google/wiki40b huggingface dataset:
Pariah

העלילה

אליקה היא בת 17, ומבלה במועדונים עם חברתה הלסבית לורה. לאט-לאט אך באופן בלתי מעורער, אליקה עוברת תהליך השלמה עם הזהות שלה כלסבית בוצ'ית, שאוהבת בגדים משוחררים ונוחים ותחתוני גברים. אמא שלה, אודרי, מתנגדת הן לאופן לבושה והן לחברותה עם לורה. בחשד גובר לגבי מיניותה של אליקה, היא מכריחה אותה ללבוש בגדים נשיים ודוחפת אותה לתוך חברות עם בינה, נערה מהכנסייה שלה. לאליקה יש מערכת יחסים טובה יותר עם אביה ארתור, שהוא בלש משטרה.
לאחר התחלה מובכת, כי החברות היא בעצם יוזמת הוריהן, אליקה ובינה מתקרבות. אליקה מתחילה לפתח רגשות כלפי בינה, ומתחיל לבלות איתה יותר זמן מאשר עם לורה, דבר המעורר בלורה טינה. ארתור חוזר מאוחר כמה פעמים מהעבודה, אשר מרתיח את אודרי והם רבים לעיתים קרובות. ארתור פחות מוטרד ביחס לאליקה מאשתו, וחושב שבתו עובר "פאזה". אך הוא מזהיר אותה מהשכונה של הבר הלסבי, ואומר לה שלא בטוח שם.
לילה אחד, אחרי שהיו בהופעת רוק, אליקה ובינה יושבות בחדרה של בינה, ובינה מתחילה ללטף ולנשק את אליקה. בהתחלה אליקה מהססת, שכן אין לה ניסיון אינטימי. עם זאת, בסופו של דבר היא מגיבה והשתיים מעבירות יחדיו את הלילה. בבוקר, אליקה מדברת עם בינה על מה הן רוצות ממערכת היחסים שלהן, אבל בינה אומרת לה אין שום מערכת יחסים, ושהיא לא "באמת גיי", ורואה את המפגש הפיזי שלהן כמשהו חווייתי. לאליקה נראה שכל מה שמטריד את בינה זה שאליקה לא תספר לאף אחד מה קרה ביניהן, ואליקה נפגעת. היא חוזרת הביתה, ובוכה במשך שעות.
בינתיים, לאודרי וארתור יש מריבה חריפה, בין היתר לגבי אליקה. על אף אזהרותיה של אחותה הקטנה, שרונדה, אליקה יורדת על הוריה, מתערבת בוויכוח ביניהם, ויוצאת בפניהם מהארון.. אודרי, בגועל, תוקפת את אליקה באכזריות בזמן שארתור מנסה לרסן אותה. אליקה בורחת לביתה של לורה, והשתיים משלימות. אודרי אחר כך מנסה להתנהג כאילו שלא קרה כלום, דבר המכעיס את משפחתה. מכן מנסה לשכוח את זה שום דבר לא קרה, וזה מעצבן את שאר המשפחה שלה. ארתור נפגש עם אליקה, מתנצל על התנהגותה של אודרי, ומבקש מאליקה לחזור הביתה, תוך חצי הבטחה ש"יהיה אחרת". אליקה מסרבת, ובמקום זאת מחליטה לעבור לקליפורניה כדי להתחיל לימודים מוקדמים באוניברסיטה. היא אומרת לאביה, "אני לא בורחת; אני בוחרת."

הפקה

הסרט הוא עיבוד באורך מלא/הרחבה של סרטה הקצר עטור הפרסים מ-2007 באותו השם של התסריטאית-במאית די ריס. ספייק לי הוא אחד המפיקים בפועל של הסרט. הצילומים התרחשו באזור העיר ניו-יורק, בעיקר בשכונת פורט גרין אשר ברוקלין.

ביקורת 

הקרנת הבכורה של Pariah הייתה בפסטיבל סנדאנס 2011, בו זכה בפרס הצילום הטוב ביותר. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו בספטמבר 2011.
Pariah זכה בעיקר בביקורות חיוביות ולשבחים. לסרט יש דירוג של 93% "טרי" באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 103 ביקורות. ביקורת הקונצנזוס באתר אומרת, "עם אותנטיות זורמת וביצוע מפעים מאת השחקנית הראשית אדפרו אודויה, Pariah הוא סרט התבגרות/יציאה מן הארון עוצמתי, המסמן את הגעת הכישרון החדש והטרי של התסריטאית/במאית די ריס."
בביקורתו בניו יורק טיימס, מבקר הקולנוע. איי. או סקוט כתב שלצפות באדפרו אודויה בסרט זה "לחוות ריגוש הגילוי." סקוט ממשיך וכותב ש"לסרט יש נקודה שהוא רוצה להעביר, נקודת מבט לטעון לה, אבל הוא גם, מעל לכל, רוצה להאיר על יקום מלא משמעות ורגש של אינדיווידואלית."
AutoStraddle הציב את הסרט במקום ה-6 ברשימת "102 סרטי הלסביות הטובים בכל הזמנים".
אדפרו אודויה הייתה מועמדת לפרס  Independent Spirit לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
דרור קונטנטו

ביוגרפיה

קונטנטו גדל בבת ים, וכשהיה בכיתה ב' משפחתו חזרה בתשובה, ובהתאם הוא הועבר לבתי ספר חרדיים ולמד בישיבה. כשבגר, התחתן בגיל צעיר והפך אב לילדה. בשנות העשרים המוקדמות לחייו, חזר בשאלה ויצא מהארון.
בגיל 25, החל קונטנטו החל את דרכו בעולם האופנה הישראלי. קונטנטו לא למד את התחום, והחל כמוכר בגדים בנחלת בנימין. בשנת 2013 הקים קונטנטו את בית האופנה "דרור קונטנטו" בדירת סטודיו קטנה בתל אביב.
התפרסם כאשר עיצב שמלה לשרת התרבות והספורט, מירי רגב לפסטיבל הקולנוע בקאן. בעקבות עיצוב השמלה, הזמין אותו מוטי רייף לקחת חלק בשבוע האופנה בתל אביב ולהציג את עיצוביו. הוא הציג את עיצוביו בשבוע האופנה ב-2018 וב-2019. הוא מציג בגדים לנשים בכל מידה בכל משקל ולא רק למודל היופי של רזון וגובה. בשבוע האופנה ב-2018 צעדו בתצוגה שלו ארבע דוגמניות במידות גדולות, ובהן שמחה גואטה, שבשבוע האופנה 2019, הייתה הפרזנטורית הראשית שלו.
הוא עיצב את השמלות שלבשו בנות להקת שלוה באירוויזיון 2019 שנערך בתל אביב.
בשנים האחרונות ביסס בית האופנה את מקומו כאחד מבתי האופנה המובילים בישראל.
חריע

מאפיינים

בדומה למורכבים רבים, פרח קורטם הצבעים הוא קרקפת. הצמח פורח בקיץ, לרוב בסביבות יולי, בתלות בתנאי סביבה משתנים. כל גבעול עשוי להסתיים עם קרקפת אחת עד חמש, כשכל תפרחת מכילה מספר זרעים מצומצם (בין חמישה-עשר לעשרים).
הצמח מיטיב להתמודד עם תנאי יובש וחום תודות לשורשיו העמוקים, אך חשוף מאוד לפגיעות קור בגלל גבעוליו הארוכים והדקים.

שימושים

קורטם הצבעים הוא המין היחיד של קורטם שתורבת, למטרות תעשייה שונות. כיום הוא מגודל בקנה מידה זעיר יחסית של 600,000 טון ברחבי העולם. המגדלות המובילות הן הודו, ארצות הברית ומקסיקו.
שמן חריע ‒ אחד משימושיו החקלאיים הבולטים, ששרדו עד המאה ה-21, הוא גידולו להפקת שמן מזרעיו. שמן החריע צלול ונטול ריח, עשיר בחומצות שומן בלתי רוויות, ויטמין E ויוד, ודל בחומצות שומן רוויות. השמן דומה בתכונותיו לשמן חמניות, ומשמש כשמן טיגון, שמן לסלטים וכמרכיב בסיס להכנת מרגרינה.
באופן שולי יחסית, פרחיו של החריע משמשים להכנת התבלין עוספור, תחליף זול ובעל טעם וגוון הדומה לזעפרן. זרעי החריע משמשים כמזון לציפורים, היות שחיות יער אחרות כגון סנאים אינם מחבבים את טעמו. שמן החריע משמש כתחליף לשמן פשתן בייצורם של צבעי שמן מסוימים, בעיקר גוונים שנדרשים לא להצהיב כגון לבן.
בעבר השתמשו במין המתורבת לייצור צבענים אדומים וצהובים, מבוססים על הצבען הטבעי של הקורטם, קרטמין. השימוש בצבען זה היה נוח וזול עד לפיתוחם של צבעי אנילין (סוג פשוט של אמין ארומטי) בשנות השישים, ומכאן שמו המדעי. משם זה נגזר שמו בעברית. מאז פיתוח התחליפים, ייצור צבען זה הופסק.
בשנת 2007 פרסמה חברה כי היא מתעתדת לנסות ולזקק אינסולין מזרעי חריע שהונדסו גנטית; זאת כחלופה לייצור אינסולין מחיידקים, שעשויה להיות זולה יותר. המתנגדים לפיתוח המדובר טענו כי בעבר היו ניסיונות דומים להפקת תרופות מצמחי חקלאות מאכל שהסתיימו בזיהום אקולוגי, או בזיהום המוצר התרופתי.

היסטוריה

החריע היה גידול מסחרי כבר בתקופת מצרים העתיקה. שרידי בדים שהתגלו בחפירות הראו כי בדים נצבעו בחריע כבר בשושלת ה-12, וזרים מפרחיו התגלו בקבר תות אנך אמון.
ג'ון צ'דוויק, בלשן חוקר, מצא שבטבלאות כתב ליניארי ב' צויינה המילה היוונית לחריע פעמים רבות, דבר המעיד על חשיבותו בתרבות יוון העתיקה. טבלאות אלו רשמו שני אזכורים שונים: חריע לבן נרשם כמוצר הנמדד באורכו, ואילו חריע אדום רק כמוצר הנשקל - עדות לתפקידיו השונים של הצמח בחיי היוונים.
Auld Lang Syne

Auld Lang Syne הוא ביטוי בסקוטית שפירושו, "זמנים עברו" או "לפני זמן רב". זה שמו של שיר סקוטי של המשורר הסקוטי רוברט ברנס משנת 1788. השיר מדבר על ידידות שעומדת במבחן הזמן.
ברנס ליקט את המילים מפואמות מוקדמות יותר ובעיקר מהבלדה Old Long Syne שנכתבה על ידי ג'יימס ווטסון ב-1711. בשיר שלו יש מילים סקוטיות רבות בתוך הטקסט האנגלי. כיום מקובלת הגרסה האנגלית שבה נשאר רק הביטוי הסקוטי Auld Lang Syne. המנגינה היא סקוטית עממית.
בעיקר בארצות דוברות אנגלית נוהגים לשיר אותו בהזדמנוית שונות בעיקר בטקסי פרידה. בתחילת  שנה אזרחית חדשה, עשר שניות לפני חצות מתחילים בספירה לאחור ובדיוק ב-24.00 שרים את Auld Lang Syne. סצנות כאלה מופיעות במחזות ובסרטים רבים. אחת הסצנות הידועות היא בסרט גשר ווטרלו שם מופיע השיר בשמו הידוע הנוסף, ולס הפרידה (Farewell Waltz), שלצליליו רוקדים רוברט טיילור וויוויאן לי כשנגני התזמורת מכבים בהדרגה את הנרות.
שרים זאת גם בסיום שנת לימודים ובלוויות. בסקוטלנד הוא הפך לשיר המסורתי של Hogmanay, חגיגת ראש השנה האזרחית של סקוטלנד.
שמשון בר-נוי שר זאת בשם "ולס הנרות" במילים עבריות של יחיאל מוהר שאין להן קשר לשיר באנגלית.
להלן הגרסה האנגלית:
Should old acquaintance be forgot- האם על הכרות ישנה להישכח
and never brought to mind?- ולא להיזכר?
Should old acquaintance be forgot- האם על הכרות ישנה להישכח
and old lang syne? - וגם זמנים עברו
פזמון:
for auld lang syne my dear - לזכר זמנים עברו, יקירי
for auld lang syne - לזכר זמנים עברו
we'll take a cup of kindness yet - נרים כוס ידידות
for auld lang syne - לזכר זמנים עברו
פזמון:
And surely you'll buy your pint cup - ובוודאי תקנה כוס בירה
and surely I'll buy mine - ובוודאי אקנה את שלי
and we'll take a cup o' kindness - ונשתה ביחד כוס ידידות
for auld lang syne - לזכר זמנים עברו
פזמון:
We two have run about the slopes - רצנו יחד במדרונות
and picked the daisies fine - וקטפנו פרחי חינניות
But we've wandered many a weary foot - ושוטטנו הרבה ברגל עייפה
since auld lang syne - מאז זמנים עברו
פזמון:
We two have paddle in the stream - שנינו חתרנו בזרם
from morning sun till dine - מזריחת השמש בבוקר עד הערב
But seas between us broad have roared - אבל ימים רחבים בינינו געשו
since auld lang syne - מאז זמנים עברו
פזמון:
And there's a hand my trusty fried - והרי לך ידי, ידידי הנאמן
And give me a hand o' thine - ותן לי את ידך
And we'll take a right good will draught - ונשתה ביחד כוס רצון טוב של בירה מהחבית
for auld lang syne - לזכר זמנים עברו
פזמון:
תאוריית הסטרוקטורציה

התאוריה המבנית היא תאוריה סוציולוגית שהוצעה על ידי אנתוני גידנס בשנת 1984. התאוריה מנסה לגשר בין דיכוטומיות סוציולוגיות כמו יחיד וחברה, אובייקטיבי וסובייקטיבי ומאקרו ומיקרו. התאוריה אינה מתמקדת ביחיד או בחברה כולה, אלא בפרקטיקות החברתיות הנפרשות על פני צירי הזמן והמרחב. 
התאוריה טוענת כי החיים החברתיים הם יותר מפעולות אקראיות של פרטים בחברה, אך הם נקבעים באופן חלקי בלבד על ידי כוחות חברתיים. במילים אחרות, זוהי לא רק מאסה של פעילויות ברמת המיקרו, אך מאידך - אין להבין זאת רק מהתבוננות על רמת המאקרו.
גידנס תוהה כיצד נוצר ומשתמר סדר חברתי מסוים; שורש הפתרון הוא בהבנה כי המבנים החברתיים, כמו העבדות, הביורוקרטיה, המשפחה והפרלמנט הם, מצד אחד, תוצאת התנהגותם של פרטים חברי קולקטיב, אך מצד שני הם גם אלה המכתיבים את דפוסי התנהגותם של הפרטים האלה. כל התנהגות על פי כללים של מבנה חברתי כלשהו, היא בעת ובעונה אחת גם תרומה לשכפולם של כללי המשחק שלו או ביצירתם.
פעילות זו מתבצעת בידי סוכני המרכז, כלומר, הפרטים בחברה המודעים למעשיהם ויכולים להסבירם ולנמקם. אמנם הסוכנים הם תוצרים של תרבות, של מבנה חברתי, של חינוך ושל אמונות וערכים שהפנימו, אך יש ביכולתם גם להציג פירוש עצמאי לערכים האלה ולתרגמם למעשים.
נקודת ד'אורסל

גילוי לשון היבשה

לשון היבשה התגלתה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897 - 1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
לשון היבשה נסקרה ומופתה בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד באפריל 1955; משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד צילמה מהאוויר את האזור בשנים 1956–1957

מקור השם

ז'ארלש קרא ללשון היבשה על שמו של הרוזן איפוליט ד'אורסל (Hippolyte d'Ursel) נשיא האגודה המלכותית לגאוגרפיה של בלגיה (Royal Belgian Society of Géographics), אשר תמך במשלחת הבלגית.
הארגון הערבי לתיעוש

הארגון הערבי לתיעוש (בערבית: الهيئة العربية للتصنيع; באנגלית: Arab Organization for Industrialization בראשי תיבות: AOI) הוא חברה ממשלתית מצרית לתעשייה עתירת ידע לפיתוחי תעשייה ביטחונית וצבאית ולצרכים אזרחיים. הארגון, המעסיק כ-16,000 עובדים, הוא אחד הארגונים התעשייתיים הגדולים במצרים. יו"ר מועצת המנהלים הציבורית הוא נשיא מצרים וכמה מחבריה הם שרים חברי הקבינט. מטה הארגון שוכן ברובע הליופוליס שבקהיר.

היסטוריה

ראשיתו של הארגון ב-1975 כמיזם פאן-ערבי לפיתוח עצמאי של יכולות מתקדמות, כמשקל נגד ליכולות התעשייה הצבאית הישראלית, בו היו שותפות קטר, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ומצרים. 
בשנת 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרשו מהארגון כל המדינות החברות פרט למצרים. עד 1993 הן היו חברות רשומות, אך לא פעילות. ב-1993 הולאם הארגון באופן מלא על ידי הממשלה המצרית והפך לחברה ממשלתית הכפופה למשרד התעשייה המצרי.

פעילות

לארגון 12 מפעלי ייצור. באופן מסורתי הצרכן העיקרי והמאפיין המרכזי של הצרכים ממוצרי החברה היה צבא מצרים, אולם, עקב הסיוע האמריקאי המאפשר למצרים (כמו לישראל) לרכוש ציוד צבאי בארצות הברית הלך נתח הייצור הצבאי שבו והצטמצם. לפי הצהרת הארגון מ-2012 ‏70% מתוצרתו מיועדת לשוק האזרחי.
הארגון מפעיל מפעלי תעשייה אווירית בחלואן המייצרים מטוסים קלים ומוסמך לייצר חלקי-חילוף עבור חברת דאסו תעופה ו-SAGEM ומפעל מנועים המייצר, בנוסף למנועי מטוסים גם מנועים לתעשייה האזרחית לתחומי הרכבות והמשאבות, לצריכה מקומית ולייצוא. 
מפעל האלקטרוניקה של הארגון מייצר בעיקר תוצרת אזרחית, ציוד טלפוניה, מכשירי טלוויזיה וצלחות לוויין ביתיות הנפוצות בארצות ערב במותג Pluto.
מפעל הרכב Arab-American Vehicles (רכב ערבי-אמריקני) שנוסד ב-1977 מייצר רכבי ג'יפ וחלקי-חילוף ברישיון מקורי וזכה במכרזי ייצור של קאיה ופז'ו. 
הארגון שותף בתוכנית החלל המצרית דרך אחזקה בחברת הלוויינים ניילסאט.
עירום (צ'ריס, סנטה מוניקה)

עירום (צ'ריס, סנטה מוניקה) הוא תצלום שצולם על ידי אדוארד וסטון בשנת 1936. הוא מראה אישה עירומה שזרועותיה מחובקות סביב רגליה בזמן שהיא יושבת על שמיכה באור שמש בהיר כנגד פתח הדלת החשוך. האיזון הדינמי של האור והחושך מדגיש את הקימורים והזוויות של גוף האישה; באותו זמן פניה, ורוב גופה נסתרים מהעין, מה שגורם למתבונן להתרכז בזרועותיה, רגליה, ידיה וכפות הידיים והרגליים שלה. זו תמונת עירום המתרכזת בצורות הגוף במקום במיניות. הדוגמנית הייתה ההשראה של וסטון ושותפתו, צ'ריס וילסון, שאיתה הוא התחתן שנה לאחר מכן.

ביקורת

מבקרת הצילום ננסי ניוהול כתבה כי בתצלום זה וילסון "השתמש באור כמו באזמל. האור שהוא כה אוהב את הטוב ביותר כמעט צירית עם העדשה ‒ אותה זווית האור, בה הפלאש של צלמים חדשים משטח פנים וגורם לחלל לקרוס לתוך הצללים המזויפים שלו. כאן העור מלא הזוהר מתעגל עם הצל, והצל עצמו, מתוך מיתון עדין לחלל עמוק, הוא שחקן פעיל כמו האור."
מבקר נוסף כתב, "בדיוקן צ'ריס מדגמנת בעירום... וסטון מצליח להעביר את העירום שלה כסוג של אומנות. הוא הצליח ללכוד את הצד הרגשי של צ'ריס וגם יצר תחושה מרגיעה של רגשות עבור המתבוננים ביצירת אמנות זו. הדרך בה האור נופל עליה יוצר צללים על מנת ליצור על גופה גפי מתאר ומסגרת, הממחישים את האופי העדין של גופה כשלם. ווסטון משתמש ברקע ובקדמה פשוטים על מנת למשוך את כל תשומת הלב לתמונה הראשית (צ'ריס)".
כותבים אחדים הבחינו כי בתצלומיה של צ'ריס וילסון, וסטון מביע את הראייה שלו על עירום. לפני כן, בכל צילומי ההתנסות שלו על גוף האדם הוא צילם חלקי גוף בלבד ‒ פלג גוף עליון, שדיים, ירכיים, רגליים ‒ מבודדים לחלוטין. עם התמונה הזאת, "הוא עבר מצילום אנונימי של גוף לצילום של אישה, והתמונות של האישה הזאת, המדגמנת בשקט או בדיונות החול, היו אייקוניות."

היבטים טכניים

וסטון צילם את התמונה באמצעות המצלמה הטכנית שלו מסוג 8 X 10 Ansco עם עדשת Zeiss 21 ס"מ. כמו כל התמונות שלו, הוא השתמש בחשיפה אחת של התמונה.
בגלל הניגוד הקיצוני בין השמש הבהירה על העור והצללים הכהים בפתח, ההדפסים מסרט צילום זה דרשו שימוש בטכניקת "החזרה ושריפה" (Dodging and Burning ), שהיא טכניקה המשמשת למניפולציה באור. תיאור נרחב של מה שווסטון עשה כדי להוציא את ההדפסה הסופית של תצלום זה ניתן על ידי בנו, קול וסטון. הוא אמר שכל הצללים על הגוף, במיוחד על זרוע ימין (הנראית בצד שמאל בתמונה), הוחזר אחורה (הואר), ואילו השמיכה בצד ימין של ההדפסה עברה תהליך שריפה (החשכה). כל הדפס נבדק לאחר מכן בזהירות, תוך כדי פיתוח בחדר חשוך, כדי לוודא שיש את האיזון הנכון בין אור לחושך באזורים האלה.

הדפסים

כל ההדפסות של תמונה זו הן על על נייר ג'לטין כסוף. משוער שווסטון יצר כמה עשרות של הדפסות של התמונה בעצמו, ומאוחר יותר ביקש מבנו ליצר עותקים נוספים. ההדפסים המקוריים הם בגודל 24.2 X ‏ 19.3 ס"מ.
עותקים של ההדפסה נמצאים כיום במכון האמנות של שיקגו. המרכז לצילום יצירתי, בית ג'ורג' איסטמן, מוזיאון פול גטי, מוזיאון האמנות של מילווקי, מוזיאון האמנות נלסון-אטקינס, מוזיאון נורטון סימון ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
הדפסה מקורית משנת 1936 שנוצרה על ידי וסטון נמכרה במכירה פומבית ב-2003 עבור 260,000 דולר ובשנת 2009 ב-109,800 דולר.
ז'ואאו האבלנז'

ז'אן-מארי פאוסטין גודפרויד דה האבלנז' (בפורטוגזית: Jean-Marie Faustin Goedefroid de Havelange; ‏ 8 במאי 1916 - 16 באוגוסט 2016), שהיה ידוע בשם ז'ואאו האבלנז' (João Havelange), היה עסקן ספורט ברזילאי, נשיאה השביעי של פיפ"א ונשיא התאחדות הכדורגל הברזילאית.

קריירה

נולד בריו דה ז'ניירו. בצעירותו שיחק האבלנז' בהצטיינות במספר ענפי ספורט, ובהם כדורמים ושחייה. הוא השתתף בנבחרת השחייה של ברזיל באולימפיאדת ברלין ב-1936, ובנבחרת הכדורמים של המדינה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952. בנוסף, הוא היה שותף לזכיית נבחרת ברזיל בכדורמים במדליית הארד במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1951. מגיל 24 מחזיק האבלנז' בתואר במשפטים, ולאורך השנים הוא עבד כעורך דין של מספר חברות.
לאחר פרישתו ממשחק, שימש האבלנז' כחבר בוועד האולימפי של ברזיל בין השנים 1955 ו-1963, ומאז שעזב את הוועד הוא משמש כחבר בוועד האולימפי הבינלאומי. ב-1958 הוא נבחר לנשיא התאחדות הכדורגל הברזילאית, ועם כניסתו לתפקיד ביצע שינויים נרחבים ומהפכניים בצוות המקצועי של הנבחרת הלאומית, להם היה חלק גדול בזכייתה של הנבחרת במונדיאל באותה שנה. האבלנז' כיהן כנשיא ההתאחדות עד 1975, ובין היתר הקים את הטאסה ברזיל, טורניר רוברטו גומס פדרוזה ואת ליגת העל הברזילאית המודרנית. בתקופת כהונתו הוכתרה ברזיל פעמיים נוספות כאלופת העולם, ב-1962 וב-1970. יחד עם זאת, האבלנז' עורר מחלוקת בתקופתו בתפקיד: יש הטוענים שסכסוך משפטי שלו עם פלה הוביל לפרישת השחקן ממדי הנבחרת.
ב-1974 החליף האבלנז' את סר סטנלי רוס בתפקיד נשיא פיפ"א. הוא כיהן בתפקיד במשך 24 שנים, מה שהופך אותו לנשיא בעל תקופת הכהונה השנייה באורכה בתולדות הארגון. במסגרת תפקידו יצר מספר שינויים במבנה המשחקים של גביע העולם בכדורגל, עד לפורמט הנוכחי שכולל 32 נבחרות וארבעה שלבי נוק-אאוט, ובמשך כהונתו התפתחו חוקי המשחק בהיבטים שונים. לאחר שעזב את התפקיד ב-1998, והוחלף על ידי ספ בלאטר, קיבל האבלנז' את תואר נשיא הכבוד של פיפ"א. טורניר העבר סופרקופה סודאמריקנה של CONMEBOL, שהתקיים בין 1988 ו-1997, נשא את שמו. בהמשך קיבל דרגות במסדרי כבוד של מספר מדינות. עונת 2000 של הליגה הברזילאית נקראה על שמו של האבלנז' לאות כבוד, כמו גם אצטדיון שנבנה לקראת המשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2007.
נפטר בריו דה ז'ניירו בגיל 100.
עיר שוק

עיר שוק או זכויות שוק הוא מונח משפטי שמקורו בימי הביניים באירופה, אשר הוענק למקומות יישוב בעלי הזכות לארח ולקיים שוק. ערי השוק היו נבדלות ממקומות יישוב אחרים כמו כפר או עיר בכך שמקום יישוב שהוכר כעיר שוק המשיך להחזיק בתואר ובזכויות הנלוות אליו גם אם בתחומו לא מתקיים שוק בפועל.
משמעות ההכרזה על יישוב כעיר שוק קשור בעיקר בהיבט החוקי של המסחר המתקיים בו, ואשר בא לידי ביטוי בעיקר בהטבות כלכליות המוענקות לתושביו כמו למשל מונופול על מכירת מוצר מסוים. ערי שוק שימשו כנקודת מסחר ואספקה של חומרי גלם ומוצרים מוגמרים לכל האזור בסביבתן. ערי שוק היו ממוקמות בדרך כלל באזורים המיושבים בדלילות שבהם הערים הגדולות היו מרוחקות מדי לתנועה עבור הכפריים שוכני האזור.
במאות ה-13 וה-14 שכנו ערי השוק בדרך כלל בקרבת טירות או מבצרים אשר שימשו לכן כמקור הגנה מפני מעשי אלימות, ואיפשרו את התנהלותו של מסחר חופשי והוגן, ובתמורה שימשו כמקור אספקה זמין גם לאנשי הטירה.
במספר יישובים השתמרה גם בשמם המודרני המורשת ההיסטורית שלהם כעיר שוק כגון: שוק דרייטון ושוק הרבורו (Market Drayton‏, Market Harborough) באנגליה, צ'יפינג נורטון וצ'יפינג סודברי (Chipping Norton Chipping Sodbury), גם הם באנגליה, כאשר Chipping מבוסס על הפועל הסקסוני "לקנות". בגרמניה ניתן למצוא את העיירות מארקט ברלוצהיים ומארקט-ברגל (Markt Berolzheim, Marktbergel) שהמילה שוק היא חלק משמן.
ערי שוק היו נפוצות במתארי פעילות שונים בכל רחבי העולם, ובארצות העולם השלישי מתקיימות במתכונת דומה גם כיום בהשפעת קשיי הנגישות והתחבורה באזורים מרוחקים.
טניס נכים

טניס נכים הוא ענף ספורט נכים, הדומה לטניס למעט היותו משוחק בידי שחקנים היושבים בכיסאות גלגלים.
טניס הנכים הוא אחד מענפי תחרויות המשחקים הפאראלימפיים ומשוחק גם במסגרת טורנירי גראנד סלאם. בטורנירים ישנה חלוקה למשחקי גברים ומשחקי נשים וחלוקה לרמות נכות: קלה, וקשה (נקראת גם קוואד).

היסטוריה

בשנת 1976 נפצע בראד פארקס, אז פעלולן סקייטבורד בן 18, ונותר משותק. במהלך תקופת השיקום פגש את ג'ף מיננבארקר, שהיה אתלט נכה גם הוא, יחד החלו השניים לפתח את חוקי המשחק ולהפיצו. בשנת 1980 הוקמה בארצות הברית התאחדות טניס הנכים הלאומית (National Foundation of Wheelchair Tennis) בה כיהן פארקס כחבר בדירקטוריון. הם הקימו סבב של עשרה טורנירי טניס נכים ברחבי ארצות הברית הכולל גם את אליפות ארצות הברית הפתוחה בכיסאות גלגלים, בה התכבד פארקס להיות האלוף הראשון מבין 70 מתחרים. 
בשנת 1986 שוחק לראשונה טורניר אליפות צרפת הפתוחה בכיסאות גלגלים ובשנת 1987 התקיים לראשונה טורניר במסגרת משחקי סטוק מנדוויל. בשנת 1992 התקיים לראשונה טורניר טניס הנכים לראשונה במסגרת המשחקים הפאראלימפיים במסגרת של ארבעה טורנירים (שני טורנירים לגברים - יחידים וזוגות, ושני טורנירי נשים - יחידים וזוגות) ובשנת 1994 התקיים לראשונה סבב המאסטרס בכיסאות גלגלים.

ציוד

כיסאות הגלגלים המותאמים לטניס הם כיסאות גלגלים מונעים ידנית, השונים מכיסאות הגלגלים האחרים בעיקר בזווית שבין משטח כל גלגל לרצפה. דבר זה מקנה לכיסאות יציבות אך מאלץ אותם להיות רחבים יותר מכיסאות גלגלים רגילים. לכיסאות גלגלים אלה יש שלדה ייחודית והגלגלים הקטנים שלהם מצויים, האחד (או זוג כמעט צמוד) באמצע החזית הקדמית והשני באמצע החזית האחורית. גם תכונה זו מקנה להם יציבות.
שטח מת (סדרת טלוויזיה)

עלילה

בלב כיכר טיימס, רחוב הומה בעיר ניו יורק, בתוך תיק חשוד שהונח על המדרכה, נמצאת אישה ללא בגדים וללא זיכרון כיצד הגיעה למצב זה. האישה האלמונית מכונה "ג'יין דו", ואינה זוכרת שום פרט על עברה, או בנוגע לקעקועים הרבים על גופה.
אחד הקעקועים על גבה הוא שמו של סוכן האף-בי-איי קורט וולר. הסוכן, שאינו מכיר אותה ולא נתקל בה בעבר, מופקד על פתרון התעלומה, ויחד איתה הוא מנסה לפענח את פשר הקשר שלו אליה ואת קשרם של הקעקועים שעל גופה - למזימת פשע נרחבת ומסתורית שעומדת להתרחש.
ככל שהם מתקדמים בניסיונות הפיענוח, מתברר לג'יין דו כי היא רבת יכולות - היא דוברת סינית, ומאסטר באמנויות לחימה, המסוגלת להתמודד עם מספר תוקפים בעת ובעונה אחת.
העונה השנייה מסתיימת כאשר סוכני ה-FBI מצליחים להביס את שפארד, האחראית על פשע גדול שתוכנן, ומסכלים את השלב השני בתוכניתה. בסוף העונה נמצאת ג'יין במקום לא מוכר, יחד עם מורת דרך סינית. קורט בא לחפש אותה ומביא עמו בשורה מרה לגבי שאר חברי הצוות אשר נעדרים וכנראה נחטפו על ידי גורם לא ידוע. העונה מסתיימת כאשר הם מבינים שיצטרכו לפעול יחד כדי לאתר את חבריהם.
בעונה השלישית חברי הצוות מתאחדים מחדש לאחר פרידה של שנתיים, כדי לפענח סדרה חדשה של קעקועים על גופה של ג'יין.
פשפשים

פשפשים ובני אדם

למעט פשפש המיטה, שנדיר למוצאו בארץ, הפשפשים אינם פוגעים ישירות בבני האדם אך בזכות סוג יחיד זה שמם ידוע לשימצה. בארץ נוטים להתבלבל בין פשפשים ופרעושים אך מדובר בסדרות שונות לחלוטין ולמען ההבהרה לא קיימת טפילות של פשפשים עבור כלבים וחתולים או עבור כל חיית מחמד אחרת. נזקים עקיפים לבני האדם מאופיינים בדרך כלל בפגיעה בגידולים חקלאיים כאשר כמות הפשפשים מתרבה באופן לא מבוקר ועלולה לפגוע בפריון הגידולים או אף להמיתם. מצד שני הם יכולים לעזור לחקלאים, נהוג לעיתים להשתמש בפשפשים טורפים כמדבירים ביולוגים. פיזורם בשדה חקלאי יכול לחסל מזיקים שונים ללא צורך בחומרי הדברה.

מאפייני זיהוי

לרוב הפשפשים מחושים רזים בעלי 4–5 פרקים. חדק בעל 3–4 פרקים הנח מתחת לגוף כאשר אינו בשימוש. קצה הכנפיים בעלות מרקם ממברני דק נחות אחת על השנייה ופיסת הרגל (tarsus) מורכבת מ2-3 פרקים.
קל יחסית להבדיל בין פשפשים לחרקים אחרים לפי החדק ובמקרה של כנפיים מפותחות, לפי הממברנה בקצה האחורי של הכנף והתפר בין הכנפיים. ברוב החרקים כנפי החפיה מונחות בזמן מנוחה אחת ליד השנייה כך שהתפר ביניהן חוצה את הגב במרכזו ומחלק אותו לשני חלקים שווים. אצל הפשפשים קצה הכנף נח על קצה הכנף השני כך שהתפר ביניהן אינו מגיע עד הקצה האחורי של הגוף אלא מתווה לרוב צורת X, או שאינו נראה כלל במקרים בהם המגנית גדולה במיוחד - כמו במשפחת ה-Scutelleridae או במינים אחדים ממשפחת התריסיתיים.
משה אשכנזי (רב)

ביוגרפיה

אשכנזי נולד בולדיווסטוק לרב מאיר אשכנזי, ששימש כרב הקהילה היהודית במקום, וליונה (ליבא), בת הרב חיים אליעזר סולובייצ'יק. בגיל שש עברה משפחתו מולדיווסטוק לשנגחאי שבסין, ואביו החל לשמש כרב הקהילה בעיר.
בשנת תרצ"ו, בהיותו בן 15, בשל חוסר בחינוך תורני מתאים, נסע ללמוד בישיבת תורת אמת שבירושלים. במהלך שנים אלו הושפע מדמותו של הרב אלתר שימחוביץ, משפיע הישיבה.
באלול תש"ב נשא את דבורה, בתו של הרב אליעזר קרסיק, רבם של חסידי חב"ד בתל אביב שם התגורר ולמד בכולל. התגייס לצה"ל ושירת במלחמת השחרור, כלוחם ואחר כך כמש"ק דת. לאחר שחרורו מצה"ל נכנס לעסקי מסחר ביהלומים. בשנים אלו תמך בכספו במוסדותיו של חותנו.
בשנת תשי"ח עקר לברזיל וניהל (עם גיסו, צבי הירש חיטריק) את מוסדות חב"ד. בשנת תש"כ, עם פטירת חמיו, חזר לישראל ונטל על עצמו את תפקידיו של חמיו כרב הקהילה בתל אביב.
היה חבר בהנהלת ישיבת תומכי תמימים המרכזית בישראל. ייצג את חסידות חב"ד בפני רבנים שונים, בהם מועצת גדולי התורה והרבנים הראשיים לישראל. בשנת תשל"ו מונה לחבר בבית דין רבני חב"ד, אך פרש לאחר זמן קצר כדי לאפשר לבנו, הרב מרדכי שמואל אשכנזי, לכהן כחבר בבית הדין. היה מזוהה עם הפלג המשיחסטי בחב"ד.
בימי התרגיל המסריח היה ממובילי הקו שטען כי על חב"ד לתמוך ביצחק שמיר, קו שזכה מאוחר יותר לאישורו של הרבי מחב"ד. בשנת תשנ"ו התנגד, כחבר באגודת חסידי חב"ד, לקמפיין "נתניהו טוב ליהודים", בטענה שלחב"ד אסור להתערב בפוליטיקה. בשנת תשס"ד הוביל את ההתנגדות למינוי יוסף יצחק אהרונוב ליו"ר אגודת חסידי חב"ד.
במשך קרוב לחמישים שנה שימש כרב קהילת חב"ד בתל אביב. אשתו דבורה הייתה היו"ר הראשון של ארגון נשי ובנות חב"ד.
במשך שנים חילק צדקה לנזקקים עם המשפיע הרב משה וובר. בין הנזקקים היו גם חלק מ'חבורת הצדיקים הנסתרים' של תל אביב (עליהם נמנו גם הרב משה יעקב רביקוב והרב יוסף וולטוך).
נפטר בבית החולים רבקה זיו בצפת בשבת, כ"ג בטבת תשס"ז, לאחר התקף לב קשה. נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.