google/wiki40b huggingface dataset:
הנס-יירגן פון ארנים

קריירה מוקדמת

פון ארנים נולד ב-4 באפריל 1889 בארנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה ותיקה מברנדנבורג. אביו הנס פון ארנים, היה גנרל מיור בצבא הפרוסי. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-4. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר פון ארנים לרגימנט המילואים ה-93 בחזית המערבית, וכבר בסוף באוגוסט 1914 נפצע בקרבות. לאחר החלמתו חזר לרגימנט, ועד סוף השנה כבר זכה בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. ב-27 בינואר 1915 קודם לדרגת אובר לוטננט, ובקיץ 1916 נפצע שוב, אך לאחר החלמתו חזר לחזית, ושירת בדיוויזיית המשמר ה-4, וב-27 בינואר 1917 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון ארנים ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1926 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר (הבווארית), ובשנת 1928 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1932 הועלה פון ארנים לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי). בשנת 1934 מונה למפקד אגד התותחנים ה-6, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-68, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור.

מלחמת העולם השנייה

ב-8 בספטמבר 1939 מונה פון ארנים למפקד הדיוויזיה ה-52, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה. ב-1 בדצמבר 1939 הועלה פון ארנים לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12. ב-5 באוקטובר 1940 מונה פון ארנים למפקד הדיוויזיה ה-27, שהפכה תחת פיקודו ב-1 בנובמבר 1940 לדיוויזיית הפאנצר ה-17. במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת קבוצת הפאנצר השנייה, אך ב-28 ביוני 1941 נפצע בקרבות. לאחר החלמתו קיבל פון ארנים ב-4 בספטמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 בספטמבר 1941 חזר לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-17, ולחם עימה בקרב על מוסקבה, כחלק מהקורפוס הממונע ה-41, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-11 בנובמבר 1941 מונה פון ארנים למפקד הקורפוס הממונע ה-39, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-17 בדצמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-9 ביולי 1942 הוסב הקורפוס ה-39 לקורפוס פאנצר, והועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-3 בדצמבר 1942 הועלה פון ארנים לדרגת גנרל-אוברסט, ומונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית בתוניסיה. ב-28 בפברואר 1943 מונה למפקד קבוצת ארמיות אפריקה, ופיקד עליה עד לכניעת כוחות הציר בצפון אפריקה, ב-13 במאי 1943.
לאחר נפילתו בשבי רצה פון ארנים להיפגש עם אייזנהאואר, אך הלה סירב, ושלח במקומו את גנרל קנת' אנדרסון הבריטי.

לאחר המלחמה

פון ארנים שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ארנים בבאד וילדונגן עד למותו ב-1 בספטמבר 1962.
דייר מאר אליה

דָּיִיר מָאר אֶלְיָה (בארמית סורית: ܕܝܪܐ ܕܡܪܝ ܐܝܠܝܐ, בערבית: دير مار إيليا, ידוע גם בשם מנזר אליהו הקדוש), היה מנזר נוצרי ששכן כ-7 ק"מ דרומית מערבית לעיר מוסול, במחוז נינוה בעיראק. המנזר נוסד בסוף המאה ה-6, והוא היה אחד המנזרים העתיקים בעיראק. המנזר היה שייך לכנסייה המזרחית , ענף עתיק של הנצרות המזרחית (Eastern Christianity). המנזר נסגר ב-1743 לאחר שנזיריו נרצחו על ידי כוח פרסי. שרידי המנזר נפגעו בעת הפלישה לעיראק ב-2014 והוא נהרס על ידי ארגון המדינה האסלאמית באוגוסט או ספטמבר 2014.

היסטוריה

המנזר נוסד ב-595 לספירה לערך על ידי הנזיר מאר אליה, שלמד לפני כן באל-חירה , עיר עתיקה בחלקה הדרומי של עיראק של היום, ולאחר מכן למד במנזר הגדול בהר איזלה , השוכן בטורקיה של היום והיה שייך לכנסייה הקתולית הכלדאית . המנזר שימש כמרכז לקהילה נוצרית מקומית, ובמשך מאות בשנים, אלפי מאמינים נוצרים ביקרו במנזר כדי לחגוג את "חג מאר אליה", המתקיים כל שנה ביום הרביעי האחרון של חודש נובמבר.
חלקו המרכזי של המנזר נבנה במאה ה-11 והוא שופץ במאה ה-17 על ידי הורמיזד אלקושנייה (Hurmizd Alqushnaya), שמוצאו מהעיר אלקוש  בצפון עיראק. ב-1743 פגע השאה הפרסי, נאדר שאה  מהשושלת האפשארית, במבנה המנזר והרג 150 נזירים שחיו בו, בגלל סירובם להתאסלם. המנזר נשאר בהריסותיו עד תחילת המאה ה-20, עת מספר חדרים ואולמות שופצו. במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש מבנה המנזר כמקום מקלט שבעקבותיו נבנו מחדש חלקים מהמנזר. מבנה המנזר, מאגר המים השכן והמעיין בסביבה, טופלו על ידי הכנסייה הקתולית הכלדאית. עולי רגל נוצרים המשיכו לבקר במנזר ובשרידיו. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפך מבנה המנזר להיות בסיס למשמר הלאומי העיראקי .

מלחמת עיראק והרס המנזר

ב-2003, בתחילת מלחמת עיראק, נפגע המנזר על ידי אנשי יחידת טנקים עיראקית, שמילאו את חדרי המנזר באשפה. אחד מקירותיו נהרס מפגיעת צריח של טנק T-72. לאחר שהיחידה האמריקאית הדיוויזיה המוטסת ה-101 השתלטה על האזור, הפך המנזר לבסיס הפעלה קדמי. חיילים אמריקאים ששהו במקום חרטו גרפיטי על קירותיו וטייחו את הקפלה, וכך הרסו ציורים בני 600 שנים. לאחר מכן המבנה נפגע שוב על ידי בוזזים. לאחר שכומר צבאי הבין את חשיבות האתר, הורה המפקד האמריקאי במקום לחייליו לפנות את המנזר. לאחר מכן יחידת הדתות של צבא ארצות הברית, החלה לטפל במקום, והם הביאו לסיורי חיילים במנזר.
במאי 2008, ביקרו ארכאולוגים עיראקים באתר בפעם הראשונה מאז הפלישה ב-2003. לאחר מכן השקיע הצבא האמריקאי מאמצים בשיקום מבנה המנזר. מאמצים אלה דווחו בתקשורת ברחבי העולם. העיתונאי ג'יימס פולי, שלאחר מכן נרצח על ידי ארגון המדינה האסלאמית, כתב "שהאתר ניצל לטובת העיראקים בדורות הבאים, בתקווה שהביטחון יוחזר להם בקרוב כך שיוכלו להעריך את המבנה". לפני הנסיגה האמריקאית מעיראק, מהנדסים צבאיים מבסיס פורט לאונרד ווד , שרטטו את תוכנית המנזר.
ביוני 2014, נכבשה מוסול על ידי כוחות ארגון המדינה האסלאמית. הם הרסו את המנזר בין 27 באוגוסט ל-28 בספטמבר 2014, יחד עם הרס אתרים נוספים. הריסת המנזר לא פורסמה על ידם, והאישור של הריסת המבנה התקבל רק בתצלומי לוויין שפורסמו בינואר 2016. העובדה שבמשך 16 חודשים לא היה דיווח על הרס המבנה, הוביל לחשש שיש אתרים נוצריים נוספים בעיראק שנהרסו בחשאי.

אדריכלות

המנזר נבנה כמתחם של בניינים דמוי מבצר, והשתרע על שטח של 2,500 מ"ר. לפני שנהרס הוא כלל 26 חדרים שנבנו סביב חצר פנימית, כולל קפלה ומתחם מקודש.
כריסטיאן קבאסלה

קריירת מועדונים

קבאסלה התחיל את הקריירה המקצוענית שלו באיופן.
ב-27 בינואר 2011 אישרה מכלן כי קבאסלה הצטרף למועדון בהשאלה לעונה אחת. ב-12 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-9 בניצחון 3-1 על וסטרלו במסגרת המחזור ה-26 בליגת העל הבלגית. ב-8 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-14 בניצחון 2-1 על ליירסה במסגרת המחזור השני בליגה. בסך הכל ערך 4 הופעות במועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-22 באוגוסט 2011 חתם קבאסלה בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית על חוזה ל-3 שנים. ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-83 בניצחון 4-0 על לוקומוטיב סופיה במסגרת המחזור ה-12 בליגה. ב-19 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה הרביעית של תוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 4-0 על קליאקרה קווארנה במסגרת המחזור ה-14 בליגה. הוא ערך 11 הופעות ליגה במועדון והבקיע 3 שערים, בעונה בה זכה המועדון באליפות בולגריה ובגביע הבולגרי.
ב-16 באוגוסט 2012 חזר קבאסלה לאיופן, ששיחקה בליגה הבלגית השנייה.
בחודש יולי 2014 חתם קבאסלה בראסינג גנק מליגת העל הבלגית. ב-2 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד סרקל ברוז' במסגרת המחזור השני בליגה. ב-28 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-13 בניצחון 3-0 על ליירסה במסגרת המחזור ה-13. בעונת הראשונה במועדון ערך 34 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, ובעונתו השנייה ערך 42 הופעות והבקיע ארבעה שערים.
ב-1 ביולי 2016 חתם קבאסלה בווטפורד האנגלית.

קריירה בינלאומית

קבאסלה נכלל בסגל נבחרת בלגיה ליורו 2016, אך לא שיחק בטורניר. ב-9 בנובמבר 2016 ערך קבאסלה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד נבחרת הולנד במשחק ידידות.
בית הזכוכית (בודפשט)

היסטוריה

בעת מלחמת העולם השנייה, עם הטלת הגזרות על יהודי בודפשט, נסגר המפעל. ובמחצית 1944, כשהחלה שואת יהודי הונגריה, דאגה משפחת וייס בשיתוף הדיפלומט השווייצרי קרל לוץ להפוך את הבית לצירות השווייצרית, על מנת שישמש כמוקד הצלה ליהדות הונגריה. בשיתוף עם תנועות הנוער הציוניות בבודפשט אורגן מבצע נרחב של זיוף תעודות חסות שווייצריות ליהודים. בבית פעלו בין 60 ל-80 פקידים להכנת התעודות, ויהודים קיבלו בבית זה מחסה זמני בעת ההמתנה להכנתן. לאחר קבלת התעודות הועברו היהודים לבתים בטוחים בעיר. בבית פעלו המשרדים של התנועות הציוניות ונציגי המשרד הארצישראלי בבודפשט בראשות משה קראוס. בשלב מסוים הוחבאו בבית כ-3,500 יהודים. נטען גם שבבית הוחבא נשק עבור תנועת מרי. 
המבצע להצלת יהודים היה לצנינים בעיני אנשי צלב החץ ההונגרי, וגרר מספר ניסיונות פריצה למתחם במטרה להביא לגירוש היהודים ששהו בו למחנות ההשמדה. בניסיון הפריצה האחרון בתחילת ינואר 1945 נלקח ארתור וייס, ממנהיגי מבצע ההצלה, אל מטה צלב החץ בבודפשט ועקבותיו לא נודעו. כיום משמש בית הזכוכית כמוזיאון.
הפייסטוס

דמותו

הפייסטוס היה בן האלמוות היחיד שהיה מכוער ופיסח, כפות רגליו היו הפוכות: אצבעות לאחור ועקבים לפנים. מסופר שאמו חסרת הבושה השליכה אותו מהאולימפוס כי לא אהבה את התינוק הפגום. כשפגע הפייסטוס בקרקע נשברו שתי רגליו. למזלו מצאה אותו תטיס, נימפת ים טובת לב, שריפאה את פצעיו, וגידלה אותו כבנה. כשבגר והיה לנער מסרה אותו תטיס לידי משפחת קיקלופים, שגידלוהו ולימדו אותו את מלאכת הנפחות.
גרסה אחרת של האירועים טוענת שהיה זה זאוס שהשליך את הפייסטוס הקטן מהאולימפוס לאחר שזה צידד באמו, באחת מהמריבות התכופות בינו להרה. הפייסטוס נפל במשך תשעה ימים ותשעה לילות עד שנחת באי למנוס. תושבי האי סיפקו לו את כל צרכיו וגידלוהו כבנם ושם הוא בנה את ארמונו ואת סדנת הנפחות שלו בתחתיתו של הר געש.
יום אחד הגיע זאוס למקום עבודתו של הפייסטוס והתפעל מאוד מעבודתו היפה והזמין אותו להעביר את הנפחייה שלו אל האולימפוס. הפייסטוס בנה כיסאות מלכות לזאוס, האדס, ולפוסידון ועוד כיסא זהב אחד יפה ומעוטר מכל האחרים הכין בשביל אמו הרה. כשביקשה הרה לשבת בכיסאה התרומם הכיסא, רגליו ניתקו מן הקרקע, ושרשרות זהב עבות וחזקות כבלו אליו את המלכה, שלא יכלה להניע איבר. כל האלים התחננו בפני הפייסטוס שישחרר את אמו. אך הפייסטוס רצה לנקום באמו שלא רצתה בו ואף הגדילה את נכותו כשזרקה אותו מהשמיים. לבסוף הסכים לשחררה אבל התנה תנאי: הוא ביקש את אפרודיטה היפה מכולן לאישה ומקום באולימפוס.
ההבטחה ניתנה וזאוס שהגיע אחר כך נאלץ להסכים לה גם הוא. כך הייתה אלת האהבה היפה לאשתו של אל האש, המכוער והצולע. עם זאת מסופר גם שאפרודיטה בגדה בו בסופו של דבר עם ארס אל המלחמה יפה התואר. הפייסטוס שגילה זאת, יצר לשניים מלכודת שהפילה עליהם רשת בעת שתינו אהבים, ואז קרא לכל שאר האלים שיבואו לצפות במחזה על מנת לספר להם על דבר הרומן שהתרחש מאחורי גבו.
במיתוסים אחרים הפייסטוס דווקא קרוב מאוד להרה: פעם אחת זאוס השליכו מהאולימפוס כיוון שהגן עליה, ועל פי המסופר ב"איליאדה" הרה נעזרה בו במהלך מלחמת טרויה - הפייסטוס הציל את אכילס מנהר הסקמנדר שאיים להטביעו.
יש המתארים את הפייסטוס כשוכן האולימפוס, נפח וחרש ברזל אצל האלים שהתייחסו אליו בכבוד ויקר (אם כי אצל הומרוס ב"איליאדה" הם מקימים "צחוק אשר עוד לא נשמע" למראה הליכתו הצולעת). בין העבודות המיוחסות לו ניתן למצוא את תיבת פנדורה ואת פנדורה עצמה, את חרבו של פרסאוס, את רעשן הנחושת באמצעותו הניס הרקולס ציפורים אוכלות אדם במטלתו השישית, את חציו של אפולו וגם את גביע היין של גנימדס שהיה מוזג הנקטר של האלים. 
יצירתו של הברק הראשון של זאוס מיוחסת גם היא להפייסטוס.
יש משוררים האומרים שנפחייתו של הפייסטוס נמצאת תחת הר געש וגורמת להתפרצותו. 
הפייסטוס אומץ לפנתיאון הרומי ונקרא שם בשם "וולקן". על שמו קרוי האי הגעשי וולקנו שם שהפך מילה נרדפת להר געש בשפות אירופיות רבות.
חבורה מושלמת

בתורת החבורות, חבורה מושלמת היא חבורה G השווה לתת-חבורת הקומוטטורים של עצמה, כלומר, . במלים אחרות, אלו הן החבורות שאין להן אף מנה אבלית לא טריוויאלית. לדוגמה, כל חבורה פשוטה לא אבלית היא מושלמת. מאידך, יש חבורות מושלמות שאינן פשוטות, כמו . 
כל מנה של חבורה מושלמת היא מושלמת.

הקשר להרחבות אוניברסליות

הרחבה מרכזית של חבורה G היא חבורה  עם אפימורפיזם  שהגרעין שלו מוכל במרכז של G. הרחבה מהצורה  (עם ההטלה על הרכיב הראשון), כאשר A אבלית, היא טריוויאלית. הרחבה מרכזית היא אוניברסלית אם היא מתפצלת דרך כל הרחבה מרכזית אחרת באופן יחיד, כלומר: לכל הרחבה מרכזית  יש הומומורפיזם  ההופך את הדיאגרמה המתאימה לקומוטטיבית; במובן מסוים, הרחבה אוניברסלית היא הרחבה גדולה ביותר, למעט תוספות טריוויאליות שכביכול אינן רלוונטיות (את ההרחבות המרכזיות האוניברסליות התחיל ללמוד ישי שור ב-1904).
מתברר שלחבורה יש הרחבה מרכזית אוניברסלית אם ורק אם היא מושלמת. יתרה מזו, הרחבה מרכזית U של G היא אוניברסלית אם ורק אם U מושלמת בעצמה, ואין לה הרחבות מרכזיות לא טריוויאליות. 
את ההרחבה המרכזית האוניברסלית של חבורה מושלמת אפשר לחשב באופן ישיר, מן ההצגה שלה באמצעות יוצרים ויחסים: אם  כאשר F חבורה חופשית ו-R חבורת היחסים, אז ההרחבה המרכזית האוניברסלית היא  (ההטלה  היא על משום ש-, שהרי  מושלמת). הגרעין של ההטלה הזו הוא  - כופל שור של G. הכופל אינו תלוי בהצגה, משום שהוא איזומורפי לחבורת ההומולוגיה השנייה . 
בין הדוגמאות החשובות לבניה הזו נמצא הפונקטור : לכל חוג R, חבורת המטריצות האלמנטריות  היא מושלמת, וההרחבה האוניברסלית שלה היא חבורת סטיינברג של החוג, . הגרעין של ההטלה מן החבורה השנייה אל הראשונה הוא .
אליהו שמרלר

ביוגרפיה

נולד בווינה ליעקב ישראל, מצאצאי רבי אלימלך מליז'ענסק ורבי מאיר מפרמישלאן. בשנת ה'תרצ"ד, כשהיה בן 3, עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבו בשכונת בית ישראל בירושלים. כילד התפלל בבית הכנסת "אושפיצין" וכך נחשף לחסידות. למד בחיי עולם, אצל הרב דב בריש וידנפלד מטשעבין. בישיבה התקרב לבן דודו, רבי נפתלי צבי שמרלר. לאחר שנפטר אביו, בשנת ה'תש"י, גדל אצל דודו, מרדכי הרש שמרלר.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל "תורת אמת", ובמקביל ערך כתבים קבלה של חסידות זידיטשוב, והוציא לאור את שו"ת "דברי יציב" של רבו רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג. בשנת ה'תשי"ז היה מהראשונים שבאו להתגורר ב"קריית צאנז" החדשה שהקים רבו, ומהאברכים הראשונים בכולל שהוקם בה. כשהקים האדמו"ר את ישיבת צאנז המקומית הביא לשם הרב אליהו מירושלים חלק מתלמידיה הראשונים. הוא שימש בישיבה כר"מ ולאחר שהאדמו"ר עזב את ראשות הישיבה באופן מעשי, הטיל זאת עליו.
היה נשיא מפעל ארגון שערי הוראה (שהקים בנו) ושימש כחבר נשיאות מפעל הש"ס.
נפטר בבית בנו, בו גר בשנותיו האחרונות, בליל שבת, 2 בנובמבר 2018. הלוויתו יצאה במוצאי שבת מחיפה לעבר נתניה, והמשיכה ביום ראשון מישיבת צאנז לעבר בית העלמין שיכון ותיקים בעיר.

משפחתו

אשתו מאנצ'י ברכה (נפטרה תשע"ז, 2016), הייתה בתו של רבי מנחם מנדל גפנר. לזוג תשעה ילדים, בהם הרב חיים שמרלר, הרב יעקב ישראל - ראש כוללי צאנז בנתניה. הרב יצחק פסח - ראש מוסדות "עטרת ישראל" בחיפה והרב מרדכי צבי, ר"מ בישיבת צאנז. בין חתניהם, הרב חיים אליעזר טהלר - ר"מ בישיבת צאנז והרב ישראל יהודה הרשקוביץ - ראש ארגון "מנעימי התורה" בישיבות צאנז.
גבעת הקפיטולין

גבעת הקפיטולין או הגבעה הקפיטולינית (בלטינית: Mons Capitolinus. איטלקית:Campidoglio קמפידוליו ) היא גבעה הנמצאת בין הפורום לבין שדה מרס בעיר רומא.
הגבעה היא הגבוהה מבין שבע הגבעות של רומא, וברומא העתיקה היה ממוקם בראשה המקדש של השלשה הקפיטולינית: האלים יופיטר, יונו אשתו ומינרווה בתם.

היסטוריה

המקדש הוקם על ידי המלך החמישי של רומא לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס ונחשב לאחד המקדשים הגדולים והחשובים בעיר. בעת ביזת העיר על ידי הגאלים בשנת 387 לפנה"ס ניצל המקדש.

אסילום

בתרבות רומא העתיקה נקבע אזור על גבעת הקפיטולין בשם אסילום (תרגום מילולי - עיר מקלט). למקום זה היה יכול להימלט כל אזרח שהיה צריך למצוא מחסה מפני נקמה או מיצוי דין, בלי חשש שייעצר.
רוצחיו של יוליוס קיסר התחבאו במקדש יופיטר לאחר רצח קיסר. הסבינים הוכנסו אל המצודה בראש הגבעה על ידי הבתולה הווסטלית טרפיה (שהוצאה להורג מאוחר יותר בזריקה מראש הסלע הטארפיאני בשל בגידה זו).

לאוטומיה

במדרון הגבעה הוקמה מחצבת אבן (Lautomiae), ומאחר שהחציבה יצרה בורות, כוכים ופירים, השתמשו במקום גם כבית כלא.

הרנסאנס

בין השנים 1536–1546 בנה מיכלאנג'לו בראש הגבעה את הקמפידוליו (Campidoglio): שלושה ארמונות המקיפים חצר טרפזואידית, אליהם מוביל גרם מדרגות הידוע בשם הקורדונאטה. בעוד שבעבר פנו מבני הגבעה לעבר הפורום, הפנה מיכלאנג'לו את הארמונות לכיוון הנגדי - כיוון העיר של ימי הביניים והוותיקן. שניים משלושת הארמונות מהווים כיום את המוזיאון הקפיטוליני.
בסמוך לכיכר נמצאת כנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי.

השפעה

על שם הגבעה אשר היוותה את המרכז השלטוני של האימפריה הרומית נקראת גבעת הקפיטול שעליה נמצא הקפיטול בוושינגטון בירת ארצות הברית.

קורדונאטה

הקורדונאטה הוא גרם המדרגות המונומנטלי המוביל לכיכר הקמפידוליו בראש הגבעה. הוא תוכנן על ידי מיכלאנג'לו וידוע במדרגותיו הרחבות המאפשרות לסוסים לעלות במדרגות, וזאת על מנת לאפשר לאצילי רומא לעלות במדרגות בעודם רכובים על סוסיהם.
פוטותרפיה (טיפול רפואי)

שימושים

מחלות מסוימות ניתנות להקלה או אף לריפוי באמצעות פוטותרפיה. פסוריאזיס, ויטיליגו, דלקת עור אטופית ונוספות אחרות מטופלות באמצעות חשיפה לאור בתחום העל סגול UVB באורך גל של 280–320 ננומטר.
לוויטיליגו, פסוריאזיס, דלקת עור אטופית (מין אקזמה) נמצאות בשימוש מנורות UVB. המנורות פולטות קרינה בתחום צר (Narrow Band) של 311–313 ננומטר. מנורות UVB רגילות פולטות קרינה בכל תחום UVB שבין 280–320 ננומטר ונחשבות בטוחות יותר אך דורשות טיפול יותר ממושך.
בקרינת אור בשילוב עם חומרים רגישים לאור, נעשה שימוש גם לטיפול בסרטן העור, כאשר החומר הרגיש נבלע רק בתאים הסרטניים והורס את התאים כאשר הוא מוקרן באור.
טיפול נוסף בפוטותרפיה ניתן לילודים אשר נולדו עם צהבת יילודים, אשר מתרחשת כאשר רמת הבילירובין גבוהה מהתקן ועור גופם של התינוקות צבוע בגוון צהוב. הילודים מושכבים למספר שעות באינקובטור, אשר בחלקו העליון מורכבת נורת הנותנות אור כחול (לא אולטרה סגול). האור מסייע לגוף להיפטר מתאי הדם האדומים המתים בשבוע הראשון לאחר הלידה.
אקנה מטופלת באור נראה באורך גל של 415 ננומטר, ההורג את חיידק האקנה.
אחת הדרכים לטיפול בתסמונת פאזת השינה הדחויה היא חשיפה לאור חזק בסמוך לשעת הקימה, כאשר גם אור השמש יכול לשמש למטרה זו.
יישומים רפואיים אחרים לפוטותרפיה כוללים ניהול כאב, ריפוי פצעים מואץ, הצמחת שיער, שיפור במחזוריות הדם ובמחלות סינוס. ברבים מהם משתמשים בתרפיה בלייזר רך ובאור אדום בטווחי גל של 620–660 ננומטר.
טיפול בפוטותרפיה נמצא יעיל לסובלים מדיכאון עונתי. הלוקים בהפרעת SAD, שוהים בחדר מואר שיש בו מנורה מיוחדת המפיצה אור לבן בעוצמה גבוהה למשך מחצית השעה עד שעה.
כיום קיימות בעולם עשרות אלפי מרפאות פוטותרפיה ומקבלים בהן מיליוני מטופלים בכל שנה. הטיפול בישראל כלול בסל הבריאות וניתן על ידי קופות החולים ללא תשלום. אין לטיפול תופעות לוואי כפי שיש לסטרואידים הניתנים למחלות עור. עם זאת, בעת הטיפול יש להרכיב משקפי-מגן מיוחדים למניעת פגיעה בעיניים, כגון היווצרות קטרקט.

לייזר רך

חשיפה לאור לייזר ברמה נמוכה מגרה או מעכבת תפקוד תאים. הלייזר הרך פועל על פני העור, ובו-זמנית חודר דרך העור ללא אפקט של חימום וללא פגיעה בעור. לייזר רך הוא אור לייזר בעוצמה נמוכה בטווח של 1mW עד 1000mW. תרפיה בלייזר רך נמצאת בשימוש במרפאות כאב, בקרב פיזיותרפיסטים ומטפלים אלטרנטיביים ברחבי העולם, בעיקר בתחום הטיפול בכאבים מוסקולוסקלטליים, בשיפור תנועתיות, הורדת נפיחות, ובריפוי דלקות ורקמות רכות פגועות.
מרדכי סוויצקי

תולדותיו

נולד בלידא, בלארוס בי"ג סיון, בנו של יוסף סאוויצקי והענא ביילא באויארסקי. בצעירותו למד אצל הרב יעקב ניימן שעמד בראש הישיבה בלידא, ונודע כ״העילוי מלידא״. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת ראדין אצל הרב נפתלי טרופ. הוסמך להוראה על ידי גדולי הרבנים בליטא ובראשם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב מאיר מאיראוויץ, והרב חנוך אייגש, שעמם היה בקשר קרוב.
בהיותו בן שמונה עשרה חיבר את ספרו הראשון "ביכורי מרדכי" על התלמוד הירושלמי. באותה תקופה ניהל חליפת מכתבים ארוכה עם הרוגאצ'ובר בסוגיות תלמודיות והלכתיות שונות. לימים פרסם את אוסף המכתבים בספרו "נר אברהם".
נישא לבתיה, בתם של הרב אליעזר פופקו, שהיה אב"ד וועליזש ברוסיה ולאחר מכן רב בפילדלפיה, ופעשא חיה, בת הרב יעקב משה ספיר. 
בשנת תרצ"ט (1939) היגר לארצות הברית והתיישב בבוסטון. בשנת תש"ה (1945) התמנה לאב בית הדין בבוסטון ושימש בתפקידו עד שנת תשמ"ה (1985). היה חבר אגודת הרבנים בארצות הברית וחבר נשיאות של הסתדרות תלמידי ישיבת ראדין.
היה מחבר פורה של ספרות תורנית בתחומים שונים. הירבה לעסוק בתלמוד הירושלמי וחיבר מספר ספרים על סוגיותיו.
נפטר בשנת 1991, ובצוואתו ביקש שלא יספידוהו. ארונו הועלה לישראל והוא נקבר בהר הזיתים בירושלים.
בנו הרב יוסף הוא ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק. בנו הרב משה הוא רב בביהנ"ס בית מרדכי בפלאטבוש ניו יורק. בנו הרב הענך הוא רב בביהכנ"ס קהל מחזיקי הדת דאנשי קלימנטוב בקווינס ניו יורק. חתנו הרב שמואל אירונס הוא ראש הכולל בדטרויט.

דעותיו

היה מתנגד חריף לציונות ואסר את ההשתתפות בבחירות לכנסת. היה מקורב לעדה החרדית ושמו הועלה כמועמד למשרת גאב"ד העדה החרדית.
עם זאת, התנגד להחזרת שטחים בנימוק של פיקוח נפש, שכן לדבריו אין לתת אמון בערבים.
היה מקורב במאוד להרב אליעזר זילבער מסינסינאטי, אוהיו.
היה לו קשרים עם רבי מנחם מנדל שניאורסון] ונפגש עמו פעם אחת.
התנגד בחריפות נגד אותם ה"רבנים" שהקילו בהלכה באמריקה.
מעברת דימונה

מעברת דימונה הייתה מחנה צריפים ששימש למגורים זמניים של המשפחות הראשונות בדימונה עד הקמת מבני הקבע של העיירה. המעברה הוקמה החל ממאי 1955, אויישה בספטמבר 1955, התרוקנה בסוף ספטמבר 1957 ופורקה בתחילת 1960.

רקע

במסגרת הרצון ליישב את הנגב ולפזר את אוכלוסיית ישראל, הוחלט להקים עיר ליד ממשית, שתתבסס על תעסוקה במפעלי ים המלח ותעשיות נוספות לכריית מחצבים. כבר בשנת 1952 נקבע שם העיר כדימונה. בניגוד לערי פיתוח אחרים בנגב, כמו נתיבות, מצפה רמון, ירוחם ושדרות, יועדה דימונה להיות עיר גדולה וחשובה, והיו שראו בה אף "ברזיליה" ישראלית.
בתחילת 1954 ביוזמת שר הפיתוח דב יוסף, הוחלט באגף השיכון של משרד העבודה על תחילת העבודות להקמת העיר, אולם במאי 1954 הוקפאו העבודות, לבקשת דוד בן-גוריון, שטען שהעלות גבוהה מדי.

התושבים ופרנסתם

רובם המוחלט של ראשוני המעברה הגיעו מצפון אפריקה, אשר נשארו רוב האוכלוסייה במעברה, ולאחר מכן בעיר, במשך שנים ארוכות. בהמשך, הגיעו לעיר גם אוכלוסיות משמעותיות מרומניה והודו.
רבים מהתושבים הועסקו בהקמת מבני הקבע של דימונה, סלילת הכביש אליה והדרכים הפנימיות וכן בהקמת צריפים נוספים, וזו הייתה תעסוקתם הראשית בימיה הראשונים. לאחר שהושלמה הבנייה הראשונית ועם התרחבות דימונה יצאו התושבים לעבוד מחוץ לדימונה. רוב התושבים העובדים החלו לעבוד במפעלי ים המלח ובעבודות יזומות של המדינה כגון סלילת כבישים וייעור, אך למרות העבודות הרבות למראית עין, תעסוקה היוותה בעיה גדולה במעברה ובעיר במשך תקופה ארוכה. עלו גם תלונות שהותנתה קבלת עבודה בהסכמה לעבוד בשבת. מוקד התעסוקה החשוב ביותר בעיר הפך דווקא לכור, שהוקם בשנת 1957.
בוז'נין

יהודי בוז'נין

היישוב היהודי בכפר היה כפוף בתחילה לקהילת שייראדז, ומתחילת המאה ה-19 הייתה במקום קהילה עצמאית, עם בית מדרש ובית עלמין.
משנת 1850 כיהן במקום הרב אברהם בר וולף בוטקה, ובסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 כיהן במקום הרב צבי פרלמוטר מפאביאניצה.
בשנת 1914 נתמנה לרב הקהילה ברוך לאזנובסקי, לימים רבן של אוייזד ופאביאניצה, ובין מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה מרדכי דוד מארוקו.
בתקופת השואה גורשו כמאתיים יהודי היישוב לגטו זדונסקה וולה הסמוכה, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי המקום. בית הכנסת של הכפר משמש כיום כמחסן.
תואומס הולופאינן

חייו

הולופאינן בעיירת הגבול קייטה במזרח פינלנד לאביו היזם פנטי הולופאינן ולאמו, מורה למוזיקה קריסטי נורטיה הולופאינן. תואומס הוא הבן הצעיר במשפחה - אחותו הגדולה סוזנה היא רופאה כירורגית-אורולוגית ואחיו פטרי הוא עוזר רפואה.
הוא נמשך למוזיקה כבר מגיל צעיר ואמו רשמה אותו לכיתת הפסנתר בבית הספר וניסתה לחבב עליו מוזיקה קלאסית. עם השנים למד לנגן גם בקלרנית וסקסופון. במשך 11 שנים למד בבית הספר למוזיקה תאוריה מוזיקלית והתקבל ללימודי אוקיינוגרפיה באוניברסיטה.
החל מ-1993 הולופאינן ניגן כקלידן בכמה להקות ביניהן: Darkwoods My Betrothed, Dismal Silence, Nattvindens Gråt ו-Sethian. ב-1996 הקים את נייטוויש - להקת מטאל סימפוני/פאוור מטאל מצליחה.
הולופאינן הוא חובב ספרי וסרטי פנטזיה ובראיונותיו לתקשורת הצהיר כי הוא אוהב את טולקין וסטיבן קינג ואת ספריהם שר הטבעות וספרי המגדל האפל. הוא גם חובב סדרת רומח הדרקון ובחורף 2006 התוודה כי צפה בסרט הכפר 10 פעמים בשבוע, לעיתים פעמיים-שלוש ביום. הולופאינן הוא חובב פסקולים של סרטים ובעיקר מחבב את המוזיקה של המלחין הנס צימר.
הולופאינן אינו מגדיר את עצמו כדתי אלא בעל ראש פתוח וטען כי הדת עצמה אינה רעה אלא מה שאנשים עשו ממנה והצהיר כי הדת שלו היא אישית. הוא הודה כי הוא מאמין בקיומו של אלוהים, אך מתייחס אליו בהומור.
להקת נייטוויש הוקמה במהלך קומזיץ שערך הולופאינן עם חבריו ובמהלכה העלה את הרעיון להקים להקה משלו. הוא ביקש מבת כיתתו, טאריה טורונן 
והגיטריסט אמפו וורינן להצטרף למה שהיה אז פרויקט אקוסטי. אחרי ששמע את טאריה טורונן שרה ונטייתו של הגיטריסט אמפו וורינן למטאל, כמו גם סגנון הנגינה של יוקה נוואלאינן, כל אלה הובילו את תואומס להפוך את הלהקה ללהקת מטאל.
ב-2005 פיטר הולופאינן את הסולנית טאריה טורונן באמצעות מכתב ציבורי באתר הלהקה, ובו טען כי טאריה כבר אינה רואה את טובת הלהקה אלא רק רודפת כסף ופרסום ומאז נישואיה כבר אינה רואה את טובת הלהקה לנגד עיניה. ב-2007 הוכרזה אנט אולזון כסולנית מחליפה, ובשנת 2013 הוחלפה אולזון על ידי פלור ינסן. פיטוריה של טאריה הביאו להטחת האשמות וסכסוך שהתגלע בין בעלה של טאריה לחברי הלהקה.
בחודש אוגוסט 2011 החלו צילומי הסרט "Imaginaerum" בו השתתף תואומס הולופאינן, הסרט הנושא את שמו של האלבום החדש החדש של הלהקה מאותה שנה, הולופאינן השתתף כיוצר ומלחין פסקול הסרט.