google/wiki40b huggingface dataset:
אריה גוקובסקי

אריה (ליובה) גוקובסקי (יהודה אחישר) (1914 - 29 ביולי 1954) היה מצנחני היישוב, חלוץ, חבר קיבוץ ושליח ציוני.

ביוגרפיה

ליובה נולד בעיירה יֶעדֶעניץ שבבסרביה, אז באימפריה הרוסית וכעבור כמה שנים ברומניה. כבר מנעוריו היה פעיל בפועלי ציון, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ יגור. במסגרת כיבוש העבודה היה בין עובד נמל תל אביב וגם בין עובדי הרכבת. בשנת 1938 נשלח ליובה לרומניה לפעול בארגון העלייה משם, אך בשנת 1940, לאחר פרוץ המלחמה, נדרש לחזור לארץ.
עם התארגנות צנחני היישוב היה ליובה בין המתנדבים ובין אלה שעברו את כל תהליכי המיון והאימונים. בלילה שבין 30 בספטמבר ובין 1 באוקטובר 1943 יצאו ליובה וחברו הטוב אריה פיכמן מקיבוץ בית אורן לטיסה שאמורה הייתה להצניח אותם בנקודה במרחק 60 קילומטרים מבוקרשט. משימתם הייתה להפיץ כרוזים בקו טימישוארה-בוקרשט, לבדוק את תגובות המערך הנ"מ הרומני ולהעריך את קיבולת התנועה על הדנובה. מטוסם נקלע לאש נ"מ חזקה והצניח אותם בסמוך לבוקרשט. ליובה משך במיתרי המצנח ככל היכולתו, אך לבסוף נחת על גג של בית בפרוורי בוקרשט, ותוך כדי נחיתה נשברה רגלו השמאלית. מהגג התגלגל לתוך עגלה מלאת קלחי תירס שעמדה בחצר החווה, ושם נשאר תקוע עד שהקיפו אותו החיילים הרומנים; בינתיים הוא לעס את הצופן ואת הוראותיו ובלע אותם. גם גורלו של פיכמן לא שפר בהרבה, הוא נלכד על ידי הז'נדרמריה הכפרית. ליובה ופיכמן היו לבושים במדי צבא בריטיים, לא היו מזוינים והציגו את עצמם בשמות "יוסף חנני" ו"גדעון יעקבסון", מבלי לגלות לשוביהם שהם יודעים רומנית. ליובה אושפז בבית החולים הצבאי בבוקרשט, ומשם הצליח ליצור קשר עם הוועד הציוני המחתרתי של רומניה.
השניים נחקרו, אך לא עונו, והם רמזו לחוקריהם, רמז שהועבר ליון אנטונסקו, שעתידהּ של רומניה תלוי ביחס שיינתן ליהודיה. הידיעה על לכידת הצנחנים הגיעה לשגריר הגרמני וממנו להרמן גרינג. הגסטפו נכנס לעניין ודרש את הסגרתם לידיו, אך אנטונסקו סירב. הלחצים הגרמניים נמשכו ולבסוף הסכימו הרומנים לשלוח ביום 9 באוקטובר 1943 את המכונה "גדעון יעקבסון", בליווי קצינים רומנים, לחקירה בגרמניה. אחרי שהוחזר "גדעון יעקבסון" לרומניה התברר מדו"ח החקירה שהוא לא חידש שום דבר בחקירה הגרמנית. שני השבוים נפגשו מחדש (לאחר כמה שבועות בבתי חולים) במחנה השבויים ושוחררו משביים, יחד עם יתר שבויי בעלות הברית, בימים 2 ו-3 בספטמבר 1944. זמן לא רב אחר כך, שב ליובה לפעילות ציונית אקטיבית, כשיצא בשנת 1946 למחנות המעצר בקפריסין. בהמשך מילא ליובה תפקידים שונים בקיבוץ, היה מזכיר הקיבוץ, מרכז ועדת החינוך ורועה צאן.
ב-29 ביולי 1954, בעצרת זיכרון לצנחנים שלא שבו, שנערכה בקיבוץ מעגן, נפל לתוך הקהל אווירון קל, במה שנודע כאסון מעגן, ובין 17 ההרוגים היו גם ליובה וחברו אריה פיכמן.
בשנת 1955 יצא ספרו האוטוביוגרפי בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר יצא תחת שם העט יהודה אחישר.
קרחון דינסמור

היסטוריה

הקרחון מופה מתוך סקרים שבוצעו על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי (שנערך בין השנים 1960–1961). הוא נקרא על שם צ'ארלס דינסמור, ממציא מהעיר וורן בפנסילבניה שבארצות הברית, אשר המציא בשנת 1886 את המזקו"ם (המאפשר לכלי רכב לנוע באנטארקטיקה).

לקריאה נוספת

• Jeffrey S. Kargel, Gregory J. Leonard, Michael P. Bishop, Andreas Kääb, Bruce H. Raup, Editors Global Land Ice Measurements from Space, P 725
היסטריה

התאוריות הנוכחיות ושיטות עבודה

בהיסטוריה של הפסיכולוגיה ושל הפסיכואנליזה, ההיסטריה הוגדרה כסוג של נברוזה הפוגעת גם בנשים וגם בגברים, ומתאפיינת בהשלכות גופניות (כגון שיתוק זמני, עיוורון, התכווצויות) ונפשיות (כגון התפרצויות רגשיות, התקפי חרדה ותרדמה).
המינוח הפסיכיאטרי הנהוג כיום, מבחין בין שני סוגים של הפרעה שנקראו 'היסטריה' בעבר: הפרעה סומאטית והפרעה דיסוציאטיבית. על פי מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM-IV-TR, הפרעות דיסוציאטיביות כוללות אמנזיה דיסוציאטיבית, פוגה דיסוציאטיבית, הפרעת זהות דיסוציאטיבית, הפרעת דה-פרסונליזציה, והפרעה דיסוציאטיבית. הפרעות סומאטיות כוללות הפרעת המרה (קונברסיות), הפרעת סומטיזציה, הפרעת כאב, היפוכונדריה, והפרעת גוף דיסמורפית.
בהפרעות סומאטיות (שנקראו בעבר היסטריה), המטופל מתלונן גם על סימפטומים פיזיים כגון כאבי גב תחתון או שיתוק גפיים, ללא סיבה פיזית הנראית לעין. אף על פי שלא קיים בסיס אורגני מספק, בני אדם אלה מאמינים באמת ובתמים כי התסמינים שלהם אמיתיים ורציניים. וזאת להבדיל מבני אדם המזייפים מחלה גופנית כדי להשיג מטרה כלשהי (התחלות) או בינם לבין הלוקים ב'הפרעות בדויות' שבהן מזייפים תסמינים כדי לספק את הצורך הפסיכולוגי להיחשב לחולה ולהישאר בתפקיד זה.
מלבד זאת, תסמונות תלויות תרבות מסוימות, כגון תסמונת 'התקפות עצבים' (ataques de nervios) שזוהתה באוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית, מדגימות תופעות פסיכיאטריות הכוללות סימפטומים סומאטיים ודיסוציאטיביים גם יחד, ונמצאו קשורים לטראומה פסיכולוגית. לעומת זאת, מחקרים נירולוגיים אחרונים מצביעים על כך שישנם דפוסים אופייניים של פעילות המוח הקשורים למדינות ולאוכלוסיות אלה. הפרעות אלו כאמור אינם מכוונים ואינם נעשים במודע או מזויפים על ידי החולה.
סיסל שירשבה

ביוגרפיה

שירשבה נולדה וגדלה בברגן. בגיל עשר זכתה לראשונה בתחרות כישרונות מקומית. היא הצהירה שהזמרות קייט בוש וברברה סטרייסנד היוו השראה עבורה.
ב-1980 הופיעה בתוכנית מוזיקה במדינתה ביחד עם מקהלה של ילדים. ב-1986 הוציאה את אלבומה הראשון שנמכר ביותר מ-500,000 עותקים. באותה שנה שרה במופע הביניים של האירוויזיון ובשנת 1987 הוצע לה לייצג את נורווגיה בתחרות אך היא סירבה. ב-1988 עברה לאוסלו על מנת לגלם את תפקיד מריה במחזמר צלילי המוזיקה. ב-1989 יצא אלבומה השלישי שמכר מעל 180,000 עותקים ובעקבותיו היא נסעה לסיבוב הופעות בארצות הברית.
ב-1990 היא דיבבה את אריאל בסרט "בת הים הקטנה" של דיסני בנורווגית, שוודית ודנית. ב-1991 היא הופיעה לצד ניל סדקה בתוכנית הטלוויזיה "Momarkedet".
ב-1993 גילמה את סולביג ב"פר גינט". ב-1994 היא שרה את ההמנון האולימפי בטקסי הפתיחה והסיום של אולימפיאדת לילהאמר. ב-1996 השתתפה בפסטיבל האופרה של סיגולדה. ב-1998 השתתפה עם הראפר וורן ג'י בדואט שנקרא Prince Igor  כאשר היא שרה את הפזמון, הארייה הפותחת את הקטע המחולות הפולובציים מהאופרה "הנסיך איגור" של אלכסנדר בורודין. השיר נהפך ללהיט ודורג ראשון במצעדים באירופה.
ב-2002 שרה בחתונה של מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה. באותה שנה הוזמנה להופיע גם בקונצרט פרס נובל לשלום וביצעה שני דואטים ביחד עם פלאסידו דומינגו.
בשנת 2005 האראלד החמישי, מלך נורווגיה העניק לה אות מסדר כבוד. ב-2006 ביצעה שני שירים באליפות אירופה באתלטיקה. בשנת 2007 הייתה לראשונה מועמדת לפרס הגראמי.
טפילים חברתיים

טפילים חברתיים הם מיני בעלי חיים המשתמשים בחיות אחרות כדי לטפל בצאצאיהם או להפיץ אותם, מבלי לתת דבר בתמורה וכך לגרום להורים המאמצים טרחה מיותרת.
התופעה נפוצה במיוחד אצל עופות המטילים את ביציהם בקנים של עופות אחרים. אצל מרבית העופות הטפילים הגוזלים והביצים דומים לגוזלים והביצים של המינים שמועדפים עליהם כ"מאמצים" לגוזלים. העופות הטפילים הידועים ביותר הם הקוקייתיים וכמותם נוהגים גם האלמנתיים, האוביליים, מיני פזאיים שונים וברווז שחור-ראש. התנהגות נפוצה יותר היא היטפלות למקננים אחרים בתוך אותו המין. כך נוהגים מספר מיני ברווזים. 
בנוסף לעופות ישנם עוד מינים טפילים - הדג Synodontis multipunctatus משתמש במיני אמנוניים לטיפות בצאצאיו ובעולם החרקים ידועים סוגי הדבורים Nomada וPolistes כטפילים של דבורים אחרות.

קוקיות

הקוקייתיים היא משפחת העופות הטפילים הידועים ביותר. השם באנגלית הוא "cuckoo", שם שמזכיר מאד את השם קוקייה ונובע מאונומטופיה. אצל חלק ממיני הקוקייה הטפילים הנקבה יכולה להטיל ביצים בתוך 10 שניות. בדומה לתרנגולות, נקבות הקוקייה מסוגלות להטיל ביצה אחת ביום, ובין 18 ל-16 ביצים בעונה. 
למרות הדימוי הרווח, מרבית הקוקיות דווקא מקננות ומטפלות בביציהם ובגוזליהם בעצמם. רק 56 מינים מהעולם הישן ועוד 3 מיבשת אמריקה מיטפלים לעופות אחרים.

הטלה וגידול

לכל מין עוף טפיל יש מינים שהם מעדיפים להטיל בקניהם את הביצים שלהם, ולרוב הגוזלים והביצים דומים לגוזלי וביצי המין המארח. הנקבות של המינים הטפילים מסוגלות להטלה מהירה ביותר, וזאת כדי להטיל את הביצים כאשר בעלת הקן לא שמה לב לכך. אצל חלק מעופות הטפילים הגוזלים אוכלים או דוחפים מהקן את הביצים של הגוזלים האחרים. הנקבה המארחת לרוב לא מבחינה בכך שהגוזל הוא לא הגוזל שלה, אם כי לרוב הוא מגיע בסופו של דבר לגודל גדול יותר מאמו המאמצת.

עצמאות

לאחר שהגוזל מגיע לבגרות, הוא עוזב את קן האם המארחת. הוא חי לבדו, עד שהוא מוצא לו בת זוג, או אצל הנקבות בן זוג. הנקבה תחפש קן של עוף מהמין האהוב עליה, והמין שביציו וגוזליו דומים ביותר לגוזלים והביצים של המין שלה. אם לא תמצא קן של עוף כזה, היא תטיל ביציה בקן של מין אחר, אך שביציו וגוזליו דומים לביציה וגוזליה. מחקרים מראים ש- 2% מאוכלוסיית העופות בעולם הם עופות טפילים.
בפטיזם

היסטוריה

תנועות בפטיסטיות ראשונות החלו להופיע באנגליה כבר במאה ה-17 בהשפעת התנועה האנבפטיסטית. חלק מהתנועות הבפטיסטיות, בהנהגתו של ג'ון סמיית', דגלו באמונה בחופש רצון, וחלק דגלו בגזרה קדומה לפי הדוקטרינה הקאלוויניסטית. שתי הקבוצות נרדפו על ידי שלטונות אנגליה עד שנת 1689, כמו קבוצות דתיות אחרות.
השלטונות נקטו נגד הבפטיסטים בחוק שנחקק נגד הדונאטיזם, קבוצה דתית שדגלה בגישה שנוצרים שהתכחשו לאמונתם צריכים לטבול מחדש, שכן טבילתם הראשונה בטלה, ובכך נמצא דמיון בין שתי הקבוצות. 
במהלך המאה ה-18 וה-19 התקרבו דוקטרינות שתי הקבוצות בבריטניה עד לאיחודן בשנת 1891.
הכנסייה הבפטיסטית התפשטה מאנגליה לארצות אחרות, בראש ובראשונה לאמריקה, שם הוקמה הכנסייה הבפטיסטית הראשונה כבר בשנת 1639. בשנת 1932 הוקמה כנסייה בפטיסטית ראשונה באיטליה, בשנת 1834 בגרמניה ובשנת 1888 בספרד. במהלך המאה ה-19 המשיכה הכנסייה להתפשט באירופה וברוסיה ובארצות הברית.
הכנסייה הבפטיסטית החלה לשחק תפקיד עיקרי בפעולות המיסיון הנוצרי ברחבי העולם החל ב-1792. מיסיונרים בפטיסטים פעלו משנה זו והלאה בהודו, אפריקה וסין.
כיום מרכז הכוח של הכנסייה הבפטיסטית הוא באמריקה הצפונית, שם מספרם מוערך בעשרות מיליונים. קהילות גדולות נוספות קיימות ברוסיה ובאנגליה. בישראל קיימת קהילה בפטיסטית קטנה ביותר.

הכנסייה הבפטיסטית בארצות הברית

המרכז הגדול והחשוב של הבפטיזם היום הוא בארצות הברית. כ-70 אחוז מהבפטיסטים בעולם נמצאים בארצות הברית,] והבפטיזם (עם כ-38.8 מיליון מאמינים) הוא הזרם השני בגודלו במדינה לאחר הקתוליות (עם כ-76.9 מיליון מאמינים).
כל קהילה היא עצמאית, ואין גוף מרכזי המכתיב את הדוקטרינה. הקהילות מאורגנות בארגונים שונים, שעמדותיהם בסוגיות תאולוגיות יכולה להיות הפוכה (למשל בסוגיית חופש הבחירה, מידת הקשר ללא-בפטיסטים והומוסקסואליות). כיום קיימות כ-300,000 קהילות בפטיסטיות ובהן חברים כ-110 מיליון מאמינים.

הבפטיסטים הדרומיים

הארגון הבפטיסטי הגדול ביותר הוא הוועידה הבפטיסטית הדרומית (Southern Baptist Convention), המונה כ-16 מיליון מאמינים בכ-40,000 קהילות. מקורו של הארגון בפילוג שחל בתנועה הבפטיסטית ב-1845 כאשר היא אסרה על המיסיונרים שלה להיות בעלי עבדים. במשך השנים הבפטיסטים הדרומיים דגלו במדיניות גזענית כלפי השחורים, שממנה התנערו סופית רק בשנות ה-90 של המאה ה-20. 
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 החלה השתלטות של גורמים שמרניים ופונדמנטליסטיים על הכנסייה, תהליך שהוכתר בהצלחה בשנות ה-80.

כנסיות בפטיסטיות אפרו-אמריקניות

רבות מהקהילות הנוצריות השחורות הן בפטיסטיות, ולרוב הן מאורגנות בארגונים כנסייתיים משלהן. רבים מראשי המאבק לשוויון זכויות של האפרו-אמריקנים, ובראשם מרטין לותר קינג היו אנשי דת בפטיסטיים.
מפרץ שארלוט

גילוי המפרץ

המפרץ התגלה על ידי אדריאן דה ז'רלאש שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית שחקרה את האזור בשנים 1899–1897.

מקור השם

ז'רלאש קרא למפרץ על שמה של שארלוט דומייה (Charlotte Dumeiz), ארוסתו של ז'ורז' לקונט (Georges Lecointe), מגלה ארצות והידרוגרף, שהיה סגנון של ז'רלאש בפיקוד על משלחת החקר.

בקתת מפרץ שארלוט

אנשי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (חלק מהסקר האנטארקטי הבריטי) בנו בקתה בנקודת פורטל בין האי בראבאנט לבין חוף דאנקו. 
בעונת המחקר 1957–1956, ואלי הרברט, מיפה את האזור שבין מפרץ התקווה לבין מפרץ שארלוט ובסיום המחקר הגיע לבקתת במטרה שהספינה שקלטון תאסוף אותו. בהיעדר מכשיר רדיו בביקתה הרברט לא ידע כי הספינה פגעה בקרחון וחזרה לאיי פוקלנד לתיקונים. ששת חברי המשלחת של הרברט המתינו בבקתה שלושה חודשים מבלי לדעת מתי יאספו אותם.

לקריאה נוספת

• Damien Gildea, Mountaineering in Antarctica: complete guide: Travel guide
אברהם מור

ביוגרפיה

נולד בשם אברהם מרקוביץ. גדל והתחנך בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקס פיין.
בנעוריו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר והעלה שם הצגה עם אילי גורליצקי ואורי זוהר. הוא למד משחק במשך שנתיים בסטודיו לדרמה של "התיאטרון הקאמרי" עד לגיוסו.

בתיאטרון

מור שיחק בהצגות תיאטרון ובמחזות רבים. את דרכו בתיאטרון החל ב"האהל", בנוסף שיחק גם ב"תיאטרון חיפה", ב"התיאטרון הקאמרי", תיאטרון גיורא גודיק ובעיקר ב"תיאטרון הבימה". בין היתר שיחק במחזות "מעגל הגיר הקווקזי", "בוסתן ספרדי", "הצוענים", "קזבלן" ועוד רבים נוספים. נמנה בין מקימי וחברי להקת "בצל ירוק". ב-1976, שיחק במחזה "המגילה" של איציק מאענגר בתפקיד המלך אחשוורוש.

בקולנוע

בקולנוע שיחק בין היתר בסרטים "מוישה ונטילטור" (1966), "המניע לרצח" (1966), "פורטונה" (1967), "קומנדו סיני" (1968), "רק היום" (1976), "קוני למל בקהיר" (1983), "אלכס חולה אהבה" (1986), "תלווה לי את אשתך" (1988), "המחצבה" (1990), "אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990), "האיטלקים באים" (1996) ועוד רבים אחרים.

דיבוב

מור היה מראשוני וותיקי תחום הדיבוב בישראל, ודיבב בסדרות ובסרטים רבים. הוא השתתף בהפקות הדיבוב העבריות של רבים מסרטי וולט דיסני, ובהם: "שלגיה ושבעת הגמדים", "סינדרלה", "היפהפייה והיחפן", "היפה והחיה" (בתפקיד מוריס), "צעצוע של סיפור 2", "טרזן" (בתפקיד ארכימדס ק. פורטר), טרילוגיית "אלאדין" (בתפקיד הסולטאן), "פינוקיו", "על כלבים וגנבים" ועוד. הוא גם תרם את קולו לסדרות "חתולי החצר", "אגדות אנדרסן", "נילוס איש החלומות", "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני", "סוד כמוס", "אגדת פנג הלבן", "היה היה - החיים" (בתפקיד מאסטרו), "משפחת סימפסון - הסרט" ועוד.

בטלוויזיה

מור שיחק בין היתר בסדרות הטלוויזיה "קרוסלה", "פרפר נחמד", "רחוב סומסום", "שבט כהן" ו"ייסורי אפרים". שיחק בעיבוד הטלוויזיוני לבוסתן ספרדי ב-1971. כמו כן השתתף בתפקידי אורח בסדרות "קרובים קרובים", "החיים זה לא הכל" ו"סרוגים". ב-2012 שיחק בסדרה שטיסל שעלתה לשידור לאחר מותו.
בשנת 2011 שיחק בסדרת האקשן המשטרתית של ערוץ 10, "אחת אפס אפס", בתפקיד אביגדור אבא של אריק.
שיחק גם את סבא של יוני (איתי שגב) בתוכנית "בעקבות הסיפורים הקסומים" בערוץ הילדים.
כמו כן הנחה מופעים ששודרו בטלוויזיה, כגון חגיגת עשור לפסטיבל למנצח שיר מזמור בחנוכה תש"מ דצמבר 1979, "כשהיסמין פורח" (מופע שהתקיים בבנייני האומה לציון 25 שנה לתוכנית "כשהיסמין פורח" ולציון 100 שנה לעליה הראשונה מתימן) יחד עם רויטל עמית בחנוכה תשמ"ג דצמבר 1982, ועוד.

חיים פרטיים

מור חי רוב שנותיו עם משפחתו בתל אביב.
בסוף 2012 נפטר בבית החולים מאיר לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. הותיר אחריו אישה ושני בנים. הוא נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
אוב - ז.ע.פ.

אוב - ז.ע.פ. היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 2002 בתל אביב על ידי העורך יאיר אור. ההוצאה עוסקת בהוצאת ספרי עיון בתחומי שפה וחברה, וכן מוציאה ספרות מקור ושירה.
הספר הראשון שראה אור בהוצאה הוא בולו'בולו, אוטופיה מודרנית מאת הסופר השווייצרי האנונימי p.m. (מהדורה ראשונה 2002; מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת 2011). בהוצאה ראה אור גם אוסף מאמריו של בנג'מין לי וורף "שפה, מחשבה, מציאות", בעריכת יאיר אור (2004). מאז 2010 ההוצאה מביאה לדפוס גם את מעמול, כתב העת של הסטודנטים במחלקה לתרבות, יצירה והפקה במכללה האקדמית ספיר.
על פי אתר האינטרנט של ההוצאה, השם "אוב - ז.ע.פ." כולל רעיונות של העלאה באוב של רעיונות שנשכחו ושל "ארגון ארעי, מעורפל וחסר גבולות, לא לגמרי מוגדר בגבולות עיסוקיו, ענייניו, היקפו ודעותיו - שכל תקוותו היא ליצור בקיעים בממשות הנתפסת כמובנת מאליה" .
בלאק פריידיי

בלאק פריידיי (באנגלית: Black Friday; מילולית: "יום שישי השחור") הוא כינוי ליום שישי שפותח את עונת השופינג שבין חג ההודיה בארצות הברית לחג המולד. הוא חל ביום שישי של השבוע הרביעי בחודש נובמבר (יום לאחר חג ההודיה). זהו יום שיא של הצרכנות בארצות הברית.

אטימולוגיה

מקור הכינוי עוד בשנות השישים המוקדמות של המאה ה-20, והוא נטבע כדי לתאר את העומס והצפיפות הבלתי רגילים בחנויות ובכבישים האופייניים ליום זה. לפי הסבר עממי, הכינוי איננו נושא קונוטציה שלילית אלא הוא מבוסס על הביטוי "in the black" שמשמעותו להרוויח. משמעות הביטוי נעוצה במוסכמה מתוך עולם ראיית החשבון, שלפיה ערכים מספריים חיוביים (הכנסות / רווחים) מודפסים בדיו שחור וערכים מספריים שליליים (הוצאות / הפסדים) מודפסים בדיו אדום.

פעילות

כלכלנים רבים רואים במועד זה דרך בדיקה מצוינת להצלחת השוק הקמעונאי בארצות הברית. בעבר, היה זה יום הקניות העמוס ביותר בשנה.
האביזרים שנקנים לקראת חג המולד הם בעיקר קישוטים לעצי חג המולד, כרטיסי ברכה ובובות סנטה קלאוס. בנוסף, ישנה קנייה מסיבית של מתנות לכבוד החג.
ב-2017 נרשם שיא של קניות בסכום של כ-5 מיליארד דולר בעשרים וארבע שעות, עליה של 17% מ-2016. לפי נתוני חברת האשראי הישראלית כאל, הישראלים קנו בכ-19 מיליון ש"ח.
בשנת 2018 נשבר בישראל שיא של רכישות ברשת, שעמדו על סך 3.19 מיליארד שקל, לא כולל רכישות במזומן בחנויות פיזיות. בשעת העומס אף קרסו מערכת האשראי של חברת שב״א (שירותי בנקים אוטומטיים), המפעילה את מערכת התשלומים הלאומית בכרטיסי אשראי. מוקדם יותר באותו שבוע קרסה מערכת הפרסום של פייסבוק ואינסטגרם במשך שעות, בשל עומס קמפיינים.
יוסי בן-דב

ביוגרפיה

יוסי בן-דב נולד בחיפה, ישראל בכ"ט בחשוון תשי"א - 9 בנובמבר 1950, להוריו, אושרית (לבית בנדה) ונתן בן-דב (לשעבר רוזנזומן). אחותו, פרופ' נעמי כרמון, היא פרופ' אמריטוס מהפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (הטכניון). הוא בוגר בית הספר הריאלי. בן-דב למד בבית הספר הריאלי בין השנים 1956–1968 והיה פעיל בשבט "כרמל" של תנועת הצופים העבריים, במסגרתה יצא לגרעין "רם" שהקים את קיבוץ מבוא חמה בדרום רמת הגולן מיד לאחר מלחמת ששת הימים. ב 1973 נישא לפרופ' ניצה בן-דב (לבית פרוכטמן) והוא אב לשלושה: מירב ומיכל (ילידות 1975) ויעקב (יליד 1981), וסב לחמישה נכדים.

אקדמיה

בן-דב סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות במתמטיקה, כלכלה וסטטיסטיקה בשנת 1974 באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל את תואר הדוקטור בחקר ביצועים מאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה בשנת 1977. את עבודת הדוקטורט עשה בהנחייתו של פרופ' Richard Barlow בנושא: Optimal Testing Procedures for Coherent Systems. לימד באוניברסיטה של מדינת מישיגן, באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית-הספר למינהל עסקים וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה.

קריירה מקצועית

בשנת 1986 החל בעבודה ב-Wall Street, בחברת "Prudential Securities", כמנהל של קבוצת האסטרטגיות הפיננסיות של החברה. בשנת 1991 התמנה למנהל האדמיניסטרטיבי של "מכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה" בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה. בשנת 1995 הצטרף לחברת אמדוקס כסגן נשיא בכיר ואחראי על הסניף החיפאי של החברה.
בשנת 1999 מונה למנכ"ל של חברת סכמה שעסקה באופטימיזציה של רשתות סלולר. סכמה נמכרה מאוחר יותר לחברת Teoco. בשנת 2008 התמנה למנכ"ל של חברת עת הדעת, העוסקת בטכנולוגיה בחינוך, ומפתחת פתרונות הוליסטיים להוראה, לימוד והערכה עבור בתי ספר.
בשנת 2014 מונה למנהל הכללי של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנים 2014-2017 התנהל מאבק ארוך בין בית הספר הריאלי ששאף לשמור על מעמדו כבית-ספר "מוכר שאינו רשמי" לביו משרד החינוך שרצה להפוך את בית הספר לבי"ס רשמי-ציבורי. בחודש מאי 2017 הושגה פשרה בין בית הספר למשרד החינוך על-פיה בית הספר הריאלי יהפוך לבי"ס פרטי בכיתות א-ח, בעוד שכיתות ט-י"ב תמשכנה להיות במעמד "מוכר שאינו רשמי". ב 1 בספטמבר 2017 נחנך בסניף יסוד אחוזה של בית הספר הריאלי בניין חדש, שנתרם על ידי עמותת "היכל אליהו". בבניין כיתות לימוד, אודיטוריום ומרכז לתרבות יהודית-ישראלית. באוקטובר 2018 נחנכו בבית הספר מתחמי מייקרים בזכות תרומתם של בני הזוג ד"ר מרים אדלסון שלמדה בבית הספר הריאלי מכיתה א ועד כיתה י"ב, ובעלה שלדון אדלסון.
בתקופת כהונתו של בן-דב היה גם איום על סגירת הפנימייה הצבאית שליד בית הספר. שר הביטחון יעלון החליט בחודש דצמבר 2015 על סגירת הפנימיות הצבאיות. שר הביטחון ליברמן החליט בספטמבר 2016 שהפנימיה הצבאית בחיפה לא תיסגר, ובמקום זאת הוחלט כי תעבור מאחריות צה"ל לאחריות משרד הביטחון, ותנוהל ישירות על ידי בית הספר הריאלי. ב 30 באוגוסט 2017 התקיים בבית הספר טקס העברת הפנימייה הצבאית לפיקוד מצה"ל למשרד הביטחון.
לני וילקינס

נעוריו

וילקינס גדל בברוקלין. אביו היה אפרו-אמריקאי ואמו ממוצא אירי. הוא למד ושיחק בתיכון הספורט המוביל בארצות הברית, Boys High.

קריירת המשחק

וילקינס שיחק במכללת פרובידנס ונבחר פעמיים, ב-1959 וב-1960 כאול אמריקן. הוא קלע בשורות המכללה 1193 נקודות והוביל אותה לגמר טורניר ה-NIT. הוא אף נבחר ל-MVP של טורניר הפיינל פור.
וילקינס נבחר במקום השישי בדראפט ה-NBA של 1960 על ידי סנט לואיס הוקס (שהפכה מאוחר יותר לאטלנטה הוקס). בהוקס הושיט לו סיוע רב בוב פטיט מה שעזר לווילקינס להתאקלם בקלות בקבוצה. הוא שיחק עבור ההוקס (1960 - 1968), הסוניקס (1968 - 1972), עבור קליבלנד קאבלירס (1972–1974) ולסיום עבור פורטלנד טרייל בלייזרס (1974 - 1975). וילקינס נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA תשע פעמים ואף סיים במקום השני במרוץ לתואר הMVP של עונת 1968 - 1969, אחרי וילט צ'מברליין, כשהוא קולע 20 נקודות ומוסר 9.3 אסיסטים למשחק. ב-1971 אף זכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר. כמו כן זכה בתואר מלך האסיסטים של הליגה בעונת 1969–1970. בעונתו הראשונה בסיאטל קלע 22.4 נקודות ומסר 8.2 אסיסטים למשחק ובעונתו ראשונה בקאבס קלע 20.8 נקודות ומסר 8.4 אסיסטים למשחק.

קריירת האימון

וילקינס שימש כמאמן-שחקן בשנים 1969–1972 בסיאטל ובשנתו היחידה כשחקן בפורטלנד.
וילקינס פרש ממשחק ב-1975 והיה מאמן במשרה מלאה של פורטלנד במשך שנה אחת נוספת. לאחר שנה הפסקה, הפך ב-1977 למאמן סיאטל, שם אימן במשך שמונה שנים רצופות, עד שנת 1985. ב-1979 זכה באליפות היחידה שלו (ושל סיאטל). לאחר מכן אימן את קליבלנד (1987–1993), אטלנטה (1993 - 2000), טורונטו (2000 - 2003) ואת הניקס (2004–2005). בדרך, ב-1 במרץ 1996 הוא הפך למאמן הראשון שהשיג 1,000 ניצחונות וב-1994 נבחר ל"מאמן השנה" כשהוביל את אטלנטה למאזן 57-25.

הישגים

וילקינס פרש ב-2005, לאחר 32 עונות אימון בהן ניהל 2,487 משחקים בעונה הרגילה ובמאזנו 1,332 ניצחונות ו-1,155 הפסדים. מספר הניצחונות של וילקינס היווה שיא NBA אשר נשבר על ידי דון נלסון ב-2010. בכל ארבע הקטגוריות האלה הוא מקום ראשון בליגת ה-NBA בכל הזמנים. וילקינס היה עוזר מאמן הדרים טים של 1992 ואימן את נבחרת 1996. וילקינס הוא אחד משלושה בלבד, לצד ג'ון וודן וביל שרמן שנבחר להיכל התהילה של הכדורסל הן כשחקן, הן כמאמן. בנוסף, וילקינס הוא גם האדם היחיד שנבחר הן לרשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA שהוכרזה ב-1996 לרגל ציון 50 שנים שעברו מאז נוסדה הליגה, הן לרשימת 10 המאמנים הגדולים בתולדות הליגה.
בית הכנסת העתיק במירון

בית הכנסת העתיק במירון מצוי על גבעה בסמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי ומירון הקדומה, ובסמוך למושב מירון.
אתר בית הכנסת נסקר במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית שהתקיים בשנת 1875 על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשות קלוד קונדר. החפירה הראשונה באתר נערכה בשנת 1905 על ידי היינריך קוהל וקרל וטצינגר במסגרת הסקר המקיף שלהם על בתי הכנסת בגליל.

תולדות היישוב

היישוב קיים מימי בית שני. לדעת החופר מאירס, המקום ננטש בשנת 360‏. לאחר נטישתו שימש המבנה כנקודת תצפית ליישוב שהתקיים במקום בימי הביניים.
את הקמת בית הכנסת ייחסו יהודים מימי הביניים לרבי שמעון בר יוחאי. הבניין עורר התפעלות של תיירים ונוסעים שבקרו בארץ ישראל, ומוזכר ברשימותיהם של מספר נוסעים מתקופה זו.
לאחר החפירות שבוצעו במקום חוזק המשקוף בתבניות מתכת.

תיאורו של בית הכנסת

המבנה שממדיו 27מ' אורך על 13.5מ רוחב נחצב בתוך ההר. הקיר הצפוני של בית הכנסת הוא חצוב וניכר כי הגיע לגובה של המבנה. בתשתית של המבנה יש בליטות שהיו בסיס לאדני העמודים אשר החזיקו את גג בית הכנסת. בית הכנסת מכוון לירושלים, והוא המבנה הארוך מסוגו שנמצא בארץ עד כה. מקירותיו שרד בעיקר הקיר הדרומי, שבו 3 פתחים: פתח מרכזי, עם המשקוף הסדוק, ופתח נוסף, אשר שוחזר. בבית הכנסת המשקופים וכן הכרכובים מעליהם אינם מעוטרים בתבליטים. צבי אילן סבור כי זו תוצאה של מגמה לא להגזים בקישוט בית הכנסת ולא עדות למצבם הכלכלי של תושבי המקום, אשר השקיעו רבות בבניה של בית הכנסת. ארון הקודש היה כנראה ליד הפתח הראשי, ולא נמצאו לו שרידים.
הקמת בית הכנסת תוך השקעת מאמץ גדול בחציבת מבנה בשטח גדול יחסית מעידה על החשיבות הרבה שהעניקו תושבי מירון הקדומה לבית הכנסת

האגדה אודות המשקוף

ייחודו של בית הכנסת הוא באגדה כי אם משקופו ייפול- אות הוא לבואו הקרוב של משיח בן דוד. צבי אילן מייחס את האגדה ליהודים שבקרו במקום בימי הביניים.
גוסטב, נסיך דנמרק

ביוגרפיה

גוסטב נולד ב-4 במרץ 1887 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, בנו הבכור של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד. בשנת 1906 מת סבו כריסטיאן התשיעי, ואביו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1935 היה גוסטב סנדקו של אלכסנדר פון שאלבורג, בנו של כריסטיאן פרדריק פון שאלבורג, יחד עם בת דודתו אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה ובעלה ניקולאי קוליקובסקי. גוסטב נותר רווק כל חייו, וב-5 באוקטובר 1944 הוא מת בקופנהגן.
חיותה בהט

תיאור

חיותה בהט נולדה בתל אביב בשנת 1934. בין השנים 1958-1957 למדה אמנות בסמינר אורנים, טבעון. בין השנים 1961-1959 עבדה עם הפסל יצחק דנציגר. מאוחר יותר גם שמשה כאסיסטנטית של יגאל תומרקין ולאמנים נוספים. בשנת 1964 הייתה שותפה לפעילות קבוצת "תצפית". בין השנים 1967-1965 התגוררה בפריז, צרפת. בשנות ה-70 עברה להתגורר בניו יורק, ארצות הברית בשנות ה-2000 שבה להתגורר בישראל. יצירתה של בהט היא מופשטת בעיקרה. לצד ציור אקספרסיבי היא יצרה גם פיסול כדוגמת מבנים פיסוליים בבית הספר עמל ליידי דייוויס בתל אביב-יפו (1972). בשנת 2013 הוצגה בהמשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיה.