אדם זאב

אדם זאב הוא יצור מיתולוגי, אדם שהופך לעיתים לזאב, יכול לשנות את צורתו בין צורת אדם לצורת זאב, או אדם שנשאר לעד בצורת זאב. לעיתים, ישנן גם צורות ביניים לאנשי הזאב, שמשלבות בין תכונות אנושיות ותכונות זאביות. לפי המיתולוגיה, אדם נעשה לאיש זאב בעקבות שימוש מכוון בקסם אפל, כתוצאה מהטלת קללה, או על ידי נשיכה של אדם זאב אחר. יצורים דמיוניים אלה, המופיעים בפולקלור האירופאי, חדרו לספרות הפנטזיה ולקולנוע.
סופר מימי הביניים, גרויז מטילבורי קשר את שינוי הצורה בירח מלא, אך תפיסה זו הייתה נדירה עד שהרעיון אומץ על ידי סופרי פנטזיה מודרניים. כיום מקובלת הגישה שאפשר להרוג אדם זאב על ידי יריית קליע מכסף, אך גישה זו נובעת יותר מהשפעת ספרי פנטזיה מאוחרים מאשר מאמונות עממיות קדומות.

היסטוריה

הפחד מאדם זאב היה קיים עוד בימי קדם. סיפורים אודות אנשי זאב נפוצים בתרבויות אירופאיות רבות: יוון, ספרד, בולגריה, סרביה, רוסיה, אוקראינה, פולין, רומניה, אנגליה, גרמניה, שוודיה, צרפת, גליציה, פורטוגל, ברזיל, ליטא, אסטוניה, ואיטליה.

במיתולוגיה היוונית, הסיפור על ליקאון הוא דוגמה עתיקה לאגדת האדם זאב. לפי המטמורפוזות יופיטר הפך את ליקאון לזאב כעונש על אכילת בשר אדם. 
בן הבליעל נמלט על נפשו לשדה מרוב פחד
שם הוא מיליל, לדבר ינסה אך לשווא הוא טורח
קצף את פיו יכסה ונפשו משחרת לטרף
צאן תבקש כי צמאה לדמים וישיש אלי - רצח
כל שמלותיו הפכו לפרווה וידיו לכרעים;
צלם זאב צלמו..
— מטמרפוזות ספר 1 232-237, תרגום שלמה דיקמן
הלוחמים הנורדיים המכונים "ברסרקרים" היו כנראה אחד המקורות לאגדה על אנשי-הזאב. הברסרקרים, שמוזכרים גם במיתולוגיה הנורדית, היו לוחמים אחוזי שיכרון קרב (שלעיתים היה מושג על ידי שימוש באלכוהול או סמים משני תודעה) בשירותו של אודין, שלעיתים עטו על עצמם עורות ופרוות של חיות שונות, וייצגו כוח וזעם בלתי נשלט. היו כמה סוגים של לוחמים כאלה: דובי-אדם (Berserkers), זאבי-אדם (Úlfheðinn), וחזירי-אדם (Svinfylking). ההיסטוריון הרומי טאקיטוס (Tacitus) תיאר את הלוחמים הברבארים כך: "הם צבעו את מגנם וגופם בשחור והקפידו לתקוף בלילות האפלים ביותר, לכן הם נדמו כצבא של רוחות רפאים, המשרים על האויב את פחד המוות, האויב לא יכול היה לחזות במראה השטני הזה מכיוון שבקרב הדבר הראשון שמושמד הוא העיניים." תיאורו של טאקיטוס תואם למדי את זה של החוקר המודרני גורג' דומיזל (Dumézil): "הם לבשו עורות זאבים כדי לחקות את דרכו של הטורף, או כדי לסמל את הטרנספורמציה לצורתו של הזאב. כשהאדם עטה תלבושת זו הוא חדל מלהיות אדם והפך לטורף. הוא לא רק היה לוחם עז ובלתי מנוצח, אחוז אקסטזה הוא נהפך לחיית טרף. הלוחמים הצעירים הללו לא הסתפקו יותר אך ורק בשלל המלחמה, אלא הם התאוו גם לבשר אדם." הברסרקרים נתפסו כדמויות מאיימות בעלות כוחות מאגיים על אנושיים. הופעתם והתנהגותם הדמוניים שיוותה להם הופעה של יצורי בלהות. בעיני אנשי התקופה המקור לכוחם הרב לא היה רק מיומנויות הלחימה הגבוהות שלהם, אלא, הקשר המיסטי שלהם לעולם הפראי והאלים של כוחות הטבע. 
לפי אמונות ארמניות נשים שחטאו נידונות לשבע שנים של חיים בצורת זאב. רוח מביאה לה פרוות זאב ומצווה עליה ללבוש אותה. לאחר שהיא לובשת את הפרווה היא הופכת לזאבה וטורפת את ילדיה. בהמשך, היא טורפת את הילדים של קרוביה, ואז, לאחר שסיימה לאכלם היא מתחילה לטרוף ילדים של זרים. היא משוטטת בלילות בלבד ונפתחים לפניה דלתות ומנעולים. כשהבוקר מתקרב היא חוזרת לצורתה האנושית ומסירה את עור הזאב. האדם זאב יכול למצוא לעצמו אהבה גם כן לפי המתולוגיות, אבל הוא יכול להתאהב אך ורק בנקבה מהמין שלו. הוא יכול להרגיש אותה ממרחקים ולהתאהב.
האמונה באנשי זאב רווחה במיוחד בצרפת במאה ה-16, ונערכו משפטים רבים בשל כך. בחלק מהמקרים הייתה עדות ברורה כנגד המואשמים שהואשמו ברצח ואף קניבליזם, אך לא נמצא כל קשר למעורבות של זאבים בדבר. במקרים אחרים הייתה עדות ברורה כנגד זאב מסוים, אך לא היה דבר כנגד הנאשמים. כמעט בכל המקרים הייתה נכונות יוצאת דופן של הנאשמים להודות באשמה, ואפילו לתת עדויות מפורטות על המטמורפוזה שהם עברו לכאורה, אך עם זאת כשהיסטריית אנשי הזאב הייתה בשיאה נקבע במשפט שנערך ב-1603 שליקאנתרופיה (הפיכה לאנשי זאב) היא לא יותר מהזייה פרועה.

אדם זאב ביהדות

האדם-זאב נמנה עם המזיקים השונים שיהודי אשכנז בשיא ימי הביניים האמינו בהם, ומוזכר תדירות בספרות של חסידי אשכנז ואלה שהושפעו מחוגם. דוד שיוביץ העריך כי העניין הבולט נבע מההתייחסות העניפה למפלצת זו בספרות הנוצרית של המאה ה-12 (תקופה שנודעת כ"רנסאנס אנשי-הזאב"), שייתכן שתווכה אל החסידים בעזרת נזירים אירים ששהו בחבל הריין.
בספר חסידים סימן תתתרס"ה מוזכר בפירוש "וורוול"ף" (על משקל Werwolf בגרמנית). נכתב שם דרך אגב שכמו בריה דמוית-ערפד בשם שטריי"א, אף הוורוול"ף הוא יצור שבא מן הדם ולכן צריך לבלוע את הדם. בסימן קע"א שם מובאת גם דרך לרפא אדם-זאב, אף כי שמה של המפלצת לא מוזכר במפורש: "אחד נולד עם שיניים וזנב. אמרו אנשים: לבסוף יאכל את בני האדם, מוטב להמיתו. אמר להם חכם אחד: תסירו את שיניו שלפניו והזנב תחתכו עד שיהיה גופו שווה כאחד משאר אנשים ולא יוכל להזיק." גם "ספר ציוני" מן המאה ה-14 מזכיר בתוך דיון אודות עליית חנוך ואליהו השמימה כי "וכן איתא במקצת אנשים שנעשים זאבים".

האזכור הארוך ביותר הוא בפירוש התורה של רבי אפרים בן שמשון, בו הוא מפרש את הפסוק "בִּנְיָמִין זְאֵב יִטְרָף בַּבֹּקֶר יֹאכַל עַד וְלָעֶרֶב יְחַלֵּק שָׁלָל" (בראשית, מ"ט, כ"ז) כך שבנימין היה אדם-זאב: 
בנימין היה זאב יטרוף וטורף בני אדם לעתים, וכשבא לו העת שנהפך לזאב שנאמר "בנימין זאב יטרף", ובעוד שהיה אצל אביו נשען על הרופא ובאותו זכות לא היה נהפך לזאב, שכך אמר ועזב את אביו ומת, כלומר כשיפרד מאביו יהפך לזאב לעוברי דרכים והיה כל מוצאו יהרגהו... זאב אחד יש שקורין לופגאר"ו [על משקל הצרפתית, loup-garou] והוא בן אדם ומשתנה לזאב, ובשעה שמשתנה לזאב רגליו יוצאין מבין כתפיו, כך בנימין בין כתפיו שכן... וכן בנימין אכל את אמו שמתה ממנו.
— פירוש התורה לר' אפרים בן שמשון על ויחי, בסימן "וקרהו"
גם ב"שבחי הבעש"ט" מובא סיפור כיצד הנער ישראל בן אליעזר הרג מכשף רשע שלבש צורת "וואקילאק" (מפולנית, Wilkołak, אדם זאב).