google/wiki40b huggingface dataset:
סוניה אדלר

סוניה ("סופיה") אדלר (בערך ב- 1862, אודסה - 29 ביולי 1884 לונדון, נולדה כסוניה אוברלנדר ושם הבמה המוקדם שלה היה סוניה מיכלסון. היא הייתה אחת הנשים הראשונות שהופיעו בתיאטרון יידיש באימפריה הרוסית. מאוחר יותר היא הייתה אשתו הראשונה של השחקן יעקב אדלר. הם עברו יחד ללונדון ב- 1883 אחרי האיסור על תיאטרון יידיש ברוסיה ב- 1883.
היא הייתה יהודיה מאודסה, אוקראינה ובאה ממשפחה מכובדת שמוצאה מקורלנד (כיום לטביה). יעקב אדלר מעיר בזיכרונותיו שבזמן בו הם נפגשו היא הייתה סטודנטית באוניברסיטה של אודסה. כמוהו היא דיברה יידיש ורוסית אבל דברה גרמנית הרבה יותר טוב ממנו וכן הצטיינה בצרפתית. הוא מוסיף "שכמו כל הצעירים הטובים של התקופה היא הייתה ניהיליסטית, תלמידה מאוד רצינית ומהפכנית" ושהלהט שלה ושל משפחתה לתיאטרון וחזונם למה יכול לתיאטרון יידיש להתפתח השאיר אותו במקצוע למרות הקושי בשנים הראשונות של הקריירה שלו כשחקן".
תפקידה הראשון כשחקנית מקצועית (אודסה 1887) היה בתפקיד ראשי באופרטה הקומית השחורה של אברהם גולדפדן בריינדעלע קאָזאַק (בריינדלה הקוזקית) בלהקתו של ישראל רוזנברג, להקת תיאטרון יידיש הראשונה באימפריה הרוסית. בתחילה היא שיחקה מול יעקב ספיבקובסקי אך היא משכה בחוטים כדי שיעקב אדלר, אליו היא הייתה כבר קרובה באותו זמן, יקבל את התפקיד. בשנים שלאחר מכן היו לה עליות ומורדות וכך גם ביחסיה עם אדלר אבל הם התחתנו בפולטובה ב- 1880.
בפברואר 1883 נרצח הצאר אלכסנדר השני שהיה מאורע הרה אסון עבור יהודי רוסיה. הדבר השפיע קשות על תיאטרון יידיש וכמובן על משפחת אדלר. באותו זמן היו האדלרים בלהקתו של גולדפדן והיו אמורים לצאת למסע הופעות בסנקט פטרבורג. האבל על מותו של הצאר פירושו היה שלא יהיו הופעות בער הבירה. בנוסף לכך נטה האקלים הפוליטי בחדות נגד היהודים. להקתו של גולדפדן הופיעה לזמן מה במינסק, בוברויסק שם הם שיחקו בעיקר בפני חיילים רוסיים ואחרי כן נסעו לויטבסק שם נאלצו יעקב אדלר ורעייתו ההרה לתבוע את גולדפדן שישלם להם את שכרם. הם עזבו אותו והצטרפו לרוזנברג כשהם משחקים בתיאטרון אוהל בניז'ין. אך מצבם החמיר עוד יותר. היה פוגרום בניז'ין. הלהקה הצליחה להתחמק מפגיעה גופנית בחלקו על ידי כך ששכנעו את הפורעים שהם להקת תיאטרון צרפתי ובחלקו בכך שעשו שימוש נבון בכסף שהאדלרים זכו בו בבית המשפט מגולדפדן. 
אחרי כמה חודשים של הופעות בלודז' וז'יטומיר חזרה סוניה לבית הוריה באודסה כדי ללדת את בתה רבקה (שנפטרה מאוחר יותר בלונדון בגיל 3). גם סוניה נפטרה בלונדון מזיהום שלקתה בו בזמן שילדה את בנה השני אברהם ב- 1886.
מי ידע שכך יהיה

רקע

השיר נכתב על ידי עוזי חיטמן בחודש יולי 1973 לרגל שחרורו משירות סדיר בצה"ל, שחלקו היה בלהקה צבאית וחלקו היה בחיל קרבי. כמה חודשים לאחר מכן, במהלך מלחמת יום הכיפורים, שר חיטמן בן ה-21 את השיר בעת שהופיע בפני חיילים כחייל מילואים יחד עם בעז שרעבי כצוות הווי ובידור. שרעבי, שנחשב אז לכוכב, ביקש מחיטמן הצעיר להקליט את השיר, וחיטמן נעתר לכך.
השיר הוקלט בזמן המלחמה בגרסה שונה מזו המוכרת כיום, ועובד על ידי קובי אשרת. גרסה זו ביטאה ייאוש ותחושת מיצוי של חיטמן משירותו הצבאי. בגרסה זו נאמר:"נכון זה נגמר, נכון זה עבר, לא היה לי כוח להמשיך, זה היה יותר מדי", ובהמשך "מי ידע שכך יהיה באותם הלילות ללא אמא, נלך לימים אחרים ונראה שדבר לא זז קדימה". רשות השידור סרבה לשדר את השיר, בטענה שהוא עלול ליצור דה-מורליזציה לחיילים בחזית. חיטמן התבשר על האיסור בעת ששהה ברפידים שבסיני, והחליף מיד את המשפטים הבעייתיים. השיר שהוקלט מחדש בגרסה החדשה מביע אופטימיות ותקווה לשלום.
"מי ידע שכך יהיה" נכלל באלבומו השני של שרעבי "בעז (העטיפה הירוקה)". בשנת 2003 הוציאה חברת הד ארצי אלבום המוקדש לשירי מלחמת יום הכיפורים, שנקרא בשם "מי ידע שכך יהיה". ב-2010 הוציאה חברת NMC אלבום בשם זה המוקד לשירי שנות ה-70.
אלי וולך

קורות חיים

וולך נולד בברוקלין שבניו יורק, בנם של ברטה שור ואברהם וולך, מהגרים יהודים מפולין. היו לו אח ושתי אחיות. סיים תואר ראשון בהיסטוריה, באוניברסיטת טקסס באוסטין, ותואר שני בחינוך במכללה העירונית של ניו יורק. את ניסיון המשחק המעשי רכש תחילה בבית ספר למשחק בניו יורק.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית בבית חולים צבאי בהוואי. בהמשך המלחמה נשלח לקזבלנקה שבמרוקו, ולאחר מכן לצרפת. וולך וחבריו ליחידה בבית החולים הצבאי העלו בפני הפצועים מחזה קומי קצר על המלחמה והדיקטטורים של גרמניה ובנות בריתה המנהלים אותה. וולך גילם במחזה את היטלר. וולך סיים את שירותו הצבאי עם תום המלחמה בדרגת סגן משנה (second lieutenant).
לאחר לימודיו בקולג' ושירותו הצבאי, למד בסטודיו למשחק לצד מרלון ברנדו, פטרישיה ניל, מונטגומרי קליפט וקווין מקארתי.
הוא נישא ב-5 במרץ 1948 לשחקנית התיאטרון אן ג'קסון (1925–2016). לזוג שלושה ילדים: פיטר, קטרינה ורוברטה.
בשנת 2005 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הטוב, הרע ואני", בה סיפר בין השאר על תפקידו כ"מכוער" בסרט הטוב הרע והמכוער, ושיבח את קלינט איסטווד על מקצועיותו. בנוסף סיפר, כי איבד את ראייתו בעינו השמאלית, בעקבות שבץ.

קריירה

וולך החל לשחק בהצגות בברודוויי ב-1945. בשנת 1951 קיבל את פרס טוני על משחקו במחזה "השושנה המקועקעת" של טנסי ויליאמס.
ב-1956 החל לשחק גם בסרטי קולנוע, הראשון שבהם "בייבי דול" של איליה קאזאן, שנכתב על ידי טנסי ויליאמס. תפקידו הזכור ביותר הוא גילום דמותו של "טוקו" (המכוער) במערבון המפורסם "הטוב הרע והמכוער" (1966), של סרג'יו ליאונה, לצידם של קלינט איסטווד ולי ואן קליף, שם אמר את המשפט המפורסם When you have to shoot, shoot, don't talk.
הוא שיחק גם בסרטים "שבעת המופלאים" (1960) (בתפקיד מנהיג המקסיקנים "הרעים", כנגד סטיב מקווין, יול ברינר, וצ'ארלס ברונסון), "יוצאי הדופן" (1961, תפקיד משנה לצידם של מרילין מונרו וקלארק גייבל), "מקנס גולד" (1969), "המרגל הישראלי בדמשק" (1987), "שאלה של שפיות" (1987, עם ברברה סטרייסנד), "הסנדק 3" (1990, בתפקיד דון אלטובלו התככן), "The Lineup", "Seven Thieves", "The Victors", "Mistress", "החופשה" (2006, קומדיה רומנטית, לצידה של קייט וינסלט), סרט הטלוויזיה "סקוקי", תפקיד אורח ב"מיסטיק ריבר" ועוד.
גילם את תפקידו של מיסטר פריז, בסדרת הטלוויזיה "באטמן", ולאחר מכן כתב באוטוביוגרפיה שלו, שתפקיד זה הביא לו יותר הכרה ומעריצים מכל שאר התפקידים שגילם כל חייו, גם יחד.
בשנת 2007 שיחק בקומדיה "הרוס על אמא", בכיכובם של דיאן קיטון וג'ף דניאלס. בסרט ההמשך וול סטריט 2, של אוליבר סטון, שיצא בשנת 2010, מופיע וולך בתור מנהל בכיר וותיק בקרן השקעות, החוזה את חומרתו של המשבר הכלכלי העולמי (2008) וטוען כי יהיה משבר חמור וחריף כפי שהיה המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בתור מחווה, אוליבר סטון בחר שצלצול הטלפון של גיבור הסרט, ג'ייקוב מור, יהיה נעימת הטוב הרע והמכוער. סרט זה והסרט "סופר הצללים" של רומן פולנסקי, שיצא אף הוא ב-2010 ובו שיחק תפקיד קטן בלבד, היו שני סרטיו האחרונים של וולך.
בנובמבר 2010 קבל פרס אוסקר של כבוד, על מפעל חייו.
וולך נפטר ב-24 ביוני 2014.
איישה הארט

ביוגרפיה

הארט נולדה בלונדון להורים ממוצא בריטי וסעודי. היא גדלה בערב הסעודית, בברקשייר ובסארי. היא סיימה בהצטיינות תואר בספרות אנגלית בקינגס קולג' לונדון, ואחר כך למדה בבית ספר למשחק.
עיר יתומה (סרט)

תקציר עלילת הסרט

בניו יורק של שנות החמישים, בברוקלין, מסתובב בלש פרטי מיוחד מאוד: ליונל אסרוג הוא לא רק יתום חד עין אלא גם סובל מתסמונת טורט. לשונו מקרקשת ומשתוללת בעודו טווה לפנינו את סיפור החקירה: הבוס הנערץ שלו, מנהיג הנערים היתומים ועבריין-צעצוע מקומי, נרצח ממש מתחת לאפו.

הפקה

נורטון פיתח את הסרט מאז תחילת שנות האלפיים, אם כי לא היה בטוח אם יביים. בפברואר 2014 נקבע הפרויקט, כאשר נורטון יביים.
ההפקה החלה בפברואר 2018 בעיר ניו יורק, כאשר נורטון, וילם דפו, ברוס וויליס, גוגו אמבתה-רו ואלק בולדווין, בין השאר, אמורים לככב. בובי קנאבלי ודאלאס רוברטס הצטרפו לצוות כמה שבועות לאחר מכן. ב-22 במרץ פרצה שריפה במרתף הבניין בו התרחשה ההפקה, מתחת לסט הסרט. האש שפרצה גרמה למות הכבאי מייקל ר. דוידסון. ההפקה הושעתה זמנית למחרת והתחדשה שבוע לאחר מכן. צילומים נוספים נערכו בדצמבר 2018 בטרוי, ניו יורק.

פסקול

זמר רדיוהד תום יורק כתב שיר עבור הסרט, "קרבות יומיומיים", בליווי חברו פלי. נורטון גייס את מוזיקאי הג'אז וינטון מרסליס כדי לארגן מחדש את השיר כבלדה שמזכירה את מיילס דייוויס משנות ה-50. שתי הגרסאות יצאו בשירותי סטרימינג ב-21 באוגוסט, והן יצאו כסינגל ויניל ב-4 באוקטובר 2019.

שחרור

הסרט יוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב -10 בספטמבר 2019, לפני יציאתו להפצה מסחרית ב-1 בנובמבר 2019. הוא יוקרן גם כסרט הנעילה של פסטיבל הסרטים בניו יורק לשנת 2019.
דן בירון

ביוגרפיה

בירון נולד וגדל בירושלים. את לימודיו עשה בבית הספר "מעלה", בגימנסיה העברית רחביה, בבית חינוך "תיכון", ולאחר מכן, באוניברסיטה העברית. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל.
בשנים 1960–1967 שימש כעורך תוכניות ב"קול ישראל". עם הקמתה של הטלוויזיה הישראלית בשנת 1967, עבר אליה, ומאז הוא עובד בה ככותב, מפיק, ובמאי. בין התוכניות אותן הפיק וביים: "12 טון", "ההפסקה הגדולה", "שקט משדרים", "שמיניות באוויר", "סיבה למסיבה", "ניקוי ראש", "עוד להיט", "ארץ טרופית יפה", "שבט כהן", "עמק הנהר האדום", "גזוז", "פעם אחת", "פוליטיקה". כמו כן, הפיק וביים קונצרטים, מופעים, אירועי ספורט, מהדורות חדשות ועשרות אירועי בידור. במהלך השנים זכה בפרסים בינלאומיים וישראלים לבימוי. שימש כיו"ר אגודת העיתונאים בירושלים.
בשנת 1960, הצטרף ללהקת הסטודנטים ירושלים כאקורדיוניסט ומאז ועד היום הוא גם מנהלה המוזיקלי של הלהקה, במסגרת הלהקה ייצג דן בירון את ישראל במאות פסטיבלי פולקלור ברחבי העולם.
בשנת 2007, פתח ביסטרו מוזיקלי בשם "בירמן" במדרחוב בן יהודה בירושלים.
בירון, המתגורר כיום בירושלים, הציג בשנת 2008 בבחירות לרשויות המקומיות, את מועמדותו לראשות העיר, כראש רשימת "עלה ירוק - ירושלים של כולם". הוא זכה לתמיכה בשיעור של כחצי אחוז מקולות המצביעים ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב בירון במקום השביעי ברשימת ניצולי השואה עם בוגרי עלה ירוק שהורכבה בחלקה מפורשי מפלגת עלה ירוק. בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 התמודד בירון במקום השלישי ברשימת הפיראטים. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ובירון לא נכנס לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוא הוצב במקום השני ברשימת הפיראטים לכנסת.
בירון נשוי לאשת הטלוויזיה שרי רז.

לקריאה נוספת

דוד מונשיין, אגדות מונשיין, 77 סיפורי כיס, חושך הוצאה לאור, ירושלים, 1995, עמ' 132-131
דן סואן

דן סואן הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור וראש המחלקה למדעי החברה והרוח באוניברסיטת אריאל.

ביוגרפיה

סואן מלמד באוניברסיטת אריאל, ומשמש כראש המחלקה למדעי החברה והרוח ובמכללת סמינר הקיבוצים. 
בספרו "ארץ עברה וזעם", שיצא בשנת 2003, מתאר את החברה הישראלית לאור ארבעה שסעיה המרכזיים כפי שהוא מאבחן אותם. השסעים הם משבר הזהות, השד העדתי, הקרע בין הדתיים לחילוניים והמחלוקת בין היהודים לערבים. 
סואן הוא מייסד ועורכו הראשי של כתב העת "סוגיות חברתיות בישראל" העוסק בסוגיות סוציולוגיות וחברתיות בישראל.
אוניברסיטת גונזגה

היסטוריה

ב-1880 פעלה בצפון ארצות הברית (בשטחי מונטנה, איידהו ומדינת וושינגטון של היום) משלחת מיסיונרית בראשותו של כומר איטלקי ישועי. המשלחת נועדה לפעול בקרב שבטים אמריקאים ילידים באזור, אך אט-אט החלה לספק שירותי דת, חינוך ורווחה גם למתיישבים שהגיעו לאזור מן החוף המזרחי. מרכזה של המשלחת היה בספוקיין ושם החלה להקים מרכז חינוכי אזורי שכלל בית ספר על קרקע ליד מפלי ספוקיין שנרכשה מחברת הרכבות נורת'ן פסיפיק. המתיישבים ביקשו מהישועים להקים במקום קולג' שימשוך לעירם החדשה סטודנטים מכל רחבי המערב ויהפוך אותה למרכז לימודי ורוחני. הקמת המוסד החלה ב-1883 והוא נחנך ב-17 בספטמבר 1887 עם שבעה סטודנטים. ב-1911 נחנכה הכנסייה המרכזית, כנסיית סנט אלויסיוס (St. Aloysius Church). ב-1912 נחנך בית הספר למשפטים. בית הספר למנהל עסקים נחנך ב-1921 ובית הספר לחינוך ב-1928. נשים התקבלו למוסד החל מ-1948.

ספורט

האוניברסיטה נמצאת במחלקה הראשונה (Division I) של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA) בתחומים כדורסל, בייסבול, כדורגל (Soccer) וטניס לגברים ולנשים. קבוצות הספורט של האוניברסיטה נקראות "הבולדוגים" (Bulldogs או Zags). צבעיה הם כחול, אדום ולבן. הסמל והקמע של קבוצות הספורט הוא בולדוג בשם ספייק (Spike the Bulldog).
דגל לוב

היסטוריית הדגלים

לוב קיבלה את עצמאותה מאיטליה בשנת 1951 ודגלה אז כלל שלושה פסים: אדום, שחור וירוק, כאשר על הפס השחור המרכזי ישנם סהר וכוכב לבנים במרכז. דגל זה היה בשימוש רשמי עד שנת 1969. הדגל היה בשימוש לאורך כל שנות שלטון מועמר קדאפי על ידי מונרכיסטים והאופוזיציה הלובית שיושבת מחוץ למדינה. 
בשנת 1969 התחוללה מהפכה במדינה ושם המדינה שונה, כמו גם הדגל שלה שהפך לדגל אדום-לבן-שחור (צבעי הלאומיות הכלל-ערבית בדומה לדגלי עיראק, תימן, סוריה ומצרים).
בשנת 1972 הצטרפה לוב לאיחוד הרפובליקות הערביות ואימצה דגל מחודש - דגל הפדרציה של הרפובליקות הערביות - שם נראה נץ מזהב אוחז מגילה עם שם המדינה בשפה הערבית.
ב-19 בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, והחלו שיחות השלום בין ישראל למצרים. בעקבות כך שינתה לוב את דגלה, לדגל חלק בצבע הירוק המסמל את האסלאם.
במסגרת ההתקוממות בלוב ב-2011 והפלת שלטונו של קדאפי, הוחזר דגלה של לוב בעל שלושת הפסים, ששימש את המדינה מ-1951 עד 1969 כדגלה הלאומי.
סער בדישי

קורות חייו

את שירותו הצבאי עשה בדישי בלהקת פיקוד הצפון. לאחר שחרורו מצה"ל הקים הרכב מוזיקלי בשם "אכילס", אשר ביצע גרסאות כיסוי לשירים מוכרים במועדונים מקומיים. את פרסומו קיבל כששיחק בסדרת הנוער "עניין של זמן", בה גילם את דמותו של סער. במהלך הופעה במועדון רוקסן בשנת 1993 צפתה בו המפיקה טמירה ירדני, ובאמצעות קשריה עם חברת הד ארצי הוחתם על חוזה הקלטות.
בתקופה זו השתתף בדישי גם בדיבוב סדרות מצוירות שונות, ביניהם רפאל בסדרה "צבי הנינג'ה" באגסי בסרט "פגוש את היונים" ואת טרי ב"באטמן הדור הבא".
בשנת 1994 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, "משיכה מגנטית", בהפקתו של עופר מאירי. בדישי כתב והלחין את כל שירי האלבום, אשר לא זכה להצלחה משמעותית, למרות שיצאו ממנו השירים: "אהבה", "משיכה מגנטית", "הצד השחור" והלהיט הגדול של האלבום "אני מאבד אותך".
בשנת 1996 הופיע בסרט הקולנוע "צעירים לנצח" בתפקיד הראשי. כעבור שלוש שנים, בשנת 1999, הופיע בהרכב מוזיקלי בשם "נעלי הבית", שליווה את תוכנית האירוח של רפי רשף בערוץ 2.
בשנת 2001 שיחק בטלנובלה "לגעת באושר". בשנים 2004 ו-2005 הופיע בעונה הראשונה והשנייה של הדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו", בה גילם את דורון שדה, מורה מתוסכל למוזיקה שהקריירה המוזיקלית שלו לא מצליחה להמריא. בדישי גם כתב והלחין מספר שירים מקוריים שליוו את הסדרה, הבולט שבהם הוא "האור בחיי" אותו ביצעה נינט טייב. את השיר הוציאה כסינגל לתחנות הרדיו, והוא זכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים.
בשנת 2004 הוציא בדישי סינגל בשם "אף אחד לא רואה" שכתב והלחין.
בשנת 2006 זכה בדישי לחשיפה לא צפויה, כאשר בחר ג'קו אייזנברג לשיר את שירו "אני מאבד אותך" בגמר התוכנית כוכב נולד 4, וזכה במקום הראשון. דווקא כאשר החלה ההתעניינות המחודשת במוזיקה שלו, בעקבות החשיפה ב"כוכב נולד", בחר בדישי לעבור לגור באנגליה ביחד עם בת זוגו הבריטית. בשנת 2010 הוא שב לישראל. בשנת 2011 חזר לדבב: בסרט האנימציה "פו הדב" בתפקיד הראשי (בעקבות פרישתו ולאחר מעצרו של יובל זמיר המדבב המקורי). הוא דיבב את דמותו של שין אסטבז בפלאנט שין, דיבב בעונה החמישית והאחרונה של "סיילור מון" וגם דיבב את הדמות באגס באני במופע של הלוני טונס ב-2012 לאחר עמי מנדלמן.
ב-18 בינואר 2013 השתתף בדישי עם אחיו הסטאנדפיסט שאולי בתוכנית "כלוב הזהב". בשנת 2014 דיבב בסרט האנימציה "הרוח העולה".
בשנת 2016 דיבב בדישי את פליפ מהסדרה הרעשנים מאת כריס סבינו. בשנת 2019 דיבב את דמותו של בומר בסרט "פלא של פארק".
בשנת 2019 השתתף בפרסומת לנירלט יחד עם טל פרידמן.

חייו הפרטיים

סער בדישי הוא אחיינה של הזמרת שרה בדישי שפעלה בתחילת שנות ה-70 ואחיו הוא הסטנדאפיסט שאולי בדישי.
בדישי הוא בן דודו של דני רובס.
QSFP

Quad Small Form-factor Pluggable (ראשי תיבות: QSFP) הוא משדר/מקלט קומפקטי הניתן להחלפה חמה המשמש לתקשורת נתונים. QSFP משמש לממשק חומרה לסיבים אופטיים ולכבלי נחושת של אתרנט. QSFP מיוצר בצורת תקן התומכת בהעברת קצבים מ-4x10 גיגה בייט/שנייה ואילך. מפרט החומרה מתפתח עם הזמן, ונכון למאי 2013, המהירות המקסימלית האפשרית עומדת על 4X20 גיגה בייט בשנייה. ה-QSFP תומך באתרנט, ערוץ סיב אופטי, InfiniBand ו-Synchronous optical networking תוך יכולת למגוון מהירויות.
משדרי-מקלט מסוג +QSFP מתוכננים לסטנדרטים של Serial Attached SCSI, אתרנט במהירויות של 40 גיגה בייט/שנייה, Quad data rate (40 גיגה/שנייה), Fourteen data rate (56 גיגה/שנייה) ועוד.
דגמי ה-QSFP מגדילים את דחיסות הפורטים עד פי 4 ביחס לדגמי SFP.
ל-QSFP ישנם 38 פינים כאשר 4 מהם משמשים לשידור בקצב מהיר ואילו 4 משמשים לקליטה בקצב מהיר.

QSFP28

טכנולוגיית QSFP28 מאפשרת מהירות של 4X28 גיגה בייט בשנייה.
קול השרון

קול השרון - נתניה מקומון המופץ אחת לשבוע, בימי רביעי, בעיר נתניה וביישובי הסביבה.
"קול השרון" נוסד בשנת 1973 על ידי ג'קי פדלון. קול השרון, מהמקומונים הראשונים בישראל, נחשב באותה עת לפורץ דרך בעולם המקומונים שהיה אז בחיתוליו בשל תכניו, גודלו החריג (A5ׂׂ) והשימוש בפרוצס מלא (צבע). המקומון שמר, עד יומו האחרון, על צביון וקהל יעד רחב היקף.
המקומון נחלק לארבעה חלקים: חלקו הראשון מוקדש לחדשות מקומיות ותחקירים, חלקו השני לתרבות ולתרבות פנאי, חלקו השלישי לספורט ואילו חלקו הרביעי לפרסום לוח רחב היקף. החל משנת 1998 מפעיל קול השרון פורטל אינטרנט מקומי, המתעדכן 24 שעות ביממה, בשנתו האחרונה נוסף למקומון מדור אוכל ייחודי שבו כתבו רבקה פדלון, השף גולן ימין, והקונדיטור סער אהרוני. עורך העיתון דורון פדלון ועורכת המשנה אופירה חסיד, הובילו את העיתון ואת פורטל האינטרנט המקומי לחשיפות רבות.
בחודש נובמבר 2017 יצא לאור הגיליון האחרון של עיתון קול השרון. מערכת העיתון נסגרה ובכך ירד המסך על מפעל חיים מפואר ורב הישגים.
בעל גד

בעל גד הוא אל מהמיתולוגיה הכנענית שהייתה קיימת בתקופה ההלניסטית. ממצאים על האל נתגלו בחפירות ארכאולוגיות בבניאס. מקבילו של בעל גד במיתולוגיה הכנענית הוא בעל הדד, ובאמונה השמית הוא גד.
השם גד מופיע בתנך כשמה של העיר המקראית מגדל גד, וגם כשם פרטי גדי, גדיאל, גדיהו ומשמעות השם גד – מזל. השם גד מקושר בתנך לאלוהות עד לתקופת גלות בבל והחל מנקודת זמן זו החל להופיע כתוספת תיאופורית .
"הָראוּבֵנִי וְהַגָּדִי, לָקְחוּ, נַחֲלָתָם." (ספר יהושע, פרק י"ג, פסוק ח')
בספר יהושע נמסר כי בעל גד נמצא בסמוך ללבוא חמת בצפון ארץ הכנענים בהר חרמונית הוא הר א-שייך:
"וְהָאָרֶץ הַגִּבְלִי, וְכָל-הַלְּבָנוֹן מִזְרַח הַשֶּׁמֶשׁ, מִבַּעַל גָּד, תַּחַת הַר-חֶרְמוֹן--עַד, לְבוֹא חֲמָת." (ספר יהושע, פרק י"ג, פסוק ה').

האמונה בבעל גד

בעל היה האל החזק והקשה ביותר שאיתו התמודדו מנהיגי הדת בעם ישראל. לעיתים הוא חדר וגרם ליצירת פולחן כפול שבו עבדו לה' ולבעל כאחד. גדעון יצא למלחמה כנגד כהניו, ולאחר ניצחונו של גדעון שונה שמו ל"ירו-בעל" כדי להורות שיריב עמו הבעל.

האמונה בבעל במקרא

על פי המקרא, בפולחן הבעל הייתה לעיתים גם התגודדות בכלי נשק ושפיכת דם עצמית ובמקרים קיצוניים גם קורבנות אדם. בכתובת עתיקה בשפה האוגריתית נמצאה הנחיה בשעת מצור על עיר, להקריב בן בכור לבעל, על מנת לגרום לאויב להפסיד או לעזוב את העיר. אחד מבניו של שאול המלך נקרא "איש-בעל" וגם בניו של יהונתן בנו נקראים בשמות המעידים, לדעת מבקרי מקרא, על הפופולריות הרבה של פולחן הבעל בקרב העם: "מריב-בעל" ו"מרי-בעל", כמו כן אחד מבניו של דוד המלך נקרא בשם "בעל-ידע". מאידך, פרשנים מסורתיים כתבו שלפני שהתפשטה בישראל עבודת הבעל, שימש שמו שמשמעו 'אדון' גם כתואר לאלוהי ישראל, ועל שמו נקראו צאצאי שאול ודוד. במקומות רבים במקרא שונה הרכיב התיאופורי "בעל" לשם "בושת", כמו "ירובשת" ו"איש בשת", דבר המעיד על האידאולוגיה של כותבי המקרא נגד פולחן הבעל, כפי שפירשו רש"י ורד"ק.
בתקופתו של אחאב חדר הפולחן באופן ניכר. אחד מהשיאים במלחמה היה אצל אליהו הנביא בהר הכרמל בעימותו עם פולחן הבעל, בתקופה של בצורת, ביקש מנביאי הבעל להוריד אש על המזבח, ולאחר כישלונם ואיבוד אהדת העם, הרג אותם.
המקרא מתאר טבח נוסף שנעשה בעובדי הבעל על ידי יהוא. את החיסולים הללו יש גם לראות בהקשר של הניסיון להשמדת נביאי ה' באותה תקופה, בידי המלכה איזבל הצידונית, אשתו של אחאב מלך ישראל, שתמכה בפולחן הבעל עוד מבית אביה, אתבעל, מלך צידונים (מלכים א', ט"ז, ל"א).
יחיאל מיכל אשכנזי

רבי יחיאל מיכל אשכנזי מטולצ'ין (? - לפני ה'תקל"ב 1772) היה חתנו של הבעל שם טוב, בעלה של בתו היחידה אדל, ומרבותיהם של בנו רבי משה חיים אפרים מסדילקוב ורבי שניאור זלמן מליאדי.

ביוגרפיה

נולד לרבי ברוך. תולדותיו לוטות בערפל. מקובל שמוצאו מגרמניה (ומכאן כינויו "אשכנזי", וביידיש: "דער דייטשל") ממנה עבר לפודוליה ושם נמשך לחסידות, אך יש מפקפקים בהשערה זו, ומשערים שמוצאו מאזור מז'יבוז' או טולצ'ין. את הכינוי "דער דייטשל" הם תולים בלבושו המערב-אירופאי.
האגדה החסידית מספרת שהבעל שם טוב שלח את אחד מתלמידיו לבחון אותו בתורה, כדי לדעת אם הוא ראוי לשאת את בתו, אך תגובתו הייתה: לא ידעתי, איני יודע ולא אדע. התשובה נשאה חן מאוד בעיני הבעל שם טוב, שלקח אותו כחתן לבתו אדל. חתונתם נערכה בערך בשנת תצ"ה (1735).
על פי ההשערה התגורר בעיירה טולצ'ין ושימש כשוחט, אך גם ידיעה זו אינה ודאית.
על פי המסופר בספר "בית רבי" (תולדות בית חב"ד), הוא היה במזריטש וערך "טיש" בסעודת פורים. המגיד ממזריטש שלח את תלמידו רבי שניאור זלמן מליאדי להשתתף ב"טיש". דבריו באותו "טיש" שימשו יסוד לאחת מתורותיו של רבי שניאור זלמן. גם בנו של רבי יחיאל, בעל "דגל מחנה אפרים", ורבי ישראל מקוז'ניץ מביאים בספריהם דברי תורה בשמו. הרב יוסף יצחק שניאורסון כותב שהוא היה הדמות הבולטת בין "זקני התלמידים הקדושים" שמהם קיבל רבי שניאור זלמן תורה.
נותרו ממנו כמה סיפורים חסידיים.
נפתלי צבי גוטליב

נפתלי צבי גוטליב (ט"ז באייר תרצ"ה, 1935 - ט"ו בתמוז תשע"ז, 9 ביולי 2017) היה סופר חב"די.

ביוגרפיה

נולד בירושלים לחיים יוסף. בצעירותו התקרב לחסידות חב"ד ולמד בישיבת תורת אמת בירושלים. בשנת תשל"ב התמנה למזכיר כולל חב"ד, גבאי בית כנסת חב"ד במאה שערים. ניהל את ישיבת תומכי תמימים בקריית גת למשך תקופה קצרה. כתב בשבועון כפר חב"ד בשנות השמונים.
בשנת תשל"ה התחיל בכתיבת הספר "תולדות לוי יצחק", ביוגרפיה של רבי לוי יצחק שניאורסון, על פי בקשתו של בנו הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
גוטליב התגורר בחמש עשרה שנותיו האחרונות בביתר עילית. היה נשוי לגיטל ואב לשישה בנים וארבע בנות. בנו הרב שלום דובער הוא שליח חב"ד ורב העיר ניקולייב. בנו הרב חיים יוסף הוא שליח חב"ד בתלפיות.
Adult contemporary music

Adult contemporary music ‏(בקיצור AC) ובתרגום חופשי, מוזיקה עכשווית למבוגרים, הוא סגנון רחב של מוזיקה פופולרית הנע בין המוזיקה הווקאלית השופעת של שנות השישים לבין בעיקר, מוזיקת בלדות בדרגות שונות של השפעת רוק.
AC רדיו מנגן מוזיקת מיינסטרים אשר מיועדת לקהל בוגר יותר למעט היפ הופ, הבי מטאל, הארד רוק, קצת מוזיקת ​​פופ קלילה ושירי דאנס קצביים (אם כי מאז שנות ה -2000, חלקם החלו להיכלל). תחנות רדיו המשדרות בפורמט זה בדרך כלל מכוונות לבני 18-54, קבוצת הגיל המושפעת ביותר על ידי המפרסמים.
במהלך השנים, נוצרו כמה תת-ז'אנרים של AC: "הוט AC" ," AC רך" (הידוע גם בשם "לייט AC" ,("AC מודרני", "AC עירוני", "AC קצבי", "AC עדין" (ג'אז עדין), ו- "AC נוצרי" (סוג רך יותר של מוזיקה נוצרית בת זמננו). מספר תחנות רדיו החלו להשמיע רק "הוט AC", חלקן משמיעות רק "AC רך", וחלקן משלבות ביניהם.
לפיכך, AC לא נחשב, בדרך כלל, כז'אנר מסוים של מוזיקה, שכן הוא אינו אלא הרכבה של שירים נבחרים של מוזיקאים מסגנונות שונים.
יעקב שמעוני

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
שמעוני נולד בשם יעקב סִימוֹן ב-1915 למשפחה יהודית בברלין בירת גרמניה. בשנים 1934–1935 ריכז את תנועת "החלוץ" בגרמניה, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. בארץ הצטרף לקיבוץ גבעת חיים ושימש כמורה וכמנהל בית הספר. בין השנים 1938–1940 למד בבית המדרש למורים בירושלים.
בשנת 1941 הצטרף אל שירות הידיעות של "ההגנה" (ש"י), וריכז שם את הלשכה הערבית עד לשנת 1942. במהלך פעילותו הכין לראשונה אינדקס מסודר עם מידע ופרטים על אישים פלסטינים. אחר כך ניהל את המחלקה ללוחמה פסיכולוגית של "ההגנה" ושל צה"ל. הוא יזם שידורים בעברית וחיבר את מרבית "סיפורי דאוד אל נטור".
בתקופת המנדט היה ראש מדור המחקר באגף הערבי של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית; עם קום המדינה עבר למשרד החוץ, ושם שירת במספר תפקידים, בהם ראש מחלקת המזרח התיכון, מזרח אירופה ואסיה. הוא שימש כשגריר בשוודיה, בשווייץ, בבורמה ושגריר לא תושב בלאוס, בקמבודיה בציילון ובפיליפינים, וכן יועץ השגרירות בוושינגטון הבירה.
שמעוני לימד באוניברסיטה העברית. הוא כתב ספרים ומאמרים רבים ועשרות מאמרים בענייני הערבים, מדינות ערב, המזרח התיכון ואסיה.
שמעוני כתב ערכים באנציקלופדיה העברית וערך בה את מדור ההיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון. היה בין עורכי כתב העת "המזרח החדש". בנוסף, עסק בתרגום ספרים מגרמנית לעברית.
היה נשוי למרים (שיינברון) עד למותה ב-1982 ואב לשלושה ילדים.
נפטר בירושלים בגיל 81.
ארכיונו וספריו שמורים בספריית אוניברסיטת חיפה.
המדינה החופשית ליפה

היסטוריה

ב-12 בנובמבר 1918 התפטר לאופולד הרביעי, נסיך ליפה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הנסיכות, הפכה המדינה למדינה חופשית. ליפה נשארה מדינה חופשית במהלך רפובליקת ויימאר (1918-1933), גרמניה הנאצית (1933-1945), ועוד כשנתיים לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, כאשר הייתה ליפה באזור הכיבוש הבריטי. בשנת 1947, איבדה ליפה את עצמאותה ואוחדה לתוך מדינת נורדריין-וסטפאליה.