך תשע עונות חפירה.
במהלך שתי העונות הראשונות נחשפו עדויות רבות לשתי שריפות גדולות שפרצו ככל הנראה עקב פעולה צבאית גדולה וגרמו להריסתו של היישוב פעמיים: השריפה הראשונה התרחשה בסביבות שנת 1200 לפנה"ס, והשנייה במהלך המאה ה-9 לפנה"ס.
לדעת מספר חוקרים, ובהם מנהל הפרויקט הארכאולוגי, רון אי. טאפי (Ron E. Tappy), היה זה חזאל מלך ארם אשר החריב את העיר בפעם השנייה. לטענתו, ניתן להתבסס על ממצאים רבים התומכים בהשערה זו, כגון אופי החורבן של גת הפלשתית, הממוקמת לא הרחק מהאתר אשר זהה לגמרי לחורבן תל זית, וגם על הסיפור המקראי המתאר בפרוטרוט את מסע המלחמה של חזאל מלך ארם בשפלת יהודה בסביבות המאה ה-9 לפנה"ס.

אבן תל זית

התגלית המרכזית שבזכותה נודע התל ברבים התרחשה בשנת 2005, כאשר באחת החפירות חשפו ארכאולוגים את אבן תל זית.
על גבה של אבן בקירו של אחד הבתים ביישוב המתוארך למאה ה-10 לפנה"ס מופיעה כתובת המכילה את אותיות האלף-בית (abecedary). לאחר פענוח הכתוב ובדיקות נרחבות הגיעו החוקרים לידי מסקנה כי מדובר בגרסה מוקדמת ביותר של האלפבית העברי העתיק. אמנם האוסטרקון העברי ממבצר האלה הוא קדום יותר, אולם הוא כתוב באלפבית פרוטו-כנעני.
הכתובת כוללת מערך של 22 אותיות (abecedary) חקוקות בשורה הראשונה ועוד שתי אותיות בשורה השנייה יחד עם שני סימנים שלדעת החוקרים שמשו כקווים מפרידים בין חלקי הכתובות על צדה האחד של האבן, בנוסף לשלוש מילים על צדה השני.

תיאור הכתובת

צדה הראשון של האבן כולל את האותיות (מימין לשמאל): א ב ג ד ו ה ח ז ט w י ל כ מ נ ס פ ע צ בשורה הראשונה ואת האותיות ק ר ש ת יחד עם שני סימנים, כנראה קווים מפרידים || בשורה השנייה.
משמעותו של הסימן w החקוק בין האותיות ט' ו י' אינו ברור, עם זאת הועלו מספר השערות בנידון הטוענות כי הוא מציין את העיצור מ' או ש'. על צדה השני של האבן חקוק המשפט "עזר...כס...".
יוסף טולדאנו

ביוגרפיה

נולד במרוקו לזוהרה ולשמואל. למד בישיבת מרכז הרב והיה לתלמידו המובהק של הרב דוד כהן (הרב הנזיר), ואף שימש אותו במשך מספר שנים.
מרבני 'דרך אמונה'. חתם מספר פעמים על "קול קורא", נגד הריסת יישובים ביהודה ושומרון ובפרט אודות בית הכנסת 'איילת השחר' בגבעת זאב. הוא אף הגיש עתירה נגד הריסת בית הכנסת.
היה ממייסדי מכון 'נזיר דוד' להוצאת כתבי הנזיר ורבים מהספרים שהוציא המכון הם פרי ליקוט משיעורים שסיכם.
היה נשוי למרגלית, בתו של רבי מאיר אבוחצירא, שנפטרה בשנת תשע"ד.
מישל נה

בצעירותו

נולד בסארלואי שבאלזס, כבן למשפחת מהגרים מגרמניה. כנער עבד כפקיד מתלמד בסדנת מתכת, בטרם התגייס ב-1787 לצבא למורת רוחו של אביו, שהיה יצרן חביות ונמנה עם המעמד הבינוני.

קריירה צבאית ותארים

עם גיוסו הוצב נה ליחידת ההוסרים ה-5 בעיר מץ. במלחמת המהפכה נלחם בהולנד, על נהר הריין ובדרום גרמניה. ב-1792 נלחם בקרב ואלמי כסגן (לויטננט) בצבא הריין. ב-1794 הועלה לדרגת סרן (קפטן), וב-1796 לגנרל. ב-1799 מונה למפקד דיוויזיה, עליה פיקד בקרב הוהנלינדן (1800).
ב-1802 התמנה למפקח חיל הפרשים, וב-19 במאי 1804 התמנה למרשל של צרפת, במסגרת המהלך של נפוליאון של קידום מפקדים על פי כשרונם, ויצירת אליטה צרפתית חדשה.
בקרב אולם היה נה המפקד אשר הביא להכרעת הצבא האוסטרי, כתוצאה מההסתערות הנועזת של כוחותיו באלכינגן (14 באוקטובר 1805). על פעולתו זו, הוכתר לאחר קרב פרידלנד בתואר "דוכס אלכינגן" (6 ביוני 1808).
במלחמת רוסיה-צרפת (1812) הצטיין נה כמפקד בקרב בורודינו, עליו קיבל את התואר "נסיך מוסקבה".

נה גילה אומץ לב רב בעת הנסיגה מרוסיה. הוא פיקד על המשמר האחורי של צבא צרפת, בהגנה על שרידי הצבא הנסוגים. בתפקידו זה ניהל מערכת הגנה יומיומית כנגד הקוזאקים לחם במאסף וסירב להצעות הכניעה של הרוסים. באחד המקרים אף נשאר נה לבדו לנוכח פני האויב לאחר נסיגה מבוהלת של חייליו, מעשה שהביא להפסקת בריחתם ולהתייצבות מחדש לצידו של מפקדם הנערץ. בפועל, היה נה החייל הצרפתי האחרון שעזב את אדמת רוסיה. על לחימתו זו זכה מנפוליאון לכינוי "האמיץ שבאמיצים".
ב-1813 נחל נה מפלה כמפקד בקרב דנביץ.

לאחר גלות נפוליאון

לאחר הגלייתו של נפוליאון לאי אלבה קורב נה על ידי לואי ה-18 לחצר המלוכה. על אף שנה הפגין נאמנות למלוכה המחודשת, זכה ליחס קריר מצד אנשי החצר, כנראה בשל מוצאו ה"נחות".
עם נחיתתו של נפוליאון על חופי צרפת נשלח נה לאוסרו, אך למרות הצהרתו כי יחזיר את נפוליאון לפריז "בכלוב של ברזל" נשבה שנית בקסמו של נפוליאון וחבר אליו בחזרתו לצרפת. במערכה של "מאה הימים" עמד לצד נפוליאון ופיקד על כוחות צרפתיים בקרב ברס ובקרב ווטרלו.
ביקורות רבות נמתחו על תפקודו של נה בקרב ווטרלו, אך עם זאת קשה לקבוע אם אי הצלחתו נבעה משגיאות פיקודיות שלו, או מהיעדר הבנה בינו לבין נפוליאון ולבין שאר מפקדי הצבא. גם בקרב זה הראה נה אומץ רב בהובילו חמש הסתערויות על החי"ר האנגלי, הסתערויות שהיו קרובות מאוד להכריע את המערכה לטובת הצרפתים. מפורסמת מאוד קריאתו בסוף הקרב כלפי החיילים שנשארו עמו: "בואו, ראו איך מרשל צרפתי מסתער אל מותו!". על קריאה מפורסמת זו העיר ויקטור הוגו "הו, איש אומלל - אתה נועדת לכדורים צרפתיים".
לאחר שהוגלה נפוליאון בשנית (קיץ 1815) והבורבונים הושבו לשלטון, נשפט נה למוות על בגידה במלכות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים. נה סירב לחבוש כיסוי עיניים בעת ההוצאה להורג, והותר לו להיות זה אשר יתן את פקודת הירי. פקודתו, ומילותיו האחרונות היו "חיילים, ישר אל הלב!".