google/wiki40b huggingface dataset:
הלנה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג

ביוגרפיה

הלנה נולדה ב-1 ביוני 1888 בגרינהולץ, שלזוויג-הולשטיין, לפרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ולקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
ב-28 באפריל 1909 התחתנה הלנה אדליידה עם האראלד, נסיך דנמרק, ממנו נולדו לה 5 ילדים. לאחר נישואיהם התגוררו השניים בכפר שאפרגארדן מצפון לקופנהגן, בבית אותו רכש האראלד בשנת 1907. בשנת 1923 הפסיד האראלד חלק מרכושו, בעקבות המפולת של הבנק הדני, אולם הצליח להמשיך להתגורר בביתו עד לשנת 1935, אז עבר להתגורר בווילה בצפון קופנהגן. בשנת 1931 מת אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין, ואביה איחד את בתי שלזוויג-הולשטיין תחתיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה אשתו הלנה בהכיבוש הגרמני של דנמרק ובמפלגה הנאצית, מה שגרם לריחוקה מבניה ומבעלה. לאחר המלחמה לא הובאה הנסיכה הלנה למשפט, בהיותה חברה במשפחת המלוכה שלא רצתה לפרסם שום דבר בנושא, אך היא הוגלתה מדנמרק ב-30 במאי 1945 והושמה במעצר בית בטירת גליקסבורג שבגרמניה. היא הורשתה לחזור לדנמרק בשנת 1947, כאשר הראלד חלה בחולי נפש. הארלד מת ב-30 במרץ 1949 בקופנהגן ונקבר בקתדרלת רוסקילדה, ואילו הלנה מתה ב-30 ביוני 1962.
כביש 465

היסטוריה

הכביש נסלל על תואי של דרך רומית עתיקה ובימי המנדט הבריטי עוד נראו לאורכו אבני מיל רומיות. לאחר מלחמת ששת הימים נפתח הקטע בין גבעת כ"ח לרנתיס לנסיעה. שם דרך העפר היה "ציר קולה רנטיס" התנועה בציר זה הייתה רק לכוחות הביטחון ולניסויי דרך לטנקים על ידי חיל חימוש. 
ציר קולה רנטיס נסלל בשנים 1978-79. לפני פתיחת כביש זה לתנועה  הייתה התנועה  אל אזור בנימין בדרך שהתחילה במושב בית נחמיה לכוון מזרח. 
כביש זה יצא מבית נחמיה ועבר את הכפרים בודרוס, קיביא ושוקבא. בהמשך עד למרכז הכפר עאבוד. 
הכביש החדש שהחל בקולה עבר דרך רנתיס, אל עאבוד, עאבוד, דיר ניזאם, אום צפא, ביר זית וג'יפנה והתחבר לכביש 60 הישן (היום כביש 466), בעין סיניא. 
לאחר הקמת חלמיש נסלל ב-1978 על ידי הקרן הקיימת הקטע המחבר את מבנה משטרת נבי צלאח עם דיר ניזאם באורך 2.5 קילומטר על התואי ההיסטורי של גופנה אנטיפטריס.  
בעקבות תקריות רבות במעבר בתוך ביר זית, נסלל בשנת 1986 כביש עוקף ביר זית שחיבר את כביש 465 מנקודה מצפון לביר זית ישירות עם כביש 466, דרך ואדי זייתון. 
בעקבות הסכמי אוסלו, נסלל קטע חדש של כביש 60 מזרחית לכביש הישן, שחיבר את גבע בנימין עם ואדי חרמייה צפונית לעפרה. בהתאם לכך, הקטע של כביש 60 הישן שמחבר היום את כביש 466 לכביש 60 נחשב היום לחלק מכביש 465. בנוסף, בעקבות הסכמי אוסלו נסלל כביש עוקף עאבוד. קטע של כביש 446 מהחיבור עם כביש עוקף עאבוד עד צומת עופרים נושא במקביל את הסימון של כביש 446 וכביש 465. הקמת גדר ההפרדה הביאה לחסימת קטע הכביש הישן שעבר דרך עאבוד לכניסה לבית אריה. 
בתחילת האינתיפאדה השנייה היו בכביש מספר יחסית גבוה של פיגועי ירי. בתגובה לפיגועים צה"ל הקים מספר עמדות תצפית לאורך הכביש וביצע עבודות חישוף בשולי הכביש על מנת למנוע התקרבות לכביש בחסות הצמחייה הסמוכה לכביש.
קוד LDPC

בתורת המידע קוד Low-Density Parity-Check) LDPC) הוא קוד תיקון שגיאות ליניארי, המשמש להעברת מידע מעל ערוץ רועש, הקוד מיוצר באמצעות גרף דו-צדדי דליל.
מאפיין עיקרי של משפחת קודים זו הינו מטריצת בדיקת הזוגיות דלילה (כלומר ישנו מספר מועט של אחדות בכל עמודה ושורה), בזכות כך ניתן להשתמש במפענח איטרטיבי בזמן פענוח מהיר. 
קודי LDPC הוצעו לראשונה על ידי רוברט גלאגר, שפיתח את הרעיון בעבודת הדוקטורט שלו ב-MIT בשנת 1962, אך עקב כח החישוב המועט של החומרה הנפוצה באותו תקופה הם נשארו רעיון קונספטואלי בלבד. הרעיון התגלה מחדש בשנות ה-90 ע״י זוג החוקרים מקיי וניל אשר עקב התקדמות בעולם הקודים לתיקון שגיאות חיפשו קודי בלוק החלוקים תוכנות דומות לקודי הטורבו שהתגלו באותה תקופה.
ברבי באגם הברבורים

עלילה

ברבי מספרת סיפור לאחותה, קלי, שחוששת לישון בלילה במחנה בפעם הראשונה. הסיפור מתחיל כאשר אודט רוקדת במאפייה של אביה, ועוקבת אחר חד קרן אל תוך היער הקסום. רוברט, המכשף הרע הופך את אודט לברבור. מלכת הפיות מקלה על הכישוף, ומאפשרת לאודט להישאר בת אדם בלילות וברבור בימים.
מוריס אוטריו

חייו

מוריס אוטרילו נולד בפריז לסוזאן ואלאדון, אקרובטית-קרקס לשעבר שהייתה אז בת שמונה עשרה. האם, שהתגוררה בדירה עלובה ברובע מונמרטר, התפרנסה כדוגמנית לציירים והייתה גם ציירת פורצת דרך. על אביו אין מידע מדויק. 
אוטרילו נעזב בילדותו על ידי אמו, וסבתו היא שגידלה אותו. הוא לא סיים בית ספר ולא הצליח למצוא עבודה מסודרת, וכבר בגיל מוקדם החל לשתות משקאות חריפים שפגעו בבריאותו. בגיל 17 כבר נחשב לאלכוהוליסט חסר מרפא. כדי לגמול אותו מהרגלי השתייה שלו, לימדה אותו אמו לצייר. ב-1909 שוטט אוטריו עגום ונדכא בסמטאות פריז, מבלי יכולת לתקשר עם אנשים. בתקופה זו צייר כדי למצוא פורקן ליגונו ולפעמים כדי לקבל בקבוק יין עבור תמונה. תמונותיו הפשוטות מצאו חן בעיני אנשים וגם סוחרי אמנות רכשו אותם. מוריס החולני נכנס ויצא תכופות ממוסד זה או אחר לחולי רוח.
רק בסוף מלחמת העולם הראשונה גילתה פריז את אוטריו במידה הראויה לו, ונערכו מספר תערוכות מוצלחות שלו. הייתה סביבו תכונה רבה, ומבקרים וידידים חיזרו על פתחו. בשנת 1934 הוענק לו אות לגיון הכבוד. ב-1953 הוא התחתן, ואשתו, לוסי וסינט, השגיחה על רכושו ודאגה שלא יחזור שוב לטיפה המרה.
גונטיס אולמניס

ביוגרפיה

אולמניס נולד בריגה ב-13 בספטמבר 1939. סבו היה אחיו של הנשיא וראש הממשלה קרליס אולמניס. בשנת 1941 אולמניס ומשפחתו הוגלו למחוז קרסנויארסק שסיביר ובשנת 1946 חזרו ללטביה, אך המשפחה לא הורשתה לגור בריגה עצמה.
בשנת 1949 המשפחה עברה ליורמלה, שם סיים את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד כלכלה באוניברסיטת לטביה
בשנת 1963 אולמניס גויס לצבא הסובייטי. ב-1965 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והחל לעבוד ככלכלן בתחום הבנייה. הוא התקדם בתחום זה, עד שבשנת 1971 פוטר מעבודתו בשל הקשר המשפחתי לקרליס אולמניס, והוא המשיך לעבוד בדרגים נמוכים. הוא אף עבד כמורה לכלכלה באוניברסיטת לטביה ובאוניברסיטה הטכנית של ריגה. עם פירוק ברית המועצות, וכשלטביה הייתה בדרך לחזור להיות מדינה עצמאית, הוא פרש מן המפלגה הקומוניסטית וחזר להשתמש בשם משפחתו המקורי- אולמניס. ב-1992 הוא התמנה לחבר מועצת הבנק הלאומי של לטביה. בשנת 1993 בחר בו הסאימה לכהן כנשיא לטביה הראשון מאז החזרה המלאה של עצמאותה.
כנשיא, התמקד מאוד במדיניות החוץ של לטביה. הוא ביטל את עונש המוות, לפי הסטנדרטים האירופאים. בשנת 1996 נבחר לקדנציה שנייה ברוב קולות. את הקדנציה השנייה שלו סיים בשנת 1999 ופרש מהפוליטיקה.
הוא זכה במספר אותות ועיטורים, כמו חברת במסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ומסדר הפיל.
בנק לסחר חוץ

הבנק לסחר חוץ בע"מ היה בנק שהוקם על ידי סוויס-ישראל טרייד בנק (Banque pour Le Commerce Suisse-Israelien), והחל לפעול בשנת 1956. הבנק היה שותף להקמת בנק ערבי ישראלי. בשנת 1972 התמזג עם בנקים נוספים להקמת הבנק הבינלאומי הראשון. יוזם הקמת הבנק ומנכ"לו היה יהודה אסיא.
הבנק לסחר חוץ קיבל את רישיונו מבנק ישראל באוקטובר 1955, ופתח את שעריו בשדרות רוטשילד 39, בנובמבר 1956. בשנת 1958 הקים הבנק סניף בירושלים ובסוף 1960 כבר היו לו 11 סניפים. במרץ 1962 היו לבנק 17 סניפים בישראל וארבעה סניפים ברחבי העולם. בתחילת 1967 היו לבנק 29 סניפים בישראל.
הבנק היה שותף בהקמת בנק ערבי ישראלי בסוף 1959 ובשנת 1960 מיזג אל תוכו את "אוצר המעמד הבינוני", ואת "בנק משכנתאות וחסכונות". כן רכש הבנק מספר אגודות הלואה וחיסכון, בין השאר בראשון לציון, רמלה ונתניה.
בשנת 1965 מכרה ממשלת ישראל את חלקה בסוויס-ישראל טרייד בנק לחברה המרכזית (לימים, כלל תעשיות), שהפכה לשותפה מרכזית בבנק לסחר חוץ. בסוף שנות ה-60 רשם הבנק הפסדים כבדים וקיבל סיוע מהמדינה. הממשלה רכשה בחזרה את הבנק מהחברה המרכזית על מנת להקים את הבנק הבינלאומי הראשון, ואילו החברה המרכזית רשמה הפסד בגין המכירה.
ציפור גן עדן (פרח)

אזורי גידול טבעי בעולם

אזורי גידול טבעי של השיח הם בקצה הדרומי של דרום אפריקה, במזרח אזור כף התקווה הטובה, היכן שתנאי האקלים מתאימים לו: גשום לאורך כל השנה ואקלים חמים-נוח, וכן באי מדגסקר ובאמריקה הדרומית, בשפך נהר האמזונאס. דרום אפריקה היא גם המקור לפקעות, מהן מגדלים שיחים במשתלות תחת בקרה מתמדת של טמפרטורה ותאורה.
מכירותיו בארצות הברית נאמדות במיליון זרים. הפרח נפוץ ברחבי העיר לוס אנג'לס עד שהפך לסימן היכר של העיר.
פרנסיס פיקנס

פרנסיס וילקינסון פיקנס (באנגלית: Francis Wilkinson Pickens; ‏7 באפריל 1805 - 25 בינואר 1869) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקני, חבר המפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, כסנאטור בסנאט של קרוליינה הדרומית, כשגריר ארצות הברית באימפריה הרוסית, וכמושל ה-69 של קרוליינה הדרומית כאשר זו פרשה מארצות הברית טרום מלחמת האזרחים האמריקנית ובמהלך שנותיה המוקדמות.

חייו

פיקנס נולד בעיירה טוגדו במחוז קולטון אשר בקרוליינה הדרומית כבנו של המושל לשעבר של המדינה, אנדרו פיקנס וכנכדו של מפקד כוחות המיליציה שלחמו בקרב קאופנס במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הגנרל וחבר בית הנבחרים אנדרו פיקנס. פיקנס התחנך בפרנקלין קולג' אשר באתונה שבג'ורג'יה ובקולג' של קרוליינה הדרומית, וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1829. הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית וכיהן מטעמה בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1832–1834 שם תמך בהתנערות מתשלום המסים הפדרליים בעת משבר המיסוי של 1832. בשנת 1834 נשלח לוושינגטון כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן בתפקיד זה עד שנת 1843.
משנת 1844 ועד 1846 כיהן כסנאטור בסנאט של קרוליינה הדרומית ותוך כדי כהונתו סירב לבקשות נשיאי ארצות הברית של אותן השנים, ג'ון טיילר וג'יימס נוקס פולק, לכהן כשגריר מטעם ארצות הברית בלונדון ובפריז. בשנת 1858 יצא לייצג את ארצות הברית ברוסיה כשגריר, שם כיהן בתפקיד זה במשך שנתיים. בשנת 1860 חזר פיקנס לקרוליינה הדרומית על מנת להיבחר ולכהן כמושל המדינה. תחת כהונתו כמושל פרשה קרוליינה הדרומית מארצות הברית, פרישה שבה תמך נחרצות ולאחר מכן אף דרש את פינויים ומסירתם לידי קרוליינה הדרומית של כל מתקני הצבא הפדרליים אשר היו בתוך גבולות המדינה בכלל ובאזור מפרץ צ'ארלסטון בפרט.
פינס נפטר ב-25 בינואר 1869 באדג'פילד שבקרוליינה הדרומית ונקבר שם.
מבצע חרגול

רקע לפעולה

בעקבות ירי מן הכפר תאופיק על תל קציר והמרחב הסובב את הקיבוץ, החליטה ממשלת ישראל כי יש להגיב בפעולת התגמול הראשונה מאז מלחמת סיני. יעדי הפעולה היו הריסת בתי תאופיק התחתונה. תאופיק סומן כבסיס לפעולות סוריות באזור, אשר ממנו יצאו תקיפות הצבא הסורי על מרחב קיבוצי האון ותל-קציר, ובכלל זה פעולות מיקוש, ירי באש נק"ל והפגזות תותחים ומרגמות. מבצע "חרגול" (פעולת תאופיק) נקבע לליל 31 בינואר - 1 בפברואר 1960, והרמטכ"ל, חיים לסקוב, ואלוף פיקוד הצפון, מאיר זורע, בחרו להטיל את ביצוע הפעולה על כוח מחטיבת גולני, בפיקוד אל"ם אלעד פלד.

מהלך הפעולה

כוח חטיבת גולני, בפיקוד פלד, פשט על הכפר בלילה. כוח פלוגתי מגדוד 17 (אריות הגולן), קורס מ"כים של גולני, בפיקוד סרן יהודה גולן, אליו סופח צוות מסיירת גולני, בפיקוד סגן מנחם דיגלי, נע ברגל וכבש את הכפר. לכוח זה חבר כוח רכוב על זחל"מים, בפיקוד סגן מפקד החטיבה, סא"ל שלמה להט, אשר כלל כוח הנדסה. מפקד החטיבה, אלעד פלד, נע עם הכוח הפושט ופיקד על הפעולה ממרכז גיזרת הלחימה. הכוח קיבל סיוע באש מאת מחלקת טנקים וכוחות תותחנים שכללו את גדוד 402 בפיקודו של יעקב עקנין, גדוד 404 בפיקודו של יצחק יכין וגדוד 334 בפיקודו של צבי אילון. 
את גזרת הפעולה בודדו כוחות חסימה בפיקודם של רס"ן יוסף קסטל, סגן אורי כהן וסגן אמיר דרורי. הכוח בפיקוד אורי כהן נתקל, בעת שנע למקם את החסימה, בכוח תגבורת חיילים מן הצבא הסורי שנעה לעבר הכפר, ריתק אותו למקומו, איגף אותו והסב לו נפגעים. לאחר מכן המשיך הכוח למשימת החסימה. הכוח בפיקוד דרורי נתקל אף הוא בכוחות תגבורת, פגע בהם, ולאחר שזיהה כי נקודת החסימה המיועדת חשופה לאש אויב מיקם אותה בנקודה בטוחה ויעילה יותר. כוח החסימה מסיירת גולני, עליו פיקד מפקדה, יוסף קסטל, זיהה חיילים סורים נמלטים מגזרת הפעולה, הסתער עליהם וסייע לכוחות הפועלים בכפר.
בשעה 3:00 לפנות בוקר הושלם כיבוש הכפר, והכוח הטמין מטעני חבלה בעמדות הצבא הסורי ובבתי הכפר תאופיק התחתונה. יעדי הפעולה הושמדו, אולם הצבא הסורי הפעיל שני זרקורים בקרבת תאופיק העליונה ופתח באש נק"ל, מקלעים ותותחים על הכוחות. מפקד הפעולה, פלד, הפעיל בתגובה את סוללת התותחים שהועמדה לרשותו, שפתחה בהפגזה כבדה על תאופיק העליונה ועל מוצבים סורים סמוכים. כוחות צה"ל נסוגו בסיוע אש התותחים ושבו לשטח ישראל.

תוצאות הפעולה

בתי הכפר בתאופיק התחתונה הושמדו, וכן עמדות של הצבא הסורי. תשעה חיילים סורים נהרגו וחמישה-עשר נפצעו. לצה"ל היו במבצע ארבעה חיילים הרוגים ושבעה-עשר חיילים פצועים, ביניהם יוסף מוגלניצקי. מפקדי כוחות החסימה צוינו לאחר הפעולה לשבח. לרס"ן קסטל הוענק על פועלו במבצע צל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון, מאיר זורע. סגן אורי כהן וסגן אמיר דרורי עוטרו בצל"ש הרמטכ"ל על מעשיהם בפעולה, והצל"ש הומר בהמשך לעיטור העוז. הרמטכ"ל, לסקוב, קבע כי חטיבת גולני הצטיינה בפעולתה.
אנצו מרסקה

קריירה

לאחר דישדושים בקבוצת הנוער של קליארי ובלי הופעה אחת בכדורגל המקצועני האיטלקי, מרסקה עשה את דרכו לווסט ברומיץ' אלביון האנגלית, במדיה שיחק למשך שתי עונות באליפות הפוטבול ליג, השנייה בחשיבותה לפרמייר ליג.
ביוני 2000, נרכש מרסקה והוא כבן 19, על ידי מועדון הפאר האיטלקי יובנטוס, תמורת 4.3 מיליון לירות שטרלינג. ארבעה חודשים לאחר מכן השאילה אותו יובנטוס לקבוצת בולוניה, שם רשם לזכותו 23 הופעות.
בעונת 2001-2002 מרסקה שב ליובנטוס, הופיע במדיה 16 פעמים וכבש שער אחד, שער שוויון מאוחר במשחק הדרבי מול טורינו, שנחקק בזיכרון אוהדי יובנטוס, בעיקר בשל המחווה של מרסקה, שחגג את השער על ידי חיקוי שור, סמלה של היריבה העירונית טורינו. בעונת 2002-2003 היה מרסקה מושאל לפיאצ'נצה, שגם קנתה מיובנטוס חצי מהבעלות על חוזהו. בעונת 2003-2004 שוב חזר ללבוש את השחור-לבן של יובנטוס, שהשיבה לעצמה את הבעלות המלאה עליו. אך במהרה חזרה הגברת הזקנה והשאילה אותו, הפעם לפיורנטינה, שם ב-26 הופעות הצליח לכבוש 6 שערים.
בקיץ 2005, לאחר שלא הצליח לכבוש מקום של קבע ברכב יובנטוס, נמכר לקבוצה הספרדית סביליה, תמורת 2.5 מיליון אירו. במהרה היה לשחקן מפתח בלב הקישור של סביליה, שזכתה בגביע אופ"א. בגמר המפעל האירופי המשני הבקיע מרסקה צמד שערים בניצחון 4-0 על מידלסברו האנגלית. עונה לאחר מכן, כאשר סביליה זכתה פעם נוספת בגביע אופ"א, פתח מרסקה במשחק הגמר בו גברה קבוצתו על אספניול בדו-קרב בעיטות עונשין, והוחלף בתום המחצית הראשונה.
ב-13 ביולי 2009 עבר מרסקה לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית, וחתם על חוזה לשלוש שנים, אולם בשנת 2011 עבר למאלגה מליגת העל הספרדית. ב-30 באוגוסט 2012 לאחר 7 שנים חזר לארצו איטליה וחתם בסמפדוריה. בינואר 2014 חתם בפלארמו מהליגה השנייה.
גאורגי בבקין

גאורגי בבקין (ברוסית: Георгий Николаевич Бабакин ;‏ 31 באוקטובר (הלוח היוליאני, 13 בנובמבר הלוח הגרגוריאני) 1914 – 3 באוגוסט 1971) היה מתכנן גשושיות סובייטיות. על פעילותו בתחום זה הוענקו לו עיטור לנין, עיטור הדגל האדום, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ופרס לנין.
גאורגי בבקין נולד במוסקבה. בשנת 1917 אביו נהרג בקרבות מלחמת העולם הראשונה ובשנת 1920 אימו התחתנה שנית. בשנת 1929 גאורגי בבקין לאחר סיום שבע שנות לימוד בבית הספר עזב את בית הספר. הוא למד בקורסים לטכנאי רדיו ובשנת 1930 החל לעבוד במערכת הטלפונים במוסקבה. בשנת 1936 הוא גויס לצבא האדום אך כבר לאחר חצי שנה שוחרר עקב מחלת לב. בשנת 1937 בבקין עבר בחינות בגדות והתקבל ללימודי הנדסת תקשורת.
במקביל ללימודים בבקין התחיל לעבוד במכון לחקר מערכות תקשורת. לאור קישוריו והידע הוא התחיל להתקדם בתחום מקצועי למרות העדר תעודה פורמלית ובשנת 1949 קודם לתפקיד מתכנן ראשי. באותה שנה בבקין עבר לעבוד בתחום הביטחוני בעיקר התחום אלקטרוניקה צבאית וטילים מונחים. בשנת 1951 בבקין עבר למשרד תכנון לאבוצ'קין. את לימודי הנדסה ודיפלומה בבקין קיבל רק בשנת 1957. בשנת 1960, לאחר פטירת סמיון לאבוצ'קין משרד התכנון שלו סופח למשרד שבראשו עמד ולדימיר צ'לומיי. בלחץ של סרגיי קורוליוב בשנת 1965 המשרד הפך להיות עצמאי ורוכזו בו פעולות תכנון של גשושיות סובייטיות.
במהלך שנות ה-60 במשרד שבבקין עמד בראשו תוכננו גשושיות של תוכנית לונה שביצעו נחיתה רכה על הירח והעבירו למרכז הבקרה מידע מדעי רב וגם החזירו לכדור הארץ דגימות של קרקעית הירח. בשנת 1967 גשושיות של בבקין הגיעו לנוגה במסגרת תוכנית ונרה. בשנת 1970 הגשושית ביצע לראשונה נחיתה רכה על קרקעית נוגה והעבירה צילומי השטח. בשנת 1970 הגשושית נחתה על הירח וממנה ירד רכב חלל שהעביר צילומי קרקעית הירח ממקומות שונות תוך נסיעה לאורך של כמה עשרות ק"מ. פעילות רכב חלל נמשכה מספר חודשים במהלכם הועבר למרכז הבקרה מידע רב.
במאי 1971 גשושיות מתכנון של בבקין נשלחו למאדים. הם הגיעו ליעד כבר לאחר פטירת המתכנן.
על פעילות לתכנון גשושיות בבקין קיבל מספר עיטורים, פרס לנין ונבחר לחבר בהתכתבות באקדמיה הסובייטית למדעים. לזכרו נקראו מכתשים בירח ובמאדים.
Shallow

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ליידי גאגא, אנדרו ווייט, מארק רונסון ואנתוני רוסומאנדו והופק על ידי גאגא ובן רייס. בריאן טרויט מ-USA Today אמר על השיר: "זה שיר קליט ודרמטי שלא רק יכול להיות שיר שיועמד לאוסקר בקטגוריית - "השיר המקורי הטוב ביותר", אלא יכול להיות להיט אותו יאהבו בכל מקום".
איב בארלו מפיצ'פורק מדיה אמרה: "השיר עשוי להיות נקודת השיא של גאגא באור הזרקורים. בנוסף לכך, ייתכן והשיר יזכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים".

וידאו קליפ

הוידאו קליפ שיצא עבור השיר פורסם בערוץ ה-Vevo של ליידי גאגא ב-27 בספטמבר 2018. הקליפ מציג בתוכו קטעים מתוך הסרט "כוכב נולד", בו מראים בעיקר את גאגא ואת בראדלי קופר בסצנות שונות.
נכון ל18 באוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-723 מיליון צפיות.
פוטופוביה

פוטופוביה (פוטו - אור, פוביה - פחד; רגישות לאור) היא תסמין של רגישות יתר לאור והפחד (בעת) או סלידה מהשמש וממקומות מוארים היטב. הסובלים מפוטופוביה בדרך כלל מחפשים מקלט במקומות חשוכים.

סיבות

פוטופוביה עשויה להתפתח עקב מספר מצבים רפואיים שונים הקשורים לעין ולמערכת העצבים. פוטופוביה המתחילה בחריפות ובפתאומיות עשויה להיות סימן לדלקת קרום המוח.
נגרמת כתוצאה משיתוק השרירים הקרנייאלים 2,3 האחראים על כיווץ והרפיית האישונים. מחלות נפוצות הגורמות לפוטופוביה הם מיגרנה ודלקות שונות במוח ובעין. חיות שנדבקו במחלת הכלבת מראות גם הן סימנים של פוטופוביה.
ז'אק-בנין בוסואה

חייו

בוסואה נולד לאב שהיה פרקליט בפרלמנט (בית הדין המחוזי) של העיר דיז'ון שבחבל בורגון בצרפת. הוריו החליטו להקדישו לכמורה והוא למד בבית ספר של הישועים בדיז'ון. בהיותו בן שלוש עשרה נתמנה אביו לפרקליט בפרלמנט של העיר מץ שבחבל לורן, ובוסואה הצעיר הפך לפרח כמורה בקתדרלה של מץ.
ב-1642 עבר לפריז ולמד שם פילוסופיה ותאולוגיה בבית הספר התיכון קולז' דה נאוואר, מוסד ידוע שנוסד במאה ה-14 לתלמידים מצטיינים מן הפרובינציה (אחרי המהפכה הצרפתית התמקם שם בית הספר הנודע אקול פוליטכניק). בתקופת הלימודים של בוסואה בתיכון עמד בראש המוסד התאולוג הקתולי ניקולא קורנה. ב-1648 שב בוסואה למץ ובשנה שלאחריה הוסמך שם לכומר. ב-1657 נשא דרשה בפני אן מאוסטריה, אמו של לואי הארבעה עשר מלך צרפת, ששכנעה את המלך להזמין את בוסואה לפריז. עד מהרה הפך בוסואה למטיף העיקרי בבתי התפילה של חצר המלכות הצרפתי. ב-1662 נשא בארמון הלובר את דרשתו המפורסמת "על חובתם של מלכים". בדרשותיו פנה לפעמים אל המלך ודרש ממנו לחדול ממעשי האהבים שלו ולשוב לאשתו. הוא הפך למורה המוסר של גבירות החצר ובהן הנרייטה אן הדוכסית מאורליאן, מאדאם דה לונגוויל ומדמוזל דה מונפסייה.
בוסואה היה במיטבו כאשר נשא הספדים. ב-1667 נשא הספד על מותה של אן מאוסטריה, וב- 1669 הספיד את הנרייטה מריה, אלמנתו של צ'ארלס הראשון ואמו של צ'ארלס השני מלכי אנגליה, שהייתה צרפתייה קתולית. ב-1670 נתמנה למורה פרטי של בנו החוקי היחיד של המלך לואי הארבעה עשר. ב-1671 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. ב-1677 פרסם את חיבורו "מחקר על הכרת האל והכרת עצמך". ב-1679 כתב את "מאמרים על ההיסטוריה האוניברסלית" ואת "פוליטיקה מתוך פשט לשונם של כתבי הקודש", שראה אור רק ב-1709, כמה שנים לאחר מותו של המחבר. ב-1688 כתב את ספרו "היסטוריה של התמורות בכנסיות הפרוטסטנטיות" שבו תקף את הכפירה הפרוטסטנטית. הוא קיווה להחזיר את כל ממלכות אירופה המערבית לחיק הכנסייה הרומית-קתולית, ובמשך שנים עמד בקשרים עם הפילוסוף הגרמני לייבניץ ששאף לאחד את העולם הנוצרי.
בוסואה נפטר בשנת 1704 לאחר שלקה במחלת אבנים בכליות.

משנתו התאולוגית

בוסואה הגן על המונרכיה האבסולוטית ועל זכותם האלוהית של מלכים. בספרו "פוליטיקה מתוך פשט לשונם של כתבי הקודש" ביסס את טיעונו במיוחד על התנ"ך, ממנו ביקש להוכיח כי בכל דור ישנו אדם הנבחר על ידי האל לשמש כמלך. לדעתו, מי שמתנגד לכוחו של המלך מתנגד לצו של אלוהים. כל המאורעות הגדולים בהיסטוריה הם חלק מתוכניתו הקדושה של האל. הרוח האנושית זקוקה לסמכות כדי להיות שלֵוה, וחופש המחשבה יכול להרוס את שלוות הנפש. החברה האנושית זקוקה לסמכות כדי לשמור על חוקי המוסר; הכפירה היא בגידה בחברה, במדינה ובכנסייה. אלה החושבים כי על הנסיך להימנע מלעשות שימוש בכוח כדי לכפות את הדת הקתולית אשמים בטעות גדולה. סמכות דתית בלבד מסוגלת להבטיח את קיום המוסר ואת יציבות המדינה ולחזק את רוח האדם כנגד המבוכה, השכול והמוות. המלך, מצידו, חייב לשמור את חוקי המדינה והמוסר אף יותר מבני עמו, וכן הוא מחויב לדאוג לרווחת עמו ולסלק מעליו יועצים הדואגים לענייניהם האישיים על חשבון העם; אך אין המלך מוסר דין וחשבון לפני אף בשר ודם, אלא רק לפני האל.
אמון יריב

אודות

הוא בנם של ישעיהו (שעיה) יריב ושל המשוררת הלית ישורון. יריב למד במחלקה לצילום בבצלאל לאחר שהתגורר במשך שנתיים בניו יורק. בשנת 2004 החליף את אביו בניהול גלריה גורדון בתל אביב.
בשנת 2007 הוצגה תערוכת היחיד שלו, "בראשית באר" במוזיאון תל אביב, שהציגה סדרת עבודות צילום גדולות ממדים. בשנת 2009 הציג תערוכת יחיד בגלריה רוזנפלד.
בשנת 2004 ישב כחודש בכלא 4 מכוון שסירב לשרת בשטחים.
יריב נשוי לעיתונאית תמר סוקניק. הזוג מתגורר בתל אביב.
אנדרו סאקס

ביוגרפיה

סאקס נולד בשם אנדריאס זיגפריד סאקס לקטרינה, ספרנית, והנס אמיל, סוכן ביטוח בברלין, גרמניה. אביו היה יהודי ואמו הייתה קתולית. בשנת 1938 היגר עם משפחתו מגרמניה והם התיישבו בצפון לונדון, בריטניה. 
הופיע לראשונה בהצגה בתיאטרון בשנת 1958.
בשנת 1960 נשא את מלודי לאנג (Melody Lang) ואימץ את שני בניה.
רעייתו הופיעה בפרק בסדרה "המלון של פולטי".
תפקידו המשמעותי האחרון היה בשנת 2012 בסרטו הראשון של דסטין הופמן כבמאי, "קוורטט". 
סאקס התגורר רוב ימיו בשכונת קילברן, בצפון-מערב לונדון.
משנת 2012 אובחן סאקס כחולה בדמנציה וסקולרית. עקב מחלתו היה משותק ברגליו ומוגבל בדיבורו.
אנדרו סאקס נפטר בבית אבות סיעודי בלונדון. הותיר אחריו את רעייתו, בת משותפת ושני בנים מאומצים.
פלוגות ההגנה (סוריה)

היסטוריה

לאחר מלחמת ששת הימים הבין הפיקוד הסורי כי ישנה בעיה במקצועיות יחידות הצבא, במיוחד בתחום של לחימה משולבת. בנוסף לכך, לאור המלחמה גדל הסיוע מברית המועצות, עשרות יועצים נשלחו לאזור לאמן את חיילי סוריה ונשק רב ומתקדם החל להגיע אף הוא כדי לחמש את הכוחות. כחלק מהלקחים הללו לצד חוסר היציבות הפוליטית במדינה, הוחלט על הקמת יחידה עצמאית בעלת כוחות משולבים אשר תשמש ככוח הגנה אחרון על מוסדות השלטון במקרה של מלחמה, ובנוסף תפעל לשימור השלטון כנגד התקוממויות וחוסר שקט במדינה.
לפי עקרונות אלו הוקמה יחידה פלוגות ההגנה בשנת 1971. היא לא הייתה כפופה למבנה הצבא הסורי, אלא ישירות למטה בכוחות המיוחדים, כאשר בפועל היא השתייכה לשלטון הסורי דרך המפקד שמונה לה, רפעת אסד, אחיו של הנשיא חאפז אל-אסד. בשנים הראשונות אומנו חיילי היחידה על ידי מדריכים מהיחידות צבא ברית המועצות, מהספצנאז, השריון וחיל הצנחנים, היחידה גם ביצעה תרגילים צבאיים ואימונים רבים עם הצבא הסובייטי.
כוחות היחידה נשלחו להשתתף בלחימה במלחמת האזרחים בלבנון, כשהם נלחמים בעיקר בגיזרת צידון ושוף. במהלך שנות ה-80 פעלו פלוגות ההגנה בעיקר בלחימה כנגד התקוממויות ומשימות ביטחון סביב סוריה. במהלך השביתות ברחבי סוריה בשנת 1980, נשלחה היחידה לחלב למנוע התפרעויות. ביוני אותה השנה גדוד מהיחידה נשלח לכלא תדמור והרג שם כ-1,000 אסירים שנחשדו כחברים בתנועת האחים המוסלמים, זאת בתגובה לניסיון התנקשות בנשיא אל-אסד.
בפברואר 1982, שתי חטיבות מפלוגות ההגנה, יחד עם יחידות עילית אחרות, נשלחו לעיר חמאת כדי לדכא שם ניסיון התקוממות מקומי. התוצאה של הפעילות הצבאית בעיר הייתה טבח של בין 10,000 ל-25,000 הרוגים.
לקראת סוף שנת 1983, הנשיא חאפז סבל מבעיות לב, הוא השאיר את ענייני ניהול המדינה לשישה אישי ציבור שהיו קורבים לו. רפעת הרגיש שהכוח היה צריך לעבור אליו ומספר קציני צבא החלו לתמוך בו. בחודשים אלו הפלוגות המיוחדות, כשהם בשיא כוחם עם כ-55,000 חיילים ומעל 1,200 טנקים, החלו להשתלט על אזורים במדינה ולפרק מנשקם יחידות צבא נאמנות לנשיא החולה. מול הפלוגות המיוחדות עמדו בעיקר הדיוויזיה השלישית, משמר הרפובליקה, המשטרה הסורית, כוחות המודיעין ופיקוד הכוחות המיוחדים. באמצע שנת 1984 אולם, חזר חאפז לשליטה מלאה בסוריה לאחר שהבריא, רפעת הורד מתפקידו והוחלט לא להעמידו למשפט. פלוגות ההגנה עברו לפיקודו של קצין אחר ובמהרה היחידה פורקה לגמרי והיחידות בה פוזרו בעיקר בין משמר הרפובליקה ויחידות הכוחות המיוחדים. חלק גדול מיחידות פלוגות ההגנה הועברו ליצירת דיוויזיה משוריינת חדשה, 'הדיוויזיה המשוריינת ה-569' שבהמשך שונה שמה ל'הדיוויזיה המשוריינת הרביעית'.

מבנה, אימון וציוד לחימה

בשיאה הכילה היחידה כ-55,000 חיילים. אלו התחלקו לרגימנטים וגדודים מסוגים שונים, כל גדוד הכיל 600-800 חיילים והתחלק לפלוגות שהכילו 120-200 חיילים. יחידת פלוגות ההגנה הכילו גדודי שריון, חיל רגלים, כוחות מיוחדים וצנחנים, בסיוע להם היו אגדי תותחנים וטייסות אוויר שהיו גם הם תחת פיקוד היחידה ופעלו יחד עם כוחות היבשה.
יחידת פלוגות ההגנה קיבלה עדיפות תקציבית על פני שאר יחידות הצבא הסורי, חיילים רבים ביחידה נשלחו לברית המועצות לאימונים, הם קיבלו את הציוד החדיש והאיכותי ביותר מכל יחידות הצבא וחיילי היחידה אף זכו למשכורת גבוהה מאלו של שאר הצבא.
כלל חיילי היחידה עברו בנוסף להכשרתם המקצועית, כגון צוותי טנק, גם הכשרה של כוחות מיוחדים ואימוני צניחה. גדודי השריון, חיל הרגלים והתותחנים אומנו בעיקר בלוחמה בסביבה אורבנית, לחימה משולבת (רב-זרועית) ולחימה בטווח קרוב. בנוסף, בפיקוד היחידה היה גם כוח של לוחמות צנחנים, אשר ככל הנראה שימשו יותר לצורכי ראווה מאשר ככוח לוחם.
ואליד אל-מועלם

ביוגרפיה וקריירה

נולד בדמשק כבן שבט מכובד בשם זובייד ומשתייך לעדה הסונית. חבר מפלגת הבעת'. רכש תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת קהיר ב-1963. בשנת 1964 נכנס לשירות החוץ הסורי ושירת במשלחות דיפלומטיות בטנזניה, ערב הסעודית, ספרד ואנגליה. בשנת 1975 מונה לשגריר סוריה ברומניה, תפקיד בו כיהן עד שנת 1980. בין השנים 1980–1984 כיהן כמנהל התיעוד והתרגום במשרד החוץ הסורי ובין 1984–1990 כמנהל מחלקת המשרדים המיוחדים בדמשק. 
ב-1990 מונה לשגריר סוריה בארצות הברית וכיהן בתפקידו זה עד שנת 1999, תקופה בה החל להיות מעורב במגעים למשא ומתן לשלום בין ישראל לסוריה. בשנת 2000 מונה לעוזר שר החוץ הסורי, תפקיד בו כיהן עד שנת 2005, ובמסגרתו ניהל את תיק יחסי סוריה-לבנון שעלו באותה תקופה על שרטון עקב רצח ראש ממשלת לבנון לשעבר, רפיק אל חרירי ב-2005. 
בשנים 2005–2006 כיהן כסגן שר החוץ הסורי. לתפקיד שר החוץ נכנס ואליד אל-מועלם ב-11 בפברואר 2006, במהלך סבב מינויים שבמהלכו פארוק א-שרע, קודמו בתפקיד, נתמנה לסגן נשיא סוריה. מועלם היה מעורב באופן פעיל בענייני המשא ומתן הישראלי-סורי, הן לפני והן במהלך כהונתו כשר החוץ. 
אל-מועלם מתגורר כיום בדמשק, נשוי ואב לשלושה ילדים.