google/wiki40b huggingface dataset:
ג'יימס פרנסיס ברנס

ג'יימס פרנסיס ברנס (באנגלית: James Francis Byrnes;‏ 2 במאי 1882 - 9 באפריל 1972) היה איש ציבור אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. היה סנאטור מטעם קרוליינה הדרומית, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ומזכיר המדינה בתקופת כהונתו של הנשיא הארי טרומן. מאנשי סודו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובשלב מסוים נשקלה מועמדותו לכהונת סגן הנשיא.

ביוגרפיה

ברנס, שהתייתם מאביו זמן קצר לפני הולדתו, למד קצרנות לפי דרישת אמו, שתמכה בו. הוא התקבל כקצרן בבית המשפט, ולאחר זמן מה הפך לעורך דין והחל קריירה בשירות הציבורי כתובע פלילי בשנים 1908 עד 1910.
הוא שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1911 עד 1931 ולאחר מכן בין 1931 ל 1941 בסנאט. בשנת 1941 מונה לכהונת שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית והוחלף בסנאט על ידי אלווה למפקין. הוא לא מצא עניין בתפקיד זה כאשר ידע כי ארצו עומדת להיכנס למלחמת העולם השנייה. הוא כיהן בתפקיד זה כשנה וחצי, ולאחר מכן מונה לראש "המשרד לייצוב כלכלי" לפי בקשת רוזוולט, והיה בעל תפקיד חשוב בכלכלת המדינה בשנות המלחמה, ושימש אף כמזכיר המשרד ל"כלכלת המלחמה" במסגרת זו היה אף מעורב ב"פרויקט מנהטן" לייצורה של פצצת האטום הראשונה על ידי ארצות הברית. ברנס הוא אחד האנשים היחידים ששימשו בכל שלוש רשויות הממשל האמריקני - הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
כאיש אמונו של רוזוולט שימש אף בתפקידים דיפלומטיים, וליווה את הנשיא לועידת יאלטה. 
עם מותו של רוזוולט בשנת 1945 מונה למזכיר המדינה של הארי טרומן. הוא פרש מתפקיד זה בינואר 1947 עקב חילוקי דעות שהיו לו עם טרומן. בשנת 1946 נבחר להיות איש השנה של השבועון טיים. 
בשל תמיכתו בהפרדה גזעית (אשר עלתה לו בהזדמנות לכהן כסגן הנשיא, ולאחר מותו של רוזוולט להיות הנשיא, כפי שאירע להארי טרומן), הוא נבחר למושל מדינת דרום קרוליינה, תפקיד אותו מילא בשנים 1951 עד 1955. בסופו של דבר מצא עצמו חבר במפלגה הרפובליקנית, לאחר שהיה דמוקרט כל חייו. ברנס האמין כי על אף שההפרדה בין הגזעים בבתי הספר היא נכונה, יש לדאוג לכך שהשחורים יקבלו בבתי הספר שלהם את אותם התנאים שמקבלים הלבנים, ובמשך כהונתו כמושל פעל לשם השוואת תנאים אלו.
לאחר שסיים את תפקיד המושל פרש מהחיים הפוליטיים. ג'יימס ברנס מת בשנת 1972. מפעל המלגות שייסד בשנת 1949 לתושבי מדינתו, דרום קרוליינה, ממשיך לסייע לתושבי מדינה זו עד היום.
בסיס חיפה

תפקידיו של הבסיס

בבסיס זה שוכנות שייטת 7 (שייטת הצוללות), שייטת 3 (שייטת ספינות הטילים); פלגה 914 (אחת מפלגות הדבורים), היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"מ) והמכון לרפואה ימית. עיקר תפקידו של הבסיס לאבטח את נתיבי השיט של מדינת ישראל, לשמור ולשפר את כושר הפעולה המבצעי של החיל ולבצע משימות ביטחון שוטף. מפקד הבסיס שהוא מפקד זירת הצפון בחיל הים הוא קצין בדרגת תת-אלוף ומכונה גם "מפקד ב"ח".
כמו כן ממוקמות בבסיס פלגות-חוף: הפלגה הטכנית, פלגת כוח אדם, פלגת לוגיסטיקה, פלגת הגנה ועוד.

אירועים בחיי הבסיס


חנוכת מבני הבסיס - ב-12 ביולי 1961 במסגרת חגיגות יום חיל הים השלוש עשרה, בהשתתפות אורחים חשובים. חנכו מפקד חיל הים יוחאי בן נון ואבא חושי ראש העיר חיפה, את המבנה החדש של בסיס חיפה במערב הנמל.
הפיגוע בנהריה (1979) - בליל ה-20 באפריל 1979 חדרו ארבעה מחבלים בסירת גומי את מערך האבטחה של הבסיס בראש הנקרה. הם נחתו בנהריה ורצחו אזרחים תמימים. מצב הים שהיה גלים קצרים וכרבולות לבנות מנע את גילוי הסירה אף כי המערך היה בערנות מלאה. האירוע המזעזע היה זרז לריענון בכל תחומי הבסיס ומערך הגילוי חוזק במכשירי ראיית לילה. המחבלים מלבנון המשיכו בניסיונות חדירה אך מערך הגילוי והאבטחה של הבסיס מנע את כולם.
לואיס אלברטו לאקאז'ה

לואיס אלברטו לקאז'ה דה אררה (בספרדית: Luis Alberto Lacalle de Herrera; נולד ב-13 ביולי 1941) הוא עורך דין ופוליטיקאי אורוגוואי שכיהן כנשיא אורוגוואי בין 1990 ל-1995
לאקאז'ה נבחר לסנאטור מטעם המפלגה הלאומית ב-1984, עם השבת המשטר הדמוקרטי למדינה, והיה לסגן נשיא הסנאט. ב-1989 התמודד על נשיאות המדינה. הוא הביס את יריביו קרלוס פריירה וחוליו אלברטו, נבחר לנשיא אורוגוואי ונכנס לתפקידו ב-1 במרץ 1990.
עם כניסתו לנשיאות ערך לאקאז'ה רפורמה במיסוי. הוא עודד כלכלת שוק חופשי, והיה בין מייסדי מרקוסור, ביחד עם נשיאי פרגוואי, ברזיל וארגנטינה.
שלווה אחלציחלי

שַלווה אחאלציחֶלי (גאורגית: შალვა ახალციხელი, מילולית: "שלווה מאחלציחה") (נפטר ב-1227; יום האזכרה 17 ביוני או 30 ביוני על פי הלוח היוליאני) היה גנרל בצבא הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהוצא להורג בידי פולשים חווארזמים על שום סירובו לשרת אותם ולהוקיע את הנצרות. 
שלווה היה ממשפחת אצילים רבת השפעה מאחלציחה בעלת אחוזות רבות. תחת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה, הוא הגיע לתפקיד הרם של גזבר הממלכה. הוא החזיק בתואר הדוכס הגדול (אריסתווי של האריסתווים או דוכס הדוכסים) ושרת כגנרל מושל במחוז הדרומי של גאורגיה, ג'וואחתי. 
שלווה התפרסם בעיקר בקרב שמכור, קרב בין הממלכה הגאורגית המאוחדת כנגד האטבאגות הסלג'וקית של אזרבייג'ן, בשנת 1195, כאשר נלחם בחיל החלוץ של הצבא הגאורגי, ולכד את דגל הח'ליף. בשנת 1206/1207, שלווה יחד עם סרגיס וטמוגבי פיקד על הצבא הגאורגי שכבש את קארס מידי הסלג'וקים. 
בקרב בסיאן, בשנת 1203, שלווה אוחיו איוון מונה לפקד על חיל החלוץ המסחתי ושיחק תפקיד מפתח בניצחון הגאורגי. האחים פיקדו על חיל חלוץ גאורגי גם בקרב גרני, בשנת 1225, כנגד החווארזמים. אולם בקרב זה הפסידו הגאורגים. איוון נהרג בקרב ושלווה נפצע באופן חמור ונשבה. השאח מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), השליט האחרון של האימפריה החוואריזמית, הציע לו תפקיד בצבאו בתנאי שימיר את דתו לאסלאם. שלווה סירב והפך לקדוש מעונה בשנת 1227. 
על פי הרשומות המסורתיות, שיר הפולקלור הגאורגי, "שוולגו", הוא שיר הלל למעשיו של שלווה. השיר התפרסם בעיקר בשנות השמונים, כאשר שימש כהימנון לא רשמי של התנועה הלאומית של גאורגיה בתקופה הסובייטית.
מבצע פול באניין

מבצע פול באניין היה פעולת נגד שבוצעה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בשנת 1976. המבצע בא בתגובה, וכהשלמת המשימה, של "תקרית הגרזן הפונמונג'ומית" (הנקראת גם "תקרית עץ הצפצפה"), אירוע בו נהרגו שני חיילים אמריקאים ונפצעו מספר דרום קוריאנים, בניסיון לבצע גיזום של עץ צפצפה.
מבצע "פול באניין" נקרא על שם חוטב העצים המיתולוגי פול באניין מצפון אמריקה.

"תקרית הגרזן"

ליד גשר ה-"אל חזור", עמדה שורה באורך של 30 מטר של עצי צפצפה והסתירה את שדה הראיה בין שני מגדלי שמירה באזור המפורז הקוריאני. ב-18 באוגוסט 1976, נשלחה קבוצה של עובדי האו"ם לגזום את העץ, בליווי שני קצינים מצבא ארצות הברית, קצין דרום קוריאני וכן שמונה שומרים מכוח הביטחון של האומות המאוחדות. תחת חוקי אזור הביטחון המשותף, החיילים לא היו חמושים. הפועלים שבאו לגזום את העץ, נשאו עימם מעדרים וגרזנים.
לאחר שהגיזום החל, הורו חיילים צפון קוריאנים לפועלים להפסיק את העבודה. הקצין האמריקאי שפיקד על הפעולה, קפטן בוניפאס (Bonifas), אמר לפועלים להמשיך בעבודתם. זמן קצר לאחר מכן, 30 חיילים צפון קוריאנים תקפו את הקבוצה והרגו את שני הקצינים האמריקאים, קפטן ארתור בוניפאס (Arthur Bonifas) ולוטננט מארק בארט (Mark Barrett), בגרזנים שחטפו מהפועלים. חייל דרום קוריאני פיזר את החיילים הצפון קוריאנים בעזרת נהיגה במשאית שלו לכיוונם ומעל לגופתו של בוניפאס, כדי להגן עליה. שני הקצינים האמריקאים מתו עוד לפני שהגיע כל סיוע רפואי.
רב-טוראי שראה את התקיפה ממגדל פגודה צילם אותה במצלמת וידאו.
בעקבות התקרית העלתה ארצות הברית את הכוננות של צבאה בקוריאה הדרומית וברחבי העולם עלו חששות מפריצת מלחמה בקוריאה. הנשיא פורד הורה על עקירת העץ.

מבצע פול באניין

כתוצאה מהתקיפה, אורגן מבצע "פול באניין", והוא יצא לפועל בשעה 7 בבוקר ב-21 באוגוסט 1976, שלושה ימים בלבד לאחר התקרית. שיירה של 23 רכבים אמריקאים ודרום קוריאנים נכנסה לתוך אזור הביטחון המשותף ללא כל התרעה או דיווח לצפון קוריאנים. בתוך הרכבים הייתה קבוצת הנדסה שמנתה 16 איש וצוידה בגרזנים ומסורי שרשרת, והתחילה מיד לנסר את העץ. קבוצה זו לוותה על ידי מחלקת אבטחה בת 30 איש שחומשה באקדחים וגרזנים. לצוות נלוותה גם קבוצה של 64 מומחי טאקוונדו מהצבא הדרום קוריאני. 
פלוגה של חיילים מהצבא האמריקאי ריחפה מעל לקבוצה שנמצאה על הקרקע ב-20 מסוקי סער יחד עם 7 מסוקי תקיפה מסוג קוברה AH-1. מאחורי המסוקים, מפציצים מסוג B-52 שלוו על ידי מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר האמריקאי וF-5 טייגר של חיל האוויר הדרום קוריאני, שייטו הלוך ושוב בשמיים. בבסיס האווירי "אוסן" (Osan), מפציצים מסוג F-111 עמדו מחומשים ומתודלקים, מוכנים להמריא באופן מיידי.
כוח משימה בראשות נושאת המטוסים מידוויי הובא קרוב לחוף הקוריאני, ומטוסיו עמדו בהיכון לפעולה. בנוסף לכך, ליד קצה האזור המפורז, אלפי חיילים חמושים היטב, טנקים וארטילריה עמדו מוכנים לגבות את הצוות שנכנס לתוך אזור הביטחון המשותף. בתגובה לכך, צפון קוריאה שלחה כ-150 חיילים חמושים בתת-מקלעים. עם זאת, החיילים הצפון קוריאנים עמדו בדממה בזמן שצוות ההנדסה ניסר את העץ ולא פתחו בעימות מזוין. פעולת ניסור העץ לקחה 42 דקות.
במהלך ההכנות לפעולה, עלה חשש מכך שהיא תוביל לפתיחת מעשי איבה רחבים, אך לבסוף החשש התבדה והפעולה עברה בשלום. לנושא הוקדש חלק במוזיאון השלום בקוריאה הצפונית.
מריה בשקירצבה

יומנה

בגיל 13 החלה בשקירצבה לכתוב יומן אישי, שיצא לאור לאחר מותה בצרפת במספר כרכים, ותורגם לשפות רבות. בחלקו הראשון היא מספרת את סיפור התבגרותה, ולקראת סופו היא מתארת את מאבקה במחלת השחפת.
היומן זכה לפרסום ולשבחים. בשקירצבה מיטיבה להתבטא בו, ויש בו הן עיסוק בחייה האישיים והן בביקורת על החברה הבורגנית של צרפת. בין השאר כתבה ביומן: "אם לא אמות צעירה, אני מקווה להיות אמנית דגולה, אבל אם אמות צעירה, אני מתכוונת לפרסם יומן זה, אשר אינו יכול שלא להיות מעניין."
יומניה של בשקירצבה נפרסו על פני 105 מחברות בכתב ידה. הם פורסמו לאחר מותה, החל משנת 1887. זה היה היומן השני של אישה שפורסם עד אז בצרפת. הספרים זכו להצלחה מסחרית, ותורגמו למספר שפות. בין השאר זכו לשבחים מפי ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון, הסופר הבריטי ג'ורג' ברנרד שו והמשורר הרוסי ולרי בריוסוב. סיפור חייה היווה השראה למספר מחזות וסרטים, ויומנה של בשקירצבה הוזכר כמקור להשראה על ידי סופרות רבות, בהן קתרין מנספילד ואנאיס נין.
ג'ורג' גרוב

ביוגרפיה

בהכשרתו היה גרוב מהנדס אזרחי, ואף הצליח במקצועו זה, אבל אהבתו למוזיקה משכה אותו אל תחום הניהול המוזיקלי. כחלק מעבודתו כאחראי לקונצרטים התזמורתיים הקבועים ב"קריסטל פאלאס", כתב את ניתוח היצירות בתוכניות הקונצרטים; מרשימות אלה צמח עם השנים המילון המוזיקלי שלו. עניינו במוזיקה של פרנץ שוברט, שהוזנחה באנגליה בנקודת זמן זו במאה ה-19, הניע אותו ואת ידידו ארתור סאליבן לצאת לווינה בחיפוש אחר כתבי יד עלומים של שוברט. מחקריהם הובילו לגילוי הפרטיטורה האבודה למוזיקה ל"רוזמונדה" של שוברט בשנת 1867.
גרוב היה מנהלו הראשון של הקולג' המלכותי למוזיקה מאז היווסדו בשנת 1883 ועד לפרישתו בשנת 1894. הוא גייס לסגל מורי המוסד מוזיקאים מן המעלה הראשונה, בהם יוברט פארי וצ'ארלס ויליירס סטנפורד וקשר יחסי עבודה קרובים עם הקונסרבטוריון הוותיק יותר של לונדון, האקדמיה המלכותית למוזיקה.
נוסף לעבודתו המוזיקלית, טיפח גרוב ידע מעמיק ומלומד בכתבי הקודש. דן סטנלי פנה אליו בבקשה לערוך "מילון מילים טופוגרפיות בעברית" בשביל ספרו, "סיני ופלשתינה". במסגרת עבודתו זו התוודע אל הצורך במפה מודרנית ומפורטת ובתיאור מדויק של ארץ הקודש, אבל בנסיונותיו להקים אגודה להוצאת כוונותיו מן הכוח אל הפועל לא מצא שותפים לדבר. תרומתו לספרות האנגלית בנושא כוללת קונקורדנציה ב-1854 וכאלף דפים של "מילון התנ"ך" של סר ויליאם סמית' מ-1863, כהמשך לעבודתו על שמות מקומות עבריים. ב-1858 יצא גרוב למסעו הראשון לפלשתינה, שחיזק את התלהבותו לנושא של שמות מקומות בתנ"ך. "הקרן לחקר ארץ ישראל" נוסדה בראש ובראשונה הודות לפעילותו של גרוב, שהצליח לגייס לוועדת ההקמה אישים ידועי-שם משורות האצולה והכנסייה האנגליקנית, מדענים ומלומדים וכן נציג מעולם ההוצאה לאור. גרוב קיבל את תמיכתו של משה מונטפיורי, אולי הדמות הציבורית החשובה ביותר בקהילה האנגלית-יהודית של זמנו, הודות לכך, שהאגודה הייתה נקייה מכתתיות והתמקדה בחקר המורשת היהודית-נוצרית המשותפת. גרוב כיהן כנשיא כבוד של הקרן מאז הקמתה ועד 23 ביולי 1866.
ולנטין מנקין

ביוגרפיה

מנקין נולד בקייב, אוקראינה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה מנקין במדליית זהב בשיט על מפרשית מסוג פין, לפני הוברט רודשל מאוסטריה ופביו אלברלי מאיטליה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מנקין במדליית זהב ביחד עם ויטלי דירדירה בשיט על מפרשית מסוג טמפסט, לפני אלן וורן ודייוויד הנט מבריטניה וגלן פוסטר ופיטר דין מארצות הברית.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה מנקין במדליית כסף ביחד עם ולדיסלב אקימנקו בשיט על מפרשית מסוג טמפסט, אחרי ג'ון אלברצ'ון ואיגוואר הנסון משוודיה ולפני דניס קונר וקון פינדלי מארצות הברית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה מנקין במדליית זהב ביחד עם אלכסנדר מוזיצ'נקו בשיט על מפרשית מסוג סטאר, לפני הוברט רודשל וקארל פרשטל מאוסטריה וג'ורג'ו גורלה ואלפיו פרבוני מאיטליה.
החל משנת 1988 התגורר באיטליה והיה פעיל כמאמן נבחרת איטליה בשיט. נפטר בוויארג'ו שבנפת לוקה באיטליה, ב-1 ביוני 2014.
אנתוני מקאוליף

קריירה מוקדמת

מקאוליף למד בשנים 1916–1918 באוניברסיטת וסט וירג'יניה וב-1918 סיים את לימודיו באקדמית וסט פוינט. ב-1920 למד בבית הספר לארטילרית שדה ולאחר שמילא תפקידי מטה בוושינגטון, סן פרנסיסקו והוואי, השתלם במכללה לפיקוד ומטה בפורט לוונוורת'. מקאוליף השתתף בפיתוח הג'יפ והבזוקה. עם פרוץ המלחמה ביקש לעבור לפעילות מבצעית והשתלם בבית הספר לפיקוד ומטה בקנזס.

מלחמת העולם השנייה

ב-1942 הועלה מקאוליף לדרגת קולונל ומונה למפקד יחידת הסיוע הארטילרי של הדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-1942 הועברה הדיוויזיה לבריטניה לקראת הנחיתה בנורמנדי.

הנחיתה בנורמנדי

הדיוויזיה הוצנחה בנורמנדי כ-4.5 ק"מ מחוף יוטה. הדיוויזיה הצליחה בצהרי ה-6 ביוני 1944 להתחבר לכוחות שנחתו על החוף ובהמשך הקרבות סייעו יחידות התותחנים של מקאוליף לכבוש את העיירה קרנטן כחלק מהמערכה לכיבוש שרבורג.

מבצע מרקט גארדן

במבצע מרקט גארדן הוטסו מקאוליף עם כוחות הדיוויזיה ליד איינדהובן בדאונים וכבשו אותה אולם נאלצו לבסוף לסגת באבידות כבדות והעיר נתפסה שוב על ידי הגרמנים. לאחר המבצע הועלה מקאוליף לדרגת בריגדיר גנרל. הדיוויזיה הועברה לבסיס ליד ריימס. בתחילת דצמבר 1944 נקרא מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל מקסוול טיילור להתייעצות בארצות הברית ומקאוליף מילא את מקומו באופן זמני.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה מילא מספר תפקידי פיקוד בארצות הברית. ב-1953 חזר לאירופה בתור מפקד הארמייה השביעית. ב-1955 מונה למפקד הכוחות האמריקאים באירופה והועלה לדרגת גנרל. ב-1956 פרש מהצבא. 
מת ב-11 באוגוסט 1975 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
טוקטה

טוקטה (toccata, באיטלקית: 'מנוגנת') היא יצירה קלאסית, בדרך כלל לכלי מקלדת, המדגישה את יכולותיו של הנגן. לעיתים השם ניתן ליצירות למספר כלים (למשל הפתיחה של האופרה 'אורפיאו' של קלאודיו מונטוורדי).
הטוקטה המפורסמת ביותר מופיעה בטוקטה ופוגה ברה מינור לעוגב, BWV 565, של יוהאן סבסטיאן באך.

תקופת הרנסאנס - איטליה

טוקטות הופיעו לראשונה בסוף תקופת הרנסאנס. לעיתים נקראו היצירות בשם Tastar de corde (לנסות את המיתרים), פרלוד, אינטונציה, ריצ'רקר, טיינטו (בספרד) וכן בשמות אחרים. המשותף ליצירות תחת שמות שונים אלה הוא האופי האלתורי, שהושתת על פסג'ים וירטואוזיים מול אקורדים בחילופין בין הידיים. יצירות כאלה נכתבו לעוגב, או כלי מקלדת אחרים וכן גם ללאוטה או לנבל. מקור הסגנון היה בעיקר בצפון איטליה ומספר פרסומים משנות ה-90' של המאה ה-16 כוללים טוקטות שכבר נקראו כך. טוקטות הולחנו, בין היתר, על ידי ג'ובאני דירוטה, אדריאנו בנקיירי (שכתבו ספרי לימוד חשובים על נגינה בכלי מקלדת), קלאודיו מרולו (שכלל בטוקטות שלו קטעים פוגליים), אנדראה וג'ובאני גבריאלי ואחרים. מלחין חשוב אחר של טוקטות היה ג'ירולמו פרסקובלדי, שהעשיר את סגנון הטוקטה בשינויי מפעם ומרקם פתאומיים, דיסוננטים נועזים וכרומטיקה. את אלה למד מקודמיו הנפוליטניים: ז'אן דה מק, ג'ובני מריה טרבצ'י, אסקניו מיונה ואחרים וכן ממלחיני המדריגל החדשניים לתקופתם כמו הנסיך קרלו ג'זואלדו דה ונוזה. בתקופת הברוק המשיכו באיטליה לכתוב טוקטות כמו למשל אלה של ברנרדו פאסקוויני או אלסנדרו סקרלטי, שכמעט אינן מבוצעות כיום. בתקופת הבארוק המאוחר נזנחה מעט הכתיבה לכלי מקלדת באיטליה ובכלל זה הטוקטה (פרט לדומניקו סקרלטי) לטובת מוזיקה לתזמורת, הרכבים קאמריים ומוזיקה ווקאלית.

תקופת הבארוק - גרמניה

בין המלחינים אשר שהו בוונציה בסוף תקופת הרנסאנס היה האנס ליאו האסלר, אשר בצעירותו למד אצל אנדראה וג'ובני גבריאלי וייבא את הסגנון לגרמניה. מלחין שהביא את סגנון הטוקטה להולנד היה יאן פיטרסזון סוולינק, שבטוקטות שלו בולטת הווירטואוזיות וכן קטעים בהם חוזרים מוטיבים כמו הד ואמורים להיות מבוצעים בשינוי דינמי מחזק לחלש כמו חיקוי להד. דבר זה למד סוולינק מג'ובני גבריאלי ודרך תלמידיו הגרמניים כמו סמואל שיידט, היינריך שיידמן, מלכיור שילדט  ואחרים הגיע סגנון הטוקטה לגרמניה. 
לפני באך התפתחה הטוקטה בגרמניה, כמו למשל ביצירות יוהאן פכלבל (אצלו הטוקטות היו בנויות בעיקר על ריצות וירטואוזיות מעל נקודות עוגב ארוכות), ביצירות דיטריך בוקסטהודה (שקרא ליצירות "טוקטה" אך לעיתים היו אלה יצירות המורכבות מקטעים בסגנון אלתורי, כולל קטעי סולו מרשימים לפדלים אשר התחלפו בפוגות). הטוקטות הגיעו לשיא התפתחותן בבארוק בגרמניה, ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך. בטוקטות שלו לעוגב הבאות בצמד עם פוגה גוברת הווירטואוזיות בכתיבה לעוגב, כולל קטעי סולו קשים ומרשימים לפדל, וכתיבה עשירה ומרשימה לידיים, כולל שינויי רגיסטרציה וניגודים.

המאה העשרים

במאה העשרים קיבלה המילה טוקטה משמעות ספציפית יותר, של יצירה לפסנתר הכתובה כולה בצלילים מהירים בעלי ערך ריתמי יחיד ("פרפטואום מובילה"). טוקטות מוכרות יותר בסגנון זה כתבו סרגיי פרוקופייב, קלוד דביסי, אראם חצ'טוריאן
ואף מלחינים ישראלים, כמו פאול בן חיים.
העצב התועה

העצב התועה או ואגוּס (בלטינית: Nervus vagus, באנגלית: Vagus nerve; נהוג לסמנו: CN X) הוא זוג עצבי הגולגולת העשירי. עיקר תפקידו הוא לעצבב איברים פנימיים בגוף במסגרת מערכת העצבים הפאראסימפתטית. כ-90%-80% מהסיבים בעצב התועה משמשים לתחושה מאותם איברים פנימיים בגוף.
כל יתר 11 עצבי הגולגולת, מעצבבים רק את הראש הצוואר והכתפיים. העצב התועה הוא יוצא דופן מיתר עצבי הגולגולת, כי הוא ממשיך אל בית החזה ואל הבטן, ולכן שמו vagus מלשון נדידה ותעייה מהדרך.
העצב יוצא מהמוח המוארך עובר את הגולגולת דרך הנקב הצווארי (jugular foramen) יחד עם עצבי הגולגולת התשיעי והאחד עשר. סעיף פנימי של עצב הלוואי (העצב ה-11) מתאחד לתוך העצב התועה, שממשיך במסלול לכיוון מטה בין העורק התרדמני הפנימי לבין וריד הצוואר הפנימי, ומשם לכיוון בית החזה והבטן. עובר מבית החזה אל הבטן דרך פתח הוושט שבסרעפת.

תגובה ואזו-ואגאלית

תגובה ואזו-ואגאלית (Vasovagal response) היא מנגנון הגורם לתופעה שכיחה של הרגשת חולשה ושל התעלפות עקב פעילות מוגברת של העצב התועה. סיבות שונות לתופעה - עמידה ממושכת, התייבשות,  מצבי מתח נפשיים, תרופות מסוימות, ריקון "רגיל" של המעיים, לחץ על אזור הרקטום ועוד. כלי הדם מתרחבים, תפוקת הלב יורדת, עד להרגשת חולשה ועד להתעלפות.
כיתת מחשבים

כיתת מחשבים (לפעמים נקראת גם מעבדת מחשבים או חוות מחשבים) היא חדר לימוד שבו התלמידים או הסטודנטים יושבים מול מחשבים. בכיתות אלה נלמדים בדרך כלל מקצועות מתמטיקה, מדעי המחשב, גרפיקה, ומדעי הטבע אך לעיתים גם מקצועות אחרים באמצעות כלים ממוחשבים, לומדות, מאגרי מידע, או סרטוני המחשה. מטרת קיום הכיתה היא לאפשר לתלמיד לבצע במחשב את הנחיות המורה ולראות באופן מיידי את התגובה הישירה לפעולתו. לומדות מאפשרות לבצע סימולציה של ניסוי מדעי ולהראות לתלמיד את התוצאה באנימציה ממוחשבת. פעמים רבות משמשת כיתת המחשבים לתרגול החומר הנלמד בכיתה, בעיקר במדעי המחשב ובקורסי תיכנות, בו התלמידים מתכנתים לפי הוראות המורה, שעובר במהלך השיעור בין התלמידים ועוזר להם. בחלק מכיתות המחשבים יש למורה יכולת השתלטות על מסכי מחשבי התלמידים, על מנת להציג עליהם את המראה על מסכו שלו או של מסך מחשב אחר בכיתה.
מחוץ לשעות השיעורים הרשמיות, משמשת כיתת המחשבים את התלמידים לצרכים אישיים ולימודיים. שימושים אלו כוללים פתרון שיעורי בית, תרגול של תיכנות וביצוע עבודת כיתה ובית (כגון כתיבת סיכום במעבד תמלילים). מעבר לשימושים לימודיים התלמידים משתמשים במחשבים, בעיקר כאשר יש גישה לאינטרנט, לבדיקת דואר אלקטרוני, להתעדכן בחדשות, לגלוש באתרי אינטרנט שונים וברשתות חברתיות מקוונות וכן לשחק במשחקי מחשב (בעיקר במשחקי רשת מרובי משתתפים וברשת LAN פנימית).
בנימין זאב וולף בוסקוביץ

רבי בנימין זאב וולף בוסקוביץ (תק"ה 1745 בערך, בוסקוביצה, כיום בצ'כיה - י' בסיוון תקע"ח, 14 ביוני 1818, בוניהד, הונגריה) היה רב ופוסק בערים רבות בבוהמיה, מוראביה ובהונגריה שתחת שלטון האימפריה האוסטרית. נודע בחידושיו שנדפסו במהדורות התלמוד הבבלי ובספריו, המפורסם שבהם "סדר משנה".

ביוגרפיה

בנו של הרב שמואל קעלין, מחבר "מחצית השקל". נישא לאסתר בתו של הרב דוד בוסקוביץ, והתגורר לאחר נישואיו באופן ישן. בין השנים תקמ"ב-תקמ"ד (1782-1784) שימש כרבה של העיר אסוד, ובחודש אלול תקמ"ד התמנה לרבנות העיר פרוסניץ (פרוסטיץ); בעיר זו הכיר את הרב משה סופר שהיה אז בחור צעיר מאורס לבת המקום, והם נעשו ידידים למרות פער הגילאים ביניהם.
בשנת 1791 פגה אשרת השהיה שלו, והשלטונות סירבו לחדשה, בשל כך נאלץ לשוב לאופן-ישן, בה כיהן אז כרב מהר"ם מינץ, ופתח בה מחדש את ישיבתו. ב-1793 כילתה שריפה את כל רכושו וכתביו, ומאחר שבתקופה זו הותר ליהודים להתיישב בעיר החדשה פשט, עקר לשם והתגבשה סביבו קהילה יהודית, למעשה שימש רב"ז כרבה הראשון של קהילת בודפשט, ואף העניק תעודות הכשר לבתי אוכל יהודיים שהתקיימו בה. לאור התנגדותו של מהר"ם מינץ, וטענתו כי קהילת פשט משתייכת מבחינה רבנית לשטח השיפוט של אופן-ישן, התגלע סכסוך בין הקהילות, ואף שהסכסוך הוכרע בידי השלטונות בעד עצמאותה של קהילת פשט, נאלץ בוסקוביץ לוותר על רבנות הקהילה מטעמים טכניים. הוא נבחר כרבה של קהילת בלשג'רמט, כ-40 ק"מ צפונית לבודפשט ושימש במשרה זו חמש שנים בין תקנ"ח לתקס"ג, 1798-1803. 
בשנת תקס"ד, 1804, נבחר לכהן ברבנות עירו של אביו, קעלין, אך בשל בעיות מעמד נאלץ לעזוב את העיר בשנת תקס"ט (1809) לאחר שכשלו הניסיונות להסדיר את שהייתו החוקית במדינה. בקיץ תק"ע (1810) עבר לכהן כרבה של בוניהד, וכיהן בה עד פטירתו בי' בסיוון תקע"ח, 14 ביוני 1818. החליף אותו הרב צבי הירש הלר.
חטיפת טיסה 8969 של אייר פראנס

טיסת אייר פראנס 8969 מאלג'יר לפריז היא טיסה אשר נחטפה על ידי טרוריסטים מארגון הקבוצה האסלאמית החמושה ב־24 בדצמבר 1994. המשבר נפתר בסופו של דבר עם אבידות מינימליות בידי GIGN, יחידה מיוחדת של הז'נדרמריה הצרפתית. מטרתה הסופית של החטיפה הייתה להתרסק מעל מגדל אייפל בפריז, בדומה למה שקרה 7 שנים לאחר מכן בפיגועי מגדלי התאומים.

החטיפה

באותה תקופה שררה באלג'יריה מלחמת אזרחים והיה סיכוי שיירו טילים על המטוסים הנוחתים בשדה התעופה האלג'ירי. חברת אייר פראנס התעקשה להמשיך את טיסותיה לאלג'יר. המטוס המדובר נחת בשלום, אך כמה דקות לפני שהמריא בחזרה לפריז, עצרו את ההמראה ארבעה אנשים אשר התחזו לאנשי ביטחון של חברת התעופה האלג'ירית, ואשר דרשו לבדוק דרכונים. תוך כמה דקות הם השתלטו על המטוס והורו לקברניט להמריא לעבר פריז. האלג'יריים לא אפשרו את המראת המטוס. נשיא צרפת ניסה לדבר עם הממשלה האלג'ירית אך ללא כל הצלחה. 
הטרוריסטים הרגו שלושה נוסעים: איש משטרה אלג'ירי, דיפלומט וייטנאמי ועובד שגרירות צרפת. הם איימו כי אם לא ימריאו, הם יוציאו להורג עוד נוסעים צרפתים. נשיא צרפת איים על נשיא אלג'יריה, והלה נתן את הזכות לטיסת אייר פראנס 8969 לפריז להמריא אך דאג שהדלק במטוס יאפשר להגיע עד למרסיי. לחוטפים היו 20 מקלות קדינמיט והם היו חמושים ברובי סער, אקדחים ורימונים. הם ביקשו מכל הנוסעות לשים כיסוי ראש. לאחר מכן הכריחו שתי דיילות להתאסלם, והן עשו כדבריהם. במהלך הטיסה הודיע הקברניט לחוטפים כי אין די דלק להמשיך בטיסה עד פריז והוא יכול לנחות רק במרסיי.

החילוץ

כוחות הצבא הצרפתי התאמנו באיים הבלאריים על חילוץ הנוסעים וצוות המטוס. לאחר שנחתו במרסיי, ראש החוטפים הורה להחנות את המטוס הרחק משאר המטוסים והורה לרשויות שדה התעופה להביא עוד 27 טון דלק המטרה:להפוך את המטוס לכדור אש ולרסקו במגדל אייפל. במבצע חילוץ נועז של ה-GIGN הצרפתי הצליחו הכוחות המיוחדים להרוג את כל החוטפים ולהציל את הנוסעים.
לאחר המקרה הוחלט על ידי חברת אייר פראנס שלא להשתמש במספר 8969, וכיום משתמשת החברה לטיסות במספרים 3543 ו-7667.
אית'קה (ניו יורק)

היסטוריה

לפני הגירתם של האירופאים לאזור אית'קה, התגוררו שם שבטי האירוקווי האינדיאנים. רבים ממתיישבים אלו גורשו, ותהליך הרס האירוקווי שהחל בשנת 1789, פתח את האזור להתיישבות תושבים ממוצא אירופי. בשנת 1790, החלה תוכנית רשמית לחלוקת אדמות באזור כתגמול לשירותם של החיילים האמריקאים שלחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, לאחר בניית מסילת הברזל ותחנת הרכבת, באית'קה תלו תקוות שהעיר תהפוך לעיר גדולה. בניית הרכבת הושלמה בשנת 1832 והתחברה לתעלת אירי. בשנים המאוחרות של המאה ה-19 נבנו שני מוסדות להשכלה גבוהה: ב-1865 עזרא קורנל, איש עסקים וחינוך אמריקאי, ייסד את אוניברסיטת קורנל (שהייתה פתוחה הן לנשים והן לגברים, וראשונות הנשים נרשמו אליה ב-1870). קורנל ייסד גם ספריה ציבורית עבור העיר. בשנת 1892, נוסדה מכללת אית'קה, תחילה כקונסרבטוריון המוזיקה של אית'קה. במקור, המכללה הייתה ממוקמת במרכז העיר אך בשנות ה-60 של המאה ה-20 הועברה לסאות' היל.
בשנת 1888, הפכה אית'קה לעיר ולמרכז ייצור ומסחר. ב-1880 נפתח מפעל אקדחים. לאחר מלחמת העולם השנייה, מרכזי התעסוקה הגדולים בעיר היו חברת NCR וג'נרל אלקטריק. בתחילת המאה ה-20, אית'קה נחשבה למרכז חשוב עבור תעשיית הראינוע. רבים מהסרטים שצולמו באזור היו פרי עבודתם של האחים וורטון. לאחר שתעשיית הסרטים התרכזה בהוליווד, הפקת הסרטים בעיר התדרדרה. כמה מהסרטים האילמים שנעשו באית'קה השתמרו.

גאוגרפיה ואקלים

אית'קה נמצאת במרכז ניו יורק. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 15.7 קמ"ר, מתוכם 14.1 קמ"ר אדמה ו-1.6 קמ"ר מים. העיר שוכנת כ-136 מטרים מעל לגובה פני הים.
האקלים בעיר הוא יבשתי לח מסוג Dfa, עם ארבע עונות שנה מובחנות. החורף בעיר הוא קר ומושלג, עם טמפרטורות של 18− °C ואף נמוכות יותר. ממוצע השלג לעונה הוא 170 ס"מ. כמות השלג הגדולה ביותר שירדה ביום אחד הייתה 66 ס"מ בערב של ה-14 בפברואר 1914. עונת הקיץ בעיר חמימה ולחה (גשומה), עם טמפרטורות נוחות.  בממוצע שנתי, הטמפרטורות הגבוהות ביותר הם 32 °C ומעלה (5.2 ימים בשנה). טמפרטורה של 38 °C ומעלה הורגשה בעיר רק חמש פעמים מאז החלו המדידות בשנת 1893, כאשר ב-9 ביולי 1936 נמדדו 39 °C. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר הייתה ב-2 בפברואר 1961 אז נמדדה טמפרטורה של 32− °C. עונות הסתיו והאביב מובחנות בבירור מהחורף והקיץ, ואף הן לחות (גשומות).

אוכלוסייה

אית'קה היא העיר הגדולה ביותר במחוז טומפקינס. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2000, אוכלוסיית אית'קה מנתה 29,287 תושבים, 10,287 משקי בית, ו-2,962 משפחות בעיר. צפיפות האוכלוסייה הייתה 2,071 נפש לקמ"ר. היו בעיר 10,736 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 759.2 דירות לקמ"ר. 73.97% מהתושבים הם לבנים, 6.71% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.39% אינדיאנים, 13.65% אסייתים, 1.92% מגזע אחר ו-3.36% משני גזעים או יותר.