שריפת ספרים בגרמניה הנאצית

רקע

ב-1933 ניסה שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, להתחיל בסינכרוניזציה של התרבות בגרמניה עם ההשקפה הנאצית - גבלס ביקש לשקף מטרות נאציות דרך האמנות. כדי לממש פעולה זו, הממשלה התנכלה לארגונים תרבותיים יהודיים והשמידה יצירות שלא תאמו את דעתה.

מבצעי שריפת ספרים

ב-6 באפריל 1933 הפיץ משרד התקשורת והפרופגנדה של אגודת הסטודנטים הגרמנית  רשימה של ספרים "המאיימים על הרוח הגרמנית", אותם לטענתה יש להשמיד באש, כדי לטהר את הספריות בגרמניה. רשימת הספרים הופצה ברדיו הגרמני והודפסה בעיתונות. ב-8 באפריל פרסמה אגודת הסטודנטים גם שנים עשר "עקרונות", על כל דלתות הספריות בגרמניה (בדומה למעשה שביצע מרטין לותר); על פי העקרונות, יש לטהר את השפה הלאומית והתרבות הגרמנית, לתקוף "אינטלקטואליזם יהודי", ולהקים באוניברסיטאות מרכזים של לאומיות גרמנית. הסטודנטים תיארו את הפעולה כתשובה לקמפיין השמצה שמארגנת יהדות העולם נגד גרמניה ונגד ערכים גרמניים מסורתיים.
במהלך הלילה של ה-10 במאי 1933, בהוראתו של גבלס, שרפו סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ואס אה, למעלה מ-20 אלף ספרים שנבזזו מספריות סמוכות ואוספים פרטיים רבים.
האירוע בברלין התקיים בכיכר הגדולה מול האוניברסיטה, בין בניין הספרייה הלאומית לבית האופרה, וניהל אותו גבלס עצמו. הכיכר הוארה בזרקורים גדולים והושמעה מוזיקה. סטודנטים במדי אס אה חומים השליכו את הספרים שחוברו על ידי יהודים ו"בוגדים וסוטים" אחרים לאש, וגבלס הכריז על "סוף עידן האינטלקטואליזם היהודי". הכרוז במדים הכריז את שמות הספרים הנשרפים ומחבריהם.
הספרים שנשרפו נכתבו על ידי כ-200 סופרים, אנשי מדע, פילוסופים, אנשי אמנות ועיתונאים, כשני שלישים מהם יהודים, והשאר קומוניסטים, ליברלים ומתנגדי השלטון.
בין יתר הספרים אשר נשרפו היו עבודות של זיגמונד פרויד, ולתר רתנאו, תומאס מאן, ליאון פוייכטוונגר, ברתולד ברכט, אלברט איינשטיין, ויקי באום, רוברט מוסיל, ארנסט טולר, היינריך היינה, קרל מרקס, אמיל לודוויג, אריך קסטנר, אריך מריה רמרק, שטפן צווייג, יעקב וסרמן, אנדרה ז'יד, תיאודור וולף, גיאורג ברנהרד ועוד. ארנולד צווייג נכח באירוע וראה את ספריו נשרפים, וכך גם רמון ארון. צווייג סיפר שראה מאחורי מחסומי המשטרה אלפי ספרים ב"ערמות מסודרות בקפידה פרוסית, שלושה מטרים על שלושה", שהובאו לשם במשאיות. ירד גשם ובתוך הקהל הסתובבו רוכלים שמכרו סיגריות, שוקולד ונקניקיות.
שריפת ספרים פומבית זו גררה גל של שריפות ספרים על ידי סטודנטים ברחבי גרמניה.
בקניגספלאץ במינכן, בשלוספלאץ בברסלאו, ברמרברג בפרנקפורט, למרגלות אנדרטת ביסמרק בדרזדן ובשאר הערים האוניברסיטאיות בגרמניה.
ספרים של הבונים החופשיים נשרפו גם הם, משום שגבלס האשים אותם בפריצות מינית, בפולחן השטן ובמגע עם שדים; בנוסף הוא טען שהבונים הם עושי דברם של אנשי "היהדות העולמית", על כן יש להתייחס לספריהם כמו ספרים יהודים או קומוניסטים.
בשל גשמים שירדו במספר כפרים, לא כל הספרים נשרפו בתאריך זה כפי שהאגודה תיכננה, ולכן שריפת הספרים נדחתה ל-21 ביוני, תאריך חג מסורתי. אך ב-34 אוניברסיטאות בגרמניה הוכתרה הפעולה בהצלחה מבחינת אגודת הסטודנטים. בכמה מקומות, ובעיקר בברלין, שידורי רדיו הביאו את הנאומים והשירים מהשריפות בשידור חי למאזינים הגרמנים. האירוע המרכזי בכיכר האופרה שבברלין צולם ותועד בשעת מעשה.

השמדת ספרים באירופה הכבושה

לפי הערכות שונות, בין השנים 1933 ל-1945 נשרפו בהוראת השלטון הנאצי כמאה מיליון ספרים בגרמניה ובארצות הכבושות ]. כך למשל, בפולין הכבושה נרצחו רבבות של סופרים, אינטלקטואלים וספרנים פולנים כחלק מרצון הנאצים להרוס את התרבות הפולנית. הספריות בפולין נסגרו בזו אחר זו, עד סגירת הספרייה האחרונה בפולין כשנתיים לאחר הכיבוש. לאחר מכן נסגרו גם חנויות ספרים, נאסר פרסום של ספרים, ורוב העיתונים נסגרו. בנוסף, עשרות אלפי ספרים נבזזו מהספרייה הלאומית הפולנית ומהמוזיאון הפולני הלאומי.

שריפת ספרים בגרמניה לאחר המלחמה

ב-1946 הכינו בעלות הברית רשימה של מעל 30,000 ספרים, החל מספרי שירה ועד לספרי תעמולה נאצית, שכותביהם השתייכו למפלגה הנאצית או שהיו חשודים כחברים בה. מיליוני העתקים של ספרים אלו הוחרמו והושמדו. הנציג הצבאי הבריטי שהיה אחראי על ניהול מבצע זה, הודה שאופן השמדת הספרים לא יהיה שונה מדרכי ההשמדה של הספרים שבוצעה על ידי הנאצים.