מחקר הרעב בגטו ורשה

רקע היסטורי

גטו ורשה, אשר הוקם ב-12 באוקטובר 1940, ריכז בתחומו מעל ל-400,000 יהודים מהעיר ורשה וסביבותיה. שטחו של הגטו עמד על 3.4 קמ"ר, כ-2% משטח העיר ורשה, בעוד ששיעור יושבי הגטו עמד על 30% מאוכלוסיית העיר. הקצבת המזון היומית לתושבי הגטו היהודים עמדה על בין 184 קלוריות לכ-800 קלוריות, לפי מקורות שונים. מזון נוסף הוברח לגטו בדרכים שונות. מציאות זו של צפיפות ורעב, אשר הייתה מנת חלקם גם של הרופאים החוקרים, בנוסף על דלות בציוד רפואי ותרופות, הביאה להתפרצותן של מגפות בתחומי הגטו, ובראשן של טיפוס הבהרות.

אוכלוסיית המחקר

אוכלוסיית המחקר כללה אנשים שהגיעו להתאשפז באחד מבתי החולים שבגטו באבחנה ראשית של "מחלת הרעב", אשר הוגדרה כצריכה של מתחת ל-800 קלוריות ביום בהיעדר עדות למחלה אחרת. בילדים היה הסף נמוך יותר, בהתאם לגיל. מאלה נבחרו כעשרים אנשים אשר בהם נחקרו המטבוליזם ומחזור הדם. קבוצת הביקורת כללה מתנדבים מן העולם התחתון בגטו, אשר לא סבלו מתנאי רעב.

הביטוי הקליני של הרעב

הביטוי הקליני של הרעב הניכר בתולדות החולה מתחיל זמן קצר אחרי המעבר לתזונת רעב, והוא כולל ירידה מהירה במשקל, רצון תכוף לאכילה, שתינת יתר (פוליאוריה), שלשולים ויובש בפה. כמו כן, האדם הרעב מתלונן על תשישות כללית, חוסר סבילות למאמץ גופני, צורך מתמיד בשכיבה ובהתכסות בשמיכה בשל תחושת קור המתבטא במיוחד בקצוות הגוף וחוסר יוזמה. לעיתים האדם הרעב שוכח את רעבו, אך בראותו מזון הוא נעשה תוקפני וחוטף מכל הבא ליד. באחוז מסוים של המקרים גם נמצאה בצקת, המופיעה תחילה בגפיים התחתונות ומשם מתפשטת לכל הגוף. עוד נמצאו כאבים בעצמות וברגליים, עצבנות, אל-וסת ואין-אונות.
בבדיקה גופנית, השרירים נמצאים כפופים, כפי שנמצא עובר ברחם אמו. משקל הגוף נמוך בכעד 50% ממשקל הגוף טרם הרעב. ראשונה נעלמת שכבת השומן התת-עורי. העור חיוור, ולעיתים ישנה התכהות המזכירה את ההתכהות המופיעה במחלת אדיסון. העור יבש וחלק, קר למגע, לא גמיש ורגיש לשינויי טמפרטורה. חום הגוף נמוך עד 35 מעלות צלזיוס, ובמחלות מידבקות החום נמוך מבאנשים עם מצב תזונתי תקין. תגובת העור לתבחין טוברקולין שלילית, וגם לחומרים מגרים אחרים התגובה הייתה ברובה שלילית.
בפנים אין מבע מיוחד, והעיניים נראות חסרות תנועה. לובן העין והקרנית נראים כחרסינה, ולא ניתן לעורר בהם אודם. הלחץ התוך-עיני נמוך. לא נצפו שינויים במערכת השמיעה. לעיתים בזווית השפתיים ישנה דלקת. השיניים מראות נטייה לעששת, ובני 20–25 מגיעים לעיתים ללא שיניים. השקדים מנוונים ובלוטת התריס מוגדלת עם זפקת.
בית החזה נראה חלוש. הריאות מורחבות כך שהן מכסות את שטח הלב ומגיעות עד לגובה הצלע ה-12. תנועת הריאות בנשימה מוגבלת, אוורור הריאה ירוד כמו גם הקיבולת החיונית של הריאות וקצב הנשימה נמוך. לא נצפה עמילואידוזיס באיברים הפנימיים.

השפעות הרעב על מחזור הדם

מבחינה קלינית הדופק איטי, גם לאחר מאמץ, וגם לחץ הדם נמוך. כיחלון ונשימת יתר מופיעים לעיתים רחוקות. האיברים הפנימיים מנוונים ואין בהם גודש דם (היפרמיה). נפח הדם מוגבר על רקע עודף נוזלים היוצאים מן התאים אל הדם. עבודת הלב כתוצאה מכך מוגברת. אין הבדל במדדים ההמודינמיים ובאלקטרוקרדיוגרם בין מנוחה למאמץ.

השפעות הרעב על הדם ומח העצמות

הרעב גורם לאנמיה, המתבטאת בירידה בכל הפרמטרים המורפולוגיים של תאי הדם האדומים ובעלייה במספר הרטיקולוציטים. האנמיה היא נורמוכרומית או היפרכרומית, ולעיתים רחוקות היפוכרומית. בשורה הלבנה השינויים הם בעיקר בגרנולוציטים ופחות בלימפוציטים. במח העצם יש ירידה בייצור הדם, אך במקרים מסוימים מח העצם מגיב לחומרים המעודדים ייצור תאי דם לבנים. במקרי רעב קשים יותר התמונה היא של אנמיה אפלסטית, ואין מדובר באנמיה בשל המוליזה או דילול הדם, אלא אנמיה הנובעת מחסר באבני בניין ליצירת תאי הדם. אנמיה זו אינה מתאוששת במתן ברזל או ויטמינים ובצריכת כבד, אלא בתזונה מתאימה.

השפעות הורמונליות של הרעב

הרעב מביא לירידה בתפקודן של כל הבלוטות האנדוקריניות. הוא גורם לירידה בקצב המטבוליזם בשל תת-פעילות של בלוטת התריס, וכן להתכהות, ירידה בלחץ הדם, ירידה בתפקוד מערכת החיסון נגד שחפת והזדכרות אצל נשים צעירות בשל ירידה בפעילות בלוטת יותרת הכליה. בקרב נשים נצפה אל-וסת וירידה בליבידו. מלבד זאת, נצפו התרככות והמסת הסידן בעצמות, כמו גם דלדול עצם, אשר שויכו למיעוט פעילות של בלוטת יותרת התריס. הבלוטה היחידה שלא נמצאה בה הפחתת פעילות הייתה הלבלב.

ביטוי הרעב בילדים

הרעב בילדים התבטא בירידה במשקל ובפיגור בגדילה. צבע העור היה חיוור-אפור, עם סימני צחיחות. בצקת ניכרה בילדים בגילאי 2–5, ולא בתינוקות צעירים מהם. הבצקת הייתה סימטרית לרוב. הבצקת לוותה גם בתפליט פלאורלי, שלעיתים קרובות היה שחפתי. תגובות העור לגירויים היו ירודות. בלוטת התריס הייתה תפוחה וקשה, ובלוטת מיצד האוזן ובלוטת הרוק התת-לסתית היו מוגדלות, עם הפרשת רוק מועטה. השרירים היו מדולדלים, עד כי נראה כי העור דבוק לעצמות. לא נמצאו סימנים של רככת או צפדינה.
הריאות התאפיינו בנפחת, עם הרחבת גבולות הריאות. הדופק היה איטי ולחץ הדם היה נמוך. נמצאה אנמיה עם ירידה בשורות הדם האדומה והלבנה, גם בעת זיהומים. תפקודי הקרישה היו תקינים. במערכת העיכול הילדים הציגו לרוב שלשולים, במרבית המקרים דמיים, שככל הנראה נגרמו מסיבת זיהום משני. בקיבה היה מיעוט של חומצת מימן כלורי. השתן היה לרוב תקין. במערכת העצבים לא נמצא ממצא פתולוגי מיוחד. בגיל ההתבגרות נמצא פיגור בהתבגרות המינית.
לא נצפו מחלות אלרגיות ושיגרוניות בקרב הילדים. מחלות זיהומיות כאבעבועות רוח ואדמת היו שקטות.

הזנה מחדש

בעוד שהשינויים המטבוליים התרחשו עד מהרה לאחר הזנה של האדם הרעב, הסתגלות מחזור הדם להזנה אירעה מאוחר יותר, דבר שהעמיס עבודה על הלב החלש וגרם לאי-ספיקת לב. לפי מיירון ויניק, אשר פרסם בשנת 1979 תרגום אנגלי לקובץ המחקר, היה זה המחקר הראשון שהראה כי הזנה מחדש של אדם רעב צריכה להתבצע בהדרגה. אילו עובדה זו הייתה ידועה לכוחות בעלות הברית ששחררו את מחנות הריכוז, חיים של אסירים משוחררים רבים היו ניצלים. לימים נחקרה התופעה ונקראה תסמונת חידוש הזנה.

חשיבותו ההיסטורית של המחקר

מבחינה מדעית נחשב מחקר הרעב בגטו ורשה למחקר המקיף ביותר שהתבצע על הרעב האנושי. בנוסף, מבחינה היסטורית, עצם קיום המחקר ביטא התרסה אינטלקטואלית יוצאת דופן, מול כוונות ההשמדה הנאציות והתפקיד של הרופאים הנאצים בשואה, לרבות הניסויים בבני אדם שביצעו הנאצים. התרסה זו באה ביתר שאת במילים החותמות את ההקדמה למחקר מאת מילייקובסקי:
ודברים אחרונים לכבודכם, הרפואים היהודים: מה אומר ומה אדבר, עמיתיי האהובים וחבריי לסבל? איבר אתם מגוף כולנו. עבדות, רעב, גירושים ומוות בגטו שלנו היו גם מנת חלקכם. אתם בעבודתכם נתתם תשובתכם לתליינים: (לא אמות כולי) non omnis moriar.
— ישראל מילייקובסקי, מחלת הרעב – עבודת מחקר שנעשתה בגטו ורשה בשנת 1942‏