google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה וקס

שלמה וקס (נולד ב-8 בינואר 1946) הוא מנכ"ל איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתוכנה, כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת וכקצין קשר ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.

ביוגרפיה

וקס נולד באיטליה ועלה לישראל ב-1948. הוא בוגר בית הספר בזק לטכנאים בירושלים. בצה"ל שירת בחיל הקשר. הוא שירת כקצין הקשר הקווי של פיקוד המרכז מיד לאחר מלחמת ששת הימים ועסק בפריסת מערכות הקשר במרחבי יהודה ושומרון. לאחר מכן שירת כקצין קשר חטיבתי של חטמ"ר 820. במלחמת יום הכיפורים היה קצין הקשר של חטיבה 14 ולחם בטנק עם מפקד החטיבה, אמנון רשף בגזרת המצרית. לאחר המלחמה שימש סגן קצין הקשר של גייסות השריון, קצין קשר ומפקד גדוד הקשר של עוצבת הפלדה וכמפקד הקשר של פיקוד הדרום בתקופת הנסיגה מסיני. פיקד על בה"ד 7 - בסיס ההדרכה המרכזי של חיל הקשר ושימש סגן מפקד החיל. במאי 1990 מונה לקצין קשר ראשי ושירת בתפקיד עד שחרורו, בספטמבר 1993. במהלך שירותו כמפקד החיל, פרצה מלחמת המפרץ, הוא יזם והפעיל לראשונה את "הגל השקט" הונחו היסודות למערכת הסלולרית המוצפנת "ורד הרים", הוחלט על ההצטיידות במכשיר הקשר "המכלול" כתחליף למכשיר ה-VRC, הוחלט על חידוש מערך הלוחמה אלקטרונית והצטיידות ב"מחוג גדול".
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל משרד התקשורת וכיהן בתפקיד עד מרץ 1997. בשנות כהונתו קידם המשרד תחרות בענף התקשורת, עם הבחירה בחברת סלקום כמפעילת סלולר שנייה, פתיחת ענף השיחות הבינלאומיות לתחרות ופתיחת רשת האינטרנט לשימוש ביתי בישראל. 
לאחר מכן כיהן בתפקידי ניהול וייעוץ בחברות תקשורת וטכנולוגיה שונות, בהן כיו"ר NDVision, דירקטור בח. מר תעשיות, בסלקום, בשרם פודים טכנולוגיות ויועץ באמפל. ב-1997 מונה למנהל עסקי התקשורת של קבוצת גד זאבי, אשר התמודדה ללא הצלחה על רכישת השליטה בחברת בזק. שימש כיועץ לקבוצת משפחת ספרא וניצח על הקמת שתי רשתות סלולריות בברזיל. מתחילת 2006 מכהן כמנכ"ל איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתוכנה.
וקס בעל תואר ראשון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי. נשוי ואב לשלושה.
באר (אוקראינה)

היסטוריה

האזור בו שוכנת העיר הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1401, אז התקיימה מצודה ליטאית בשם "רוב" בגדה הימנית של הנהר רוב. המצודה נבנתה בהוראותו של הדוכס הגדול אלגירדאס. בשנת 1431 עברה המצודה לשליטה פולנית. בשנת 1452 בפשיטת צבאו של ח'אנות קרים על האזור נכבשה המצודה על ידו ונהרסה כמעט לחלוטין. 
המצודה נבנתה מחדש על ידי הפולנים כעבור כחמישים שנה. בשנת 1533 הגיעה לאזורה המלכה הפולנית בונה ספורצה, אשר רכשה את המצודה מהמושל המקומי. בהוראתה נבנה מבצר חדש במקום המצודה הקטנה. עם השלמת בניית המבצר בשנת 1537 שונה שם המבצר מ"רוב" ל"באר", על שם העיר האיטלקית בארי, מקום הולדתה של המלכה בונה ספורצה. העיר שהוקמה מסביב למבצר קיבלה מהמלכה את זכויות מגדבורג בשנת 1540. 
לאחר איחוד לובלין בשנת 1569 והכללת פודוליה במדינת פולין-ליטא המאוחדת הפכה באר למקום מושבו של הטמאן של פולין. 
בשנת 1648, במהלך מרד חמלניצקי נכבשה באר על ידי הקוזקים של מקסים קריבונוס. במהלך הכיבוש נרצחו מרבית יהודי העיר על ידי הקוזקים. חמלניצקי, שהגע לעיר לאחר הכיבוש קבע בה את מקום מושבו. בשנת 1667, בעקבות הסכם אנדרוסובו חזרה באר לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1672 נכבשה באר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמה פולנית-טורקית. הטורקים החזיקו בה עד לשנת 1699, אז נאלצו להחזיר אותה לפולין בהתאם להסכם קרלוביץ. 
בשנת 1793, בעקבות החלוקה השנייה של פולין, עברה באר לשליטת האימפריה הרוסית.

יהודים

משפחות יהודיות ראשונות התיישבו בעיר בשנת 1542. בשנת 1648, עם כיבוש העיר על ידי הקוזקים של בוגדן חמלניצקי, נרצחו כל תושבי העיר היהודים שלא הצליחו להימלט (כ-2000 איש). לאחר תום המרד של חמלניצקי שבו היהודים להתיישב בה. הקהילה היהודית בעיר גדלה בצורה מתמדת: בשנת 1847 חיו בעיר כ-4,500 יהודים, ובשנת 1897 - כ-5,800 יהודים. בשנת 1910 התגוררו בבאר 10,450 יהודים (כ-46% מאוכלוסיית העיר). באותה תקופה היו היהודים הקבוצה הדתית הגדולה ביותר בעיר (הנוצרים האורתודוקסים היוו 40% מהאוכלוסייה, והשאר - נוצרים קתולים). 
גל הפרעות ביהודים ששטף את אוקראינה ב-1905 לא פסח על יהודי העיר. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיר מרדיפות, מעשי שוד, ביזה ופוגרומים. 
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1926 התגוררו בבאר כ-5,800 יהודים. הירידה במספר היהודים בעיר (לעומת שנת 1910) נבעה בעיקר ביטול תחום המושב בשנת 1917 ולאו דווקא מפרעות מלחמת האזרחים. יהודים צעירים רבים עזבו את באר לטובת לימודים או עבודה בערים הגדולות של ברית המועצות.
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות נכבשה העיר על ידי הכוחות הגרמנים והרומנים ביולי 1941. באר נכללה בשטח הכיבוש הרומני - טרנסניסטריה. בעיר הוקמו שלושה גטאות, בהם נכלאו כל יהודי העיר. בנוסף להם הובאו אל הגטאות האלו גם יהודים מרומניה. מרבית מתושבי הגטאות נרצחו על ידי הגרמנים, הרומנים ומשתפי פעולה אוקראינים באוגוסט 1942. היהודים המעטים שהושארו בחיים הועברו לגטו יקושנצי, שם הם הועסקו בעבודות כפייה.
לאחר תום המלחמה חזרו היהודים, שהצליחו להימלט מידי הנאצים, לעיר וחיי הקהילה חודשו. במהלך השנים 1945 - 1947 פעל בית כנסת אחד בעיר, אך הוא נסגר על ידי השלטונות. 
לפי מרשם האוכלוסין האחרון שנערך בברית המועצות בשנת 1989 התגוררו בעיר באר 357 יהודים בלבד. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 עזבו מרבית היהודים את באר ועלו לישראל או היגרו לארצות הברית, קנדה או גרמניה. לפי מרשם האוכלוסין היחיד שנערך באוקראינה בשנת 2001 התגוררו בבאר כמה עשרות יהודים.
מנחם בן יוסף חזן

רבי מנחם בן רבי יוסף הלוי חזן (חזון). מרבני העיר טרוייש (טרואה), כמאה שנים לאחר תקופת רש"י (סוף המאה ה-13).
בנו של רבי יוסף בן רבי יהודה, ונכדו של רבי ברוך בן רבי יצחק מרגנשבורג - מחבר ספר התרומה.
אביו - רבי יוסף - ערך את מנהגי, סדרי ונוסחי התפילות שנהגו בקהילתו על פי פסקי רש"י ותלמידיו, והוא כינס את הדברים בספר שנקרא סדר טרוייש.
הספר מהווה מקור חשוב לחקר ההלכות, המנהגים והתפילות של בני צרפת בדורו ומהווה בין המקורות העיקריים לחקר נוסח צרפת.
ביחחנים

בּיחַחַנים (המאה ה-14 - המאה ה-15) הייתה נסיכה ששלטה על פוליטיה קטנה שהייתה ממוקמת בחצי האי טאמאן (כיום בדרום רוסיה). מוצאה אינו ברור לגמרי, וכנראה היה צ'רקסי, גאורגי או קומני.
ההיסטוריון הרוסי, ברון, טען כי ייתכן ושמה של הנסיכה אינו ביחחנים אלא ביחחטון, ומכאן שהייתה בתו של הנסיך הגאורגי בקה השני ג'ק'לי (נפטר ב-1391), שליט סאמצחה וקלארג'תי
ביחחנים נישאה בשנת 1419 ליהודי מגנואה בשם סימון דה ר'יסולפי, שבאמצעות נישואין אלה הפך לשליט הממלכה תחת שליטה גנואית. בשנת 1482 עדיין שלט בה אחד מיורשיו, זאצ'אריאס דה ר'יסופלי.
הזהר מהמכונית

רקע

הסרט הוא עבודה משותפת ראשונה של אלדר ריאזנוב ואמיל ברגינסקי. הם כתבו תסריט על רובין הוד סובייטי אך מטעמים פוליטיים ראשי מוספילם לא הסכימו להתחיל בצילומים. בשנת 1964 התסריט עובד לנובלה ופורסם בירחון "מולודאיה גברדיה". תגובת הממסד הייתה חיובית ולכן סוכם על התחלת העבודה על הסרט.

העלילה

סוכן ביטוח ושחקן בתיאטרון חובבים יורי דטוצ'קין (אינוקנטי סמוקטונובסקי) מגיע לבתים רבים בכוונה לשכנע את האזרחים לעשות ביטוח. במהלך עבודתו הוא פוגש אנשים לא מעטים שהרכוש שלהם אינו תואם את משכורתם והוא מניח שיש להם מקורות הכנסה לא חוקיים. הוא מחליט לגנוב מהם את מכוניותהם הפרטיות, למכור אותן ולהעביר את הכסף לבתי יתומים. חקירת הגניבות מגיעה לחוקר משטרתי בשם מקסים פודבריוזוביקוב (אולג יפרמוב) שהוא שחקן בתיאטרון חובבים יחד עם דטוצ'קין תחת במאי קשוח (יבגני יבסטיגנייב).
דטוצ'קין מנסה לגנוב אוטו מדימה סמיצבטוב (אנדריי מירונוב) אך מצליח רק מהניסיון השלישי.
בינתיים חוקר המשטרה שם לב שקיימת התאמה בין היעדרויות של דטוצ'קין מהחזרות להצגת המלט לבין מועדי הגניבות. כמו כן נודע לו שהסיבות שדטוצ'קין מציין להנהלת התיאטרון על היעדרותו אינן תואמות את הסיבות שהוא מסר להנהלת סוכנות הביטוח בה הוא מועסק.
בפגישה בבית קפה חוקר משטרה מגלה לדטוצ'קין את ממצאי חקירתו. דטוצ'קין מצידו מגלה לו את הסיבות לגניבות ומראה לו קבלות על העברת הכסף לבתי יתומים. החוקר מחליט לגנוז את הממצאים, אך דטוצ'קין דורש ממנו להעביר את הממצאים למפקדיו במשטרה.
דטוצ'קין מבצע את הגניבה האחרונה ומעביר את המכונית לתחנת משטרה בה עובד חברו. הוא נעצר, אך בכל זאת מקבל אישור מיוחד להשתתף בהצגת בכורה של המלט. במהלך המשפט נערכות הפגנות רחוב הדורשות את שחרורו. בקטע אחרון של הסרט רואים אותו חוזר מהכלא לבת זוגו.
מכון שפתי צדיקים

מכון שפתי צדיקים הוא מרכז לתורת ותולדות החסידות. המרכז עוסק במחקר תורתם, תולדותם, ומורשתם הרוחנית של גדולי רועי תנועת החסידות והאדמו"רים, ובפרסום והוצאה לאור של ספרי חסידות. 
המרכז נוסד בשנת תש"מ על ידי רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין האדמו"ר מקופיטשניץ, ומנוהל כיום על ידי בנו הרב נפתלי פלינטנשטיין וכיום נחשב לאחד המכונים המובילים והמוכרים בתחום החסידות.

הוצאה לאור

במכון עוסקים צוות חוקרים בראשות הרב אלישע פקשר והרב שלמה לבנברון בהדרת ספרים וכתבי יד של גדולי החסידות, שחלקם לא יצאו לאור מעולם, כשהמטרה היא לכנס, לסדר, ולהנחיל לדורות את תורת החסידות הצרופה, בתכלית השלימות ההידור והיופי. כמו כן עוסקים חברי המכון במחקר תולדותיהם וסיפורי חסידים וכן מחקר קהילות ישראל בהם חיו.

שיעורי חסידות והרצאות

המכון מקיים שיעורי חסידות וכן הרצאות בתחום המחקר החסידי. צוות המכוון מוסר הרצאות במקומות שונים בעולם.

הספרייה החסידית

בבית המכון קיימת ספריה תורנית מקפת ומגוונת המתמקדת בנושא החסידות.

גנזך וארכיון

בבית המכון קיים ארכיון גדול לתיעוד תנועת החסידות, אוצר מסמכים, תעודות, מכתבים ותמונות של רבות מהחצרות החסידיות.

עזר, ייעוץ והדרכה

פעילות המכון כוללת הנחלת חסידות ותולדותיה לחוגים רחבים, המוצאים עזר, סיוע, הדרכה, וייעוץ בחיבור ועריכת ספרים.
הייעוץ מתבטא הן בפענוח כתה"י והן בהעברת חומר, והן כעזר במציאת מקורות חדשים, ובעיצוב הספרים.

רננו צדיקים

במסגרת המכון קיים גם מפעל "רננו צדיקים" העוסק בתיעוד ואיסוף מוזיקה חסידית. צוות מיוחד עוסק באיתור ניגונים ונוסחאות עתיקות, שהיו חלק מההווי בחצר חסידית. 3 קלטות מניגוני בית אפטא -  מז'יבוז' - רוז'ין קופיטשניץ  כבר יצאו לאור, ובהם מבחר ניגונים עתיקים.

קובץ "שפתי צדיקים"

כתב עת ובמה מרכזית למחקרי חסידות בעריכת צוות המכון, בה נקבצים מאמרים חסידיים, פסקי הלכה, אגרות ומסמכים, מגדולי החסידות, וכן מאמרים ומחקרים היסטוריים.
טטרקורד

טטרקורד במובנו הקלאסי הוא "סולם מוזיקלי מקוצר", המורכב מרצף של ארבעה תווים בלבד, כך שבין הראשון לבין הרביעי יש מרווח של קוורטה זכה, דהיינו 2.5 טונים. בעת המודרנית הורחב שימושה של המלה, כך שהמונח עשוי לתאר כל מקטע של ארבעה תווים, המהווה חלק מסולם או מרצף כלשהו של תווים.
מקורו של הטטרקורד, שהוא למעשה "חצי סולם", ביוון העתיקה: היוונים השתמשו בכלי נגינה בעל 4 מיתרים בלבד, הנקרא ליר, והטטרקורד שימש כיחידה מרכזית לסידור התווים (בדומה לתפקידה של האוקטבה כיום במוזיקה המערבית). המשמעות המילולית של המונח היא "ארבעה מיתרים".
הטטרקורד מופיע בשלוש צורות: דיאטונית, כרומטית ואנהרמונית. בחישוב כלפי מעלה, הצורה הדיאטונית מורכבת ממרווחים של חצי טון-טון-טון; הכרומטית מבוססת על רצף של חצי טון-חצי טון-טרצה קטנה; והאנהרמונית בנויה על רבע-טון-רבע-טון-טרצה גדולה. בתאוריה של ימי הביניים לדוגמה, ב"מוזיקה אנכיריאדיס", נפוצה התבנית טון-חצי טון-טון.‏
סטפן ראב

ביוגרפיה

ראב נולד בקלן, הוא החל להתפרסם ב-1993 כשהנחה תוכנית קומית בערוץ המוזיקה הגרמני "VIVA", ב-2001 החל להגיש תוכנית אירוח בטלוויזיה, ב-2006 הוא יצר את התוכנית "הבס את ראב", ב-1998 כתב את השיר ייצג את גרמניה באירוויזיון, ב-2000 בעצמו את גרמניה באירוויזיון והגיע למקום החמישי וב-2011 שימש כמנחה האירוויזיון בהפקה שנערכה בדיסלדורף, ב-2009 יצרו במוזיאון מאדאם טוסו בברלין פסל שעווה בדמותו. זכה במספר פרסים על עבודתו.
למרות שראב אינו מסוגל לקרוא תווים לפי דבריו, הוא למד כלים שונים כבר בשנים הראשונות. בין היתר, גיטרה, בס, מקלדת, אקורדיון, תופים וסקסופון. עם כל אחד מהכלים האלה, ראב הופיע בפומבי לפחות פעם אחת.
בתחילת חודש יוני 2013, ראש מקלחת עם השם 'Doosh' פותחה על ידי ראב. ההפקה וההפצה מתבצעת בשיתוף פעולה עם חברת באטלרס. ראש המקלחת יכול לייצר סילון מים מרוכז וכן מסך רחב של מים.
העובדה שראב בחר לשתף עם הציבור מעט מאוד על חייו הפרטיים, עוררה את כותב השירים פרידמן וייז לחבר שיר ששמו "חייו הפרטיים של סטפן ראב".
מירוסלב מרקוביץ'

מירוסלב מרקוביץ' (בסרבו-קרואטית: Мирослав Марковић, באנגלית: Miroslav Marcovich;‏ 18 במרץ 1919 – 14 ביוני 2001) היה פילולוג וחוקר סרבי בתחום הלימודים הקלאסיים, שפעל החל משנות ה-1950 בעיקר בהודו, ונצואלה, אנגליה וארצות הברית.

ביוגרפיה

מירוסלב מרקוביץ' נולד בבלגראד. הוא למד לימודים קלאסיים בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בלגרד וסיים את לימודיו ב-1942 בימי הכיבוש הנאצי בסרביה. ב-1943 הוא שימש כעוזר לגאורגי אוסטרוגורסקי (Georg Ostrogorsky), מומחה ללימודים ביזנטיים. הוא שירת כמתורגמן במטה הכללי בצבאו של טיטו בזמן מלחמת העולם השנייה ובשנים 1944–1946. 
בשנים 1946–1954 כיהן כמרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בלגרד. בתקופה זו חקר את המנזרים והארכיונים בדלמטיה תוך חיפוש אחרי כתבי יד ביוונית ובלטינית. בעקבות מחקרים אלה מקרוביץ' פרסם את המונוגרפיה "Die byzantinische Urkunden im Staatsarchiv Ragus (התעודות הביזנטיניות בארכיון הממלכתי ברגוזה) ומהדורות מדעיות של שירתם בלטינית של שני מלומדים הומניסטים קרואטים - מרקו מרוליץ' (1524-1450) ופראניו בוז'יצ'ביץ' (פרנציסקו נטליס). אחר כך, ב-1953, נסע מקרוביץ' להודו והחל לעבוד באוניברסיטת ויסבה-בהרטי (Visva-Bharati University) מיסודו של רבינדרנת טאגור, בסנטיניקטן. הוא תרגם את בהגאוואד גיטה לספרדית ולסרבו-קרואטית. מפני שהמשטר הקומוניסטי לא מצא חן בעיניו, הוא העדיף שלא לחזור ליוגוסלביה ועבר ב-1955 למרידה, ונצואלה כדי לכהן שם כפרופסור ליוונית ולפילוסופיה עתיקה עד שנת 1962. באותן השנים נהג לבקר בסוף חודש ספטמבר בספריות שבאוניברסיטת קיימברידג' וכתב את המונוגרפיה שלו על הרקליטוס והכין את המהדורה המדעית של כתבי פילוסוף יווני זה. 
ב-1962 הזמין אותו הנס הרטר ללמד באוניברסיטת בון. בבון הוא עבד על המהדורה המדעית של ספרו של היפוליטוס מרומאRefutatio omnium haeresium, שפורסמה מאוחר יותר באמריקה בשנת 1986. 
הוא לימד אחר כך באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1963–1968. הוא עבר לאוניברסיטת אילינוי, אורבנה ב-1969, שם עמד (אחרי פרישתו של אלכסנדר טורין) בראש המחלקה ללימודים קלאסיים (1977-73), ולימד שם עד לפרישתו בשנת 1989.הוא גם ייסד את "Illinois Classical Studies" ‏ (Scholars Press) ושירת כעורכה במשך תריסר שנים. הוא שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, טריניטי קולג' (דבלין) וכעמית אורח על שם איינשטיין באוניברסיטת תל אביב. במהלך חייו מרקוביץ' כתב וערך 45 ספרים, בכללם מהדורות מדעיות של הפראגמנטים של הרקליטוס, עבודותיו של דיוגנס לארטיוס, את הבהגאוואד גיטה וכן 248 מאמרים ומסות בספרדית, גרמנית, איטלקית, צרפתית וסרבו-קרואטית. הוא הלך לעולמו ב-14 ביוני 2001 בבית החולים קרלה, אורבנה (אילינוי).
במותו מירוסלב מרקוביץ' השאיר אשה, ורה, (לה היה נשוי משנת 1948) ובן, דרגוסלב מייקל מרקוביץ', כימאי.
ויטור הוגו

קריירה

דה סוזה החל לשחק בקבוצת הנוער של סנטו אנדרה עד 2010, עת עבר לשחק בליגות הבוגרות בברזיל.
במאי 2013 דה סוזה חתם בקבוצת אמריקה פוטבול קלוב (America-MG) מליגה ב' בברזיל. הוא נודע כאחד השחקנים הטובים בליגה ושיחק בשורותיה עד 2014.
בדצמבר 2014 עבר דה סוזה לפלמיירס מליגת העל הברזילאית, ושנה לאחר מכן הושאל למשך שנה אחת ולבסוף חתם בשורות הקבוצה בעונת 2015. בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוא היה אחד השחקנים הטובים בקבוצה וזכה עמה בדצמבר 2015 בגביע הברזילאי לאחר ניצחון בגמר על סאנטוס.
בדצמבר 2016 זכה עם פלמיירס באליפות ליגת העל הברזילאית.
לקראת עונת 2017/2018 חתם בשורות פיורנטינה מהסרייה א' באיטליה.
יש לי אהוב בסיירת חרוב

תוכן השיר

השיר מורכב משבעה ‏בתים, שאחרי כל אחד מהם מושר הפזמון בן השורה "יש לי אהוב בסיירת חרוב". השיר מתאר את חוסר זמינותו של האהוב אל בת זוגו, במהלך ימות השבוע. ביום הראשון היה במארב ולא היה פנוי לה; ביום השני והשלישי היה בסיור ולא היה זמין; ביום רביעי וחמישי היה עסוק, וכן הלאה. הבתים מתארים את האהבה של הלוחם האהוב לשטח ולכלי הנשק, במקום לה. לדוגמה, במילים "כשלי הוא נשבע אחכה לך, מרדף יש ליד ים המלח"... "לבי במזרח כשהוא במארב" (משחק מילים עם השורה "לבי במזרח ואנכי בסוף מערב" של רבי יהודה הלוי), ועוד.

כתיבת השיר

לימים התברר כי בכתיבת השיר היו מעורבים מאבקי כוחות של אלופי פיקוד, שהביאו לעקיפה של הצנזורה הצבאית. באותם ימים התנהלה תחרות בין הלהקות הצבאיות ובין שלושת אלופי הפיקודים הממונים עליהן. אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי (גנדי), התקנא באלוף פיקוד הדרום על כך שלהקת פיקוד דרום הכפופה לו הפיקה באותה תקופה את השיר "בסיירת שקד" (מלים: דליה רביקוביץ', לחן: רפי בן-משה), על סיירת שקד, שיר שהפך ללהיט בתוכניות הזמר ברדיו. מאחר שהיה מעוניין שלהקת פיקוד מרכז תתמודד באותו שדה קרב, פנה לחיים חפר בבקשה לכתוב שיר סוחף על סיירת חרוב – גולת הכותרת של פיקוד המרכז. כך נולד ההמנון לסיירת חרוב. בתוך זמן קצר יצאה גם להקת פיקוד צפון עם השיר "סיירת אגוז" (מילים: דודו ברק, לחן: אפי נצר), על סיירת אגוז.
בתמורה לכתיבת השיר ניאות זאבי להתיר ללהקת פיקוד מרכז לשיר את שירו השני של חיים חפר, שהיה שנוי במחלוקת, "הימים האחרים". בטור שפרסם נחום ברנע בעיתון "דבר", תיאר את השתלשלות כתיבת השיר, וטען כי חשיפת שמה של סיירת חרוב הייתה חשיפת סוד צבאי שלא לצורך. עד אז אסרה הצנזורה הצבאית על אזכורה של סיירת חרוב, שקיומה ופעולותיה היו סודיים. לפי הפרסום בטורו של ברנע, זאבי החליט על דעת עצמו לבטל את הצנזורה הצבאית על אזכורה של הסיירת, לצורך פרסום השיר, ללא הליך מסודר, מבלי שהתקיימו דיונים על כך, ומבלי שהתקבלה החלטה מקצועית. בעקבות כתיבת טור ביקורתי זה ספג ברנע, לדבריו, סדרת התנכלויות לו ולאמו, התנכלות שהופסקה רק בעקבות פניית עורכת "דבר", חנה זמר, לרמטכ"ל.

בפולקלור

השיר מתאר את הלוחם המסור, האוהב את המדינה ואת הצבא יותר מאשר את אהובתו. במהלך השנים נעשו פרודיות שונות על השיר. בתוכנית הטלוויזיה של כאן 11, "היהודים באים", נעשתה באמצעות השיר פרודיה על הלהקות הצבאיות, תוך ביקורת קשה על הטרדות מיניות בצה"ל.
תרבות טראמרה

תרבות טראמרה (באיטלקית: Terramare) היא תרבות חומרית, בעלת סממנים ייחודיים, שהתקיימה בצפון איטליה - במרכז עמק הפו ובמחוז אמיליה-רומאניה, בימי איטליה הקדם-רומית, בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מהמאה ה-18 לפנה"ס עד המאה ה-12 לפנה"ס.

מקור השם

מקור השם טראמרה הוא במונח: terra mara, באיטלקית - קרקע עם רקבובית שחורה. מרכיב חשוב בקרקע מסוג זה הוא חוואר אשר שוקע באגם. הצבע השחור בולט בשרידי התלים ששימשו למגורים בתקופת קיום תרבות טראמרה. מכאן בא שמה של התרבות החומרית. 
בני תרבות טראמרה גרו ביישובים המכונים טראמריקולי (terramaricoli). מגוריהם נחקרו בשנים 1860-1910. יישובים אלה נחשבו למערות קבורה, אשר היו בשימוש העמים הגאליים והרומיים. האיכרים באזור השתמשו באדמה השחורה לצורכי דישון הקרקע. רק בשנת 1860 הוצע להגדירם בתור מבני מגורים, בדומה לממצאים דומים באתרים נוספים בצפון, אשר ניתן לסווגם בתור תרבות חומרית ייחודית.

התיאור

למרות ההבדלים בין האתרים - כשישים במספר - ניתן להבחין במבנה אופייני של היישוב. הוא בנוי בצורת טרפז, כאשר הרחובות בנויים במרובע, כולל ארבע פינות וארבע גדרות בשיפוע ישר. המבנים בנויים על תילי אדמות, אולי על מנת לשמור על היציבות באדמת הביצה. אולם, אין בכך הסבר מספיק, שכן התלים נבנו גם על אדמה יציבה. המבנים מוקפים קירות תמך ותעלות מים למטרת הגנה. רוב היישובים אותרו במחוז אמיליה. בתקופת הברונזה התיכונה היה גודל היישובים כ-8 דונם והם הוקמו בצפיפות של 1 ל-25 קמ"ר. בתקופות מאוחרות ננטשו רוב היישובים ונמצא יישוב בודד שהשתרע על פני כ-600 דונם.

אתר התרבות

בעיר פוביליו (Poviglio) הנמצאת 70 ק"מ צפונית מרג'ו אמיליה, במרכז שפלת עמק הפו, מצויים ריכוזים של אתרים של תרבות טראמרה שמכונים "La Terramara di S. Rosa". באתרים התבצעו חפירות מטעם ממשלת איטליה בשיתוף פעולה עם חובבי עתיקות מרג'ו, מילאנו ועוד. ביישובים נמצאו שרידים מתקופת הברונזה: המאה ה-12 - המאה ה-15 לפנה"ס. השטח הנחקר הוא 4,000 מ"ר ונחשב לאחד מאתרי המחקר הגדולים בהיקפם.

ממצאי החפירות

בחפירות נמצאו מעט כלי אבן. שאר החפצים עשויים ברונזה, כמו גרזנים, חרבות, סכינים סיכות, וכאלה אשר עברו עיבוד, כמו מחטים, מגלים, כלי גילוח, תכשיטים אישיים. חפצים אחדים עשויים מעץ, מעצמות וגם מענבר, וכן מוצרי קדרות גסים ומעובדים ותוצרי זכוכית. נמצאו גם דמויות מגולפות של בעלי חיים ושל בני אדם, אולי יצירות האמנות הפלסטית הקדומות ביותר באיטליה.

מקור התרבות

קיימים חילוקי דעות לגבי מוצאם של "האיטלקיים" הראשונים (שכונו Italici), ועל פי אחת ההשערות מוצאם הוא איברו-ליגורי (Ibero-Ligurian).  המבנה המורם נועד להגנה וזאת  לאור הדייקים ותעלות ההצפה מסביב ליישובים.  אם כי לא התגלו עמים שפלשו לאזור, אשר מפניהם היה על התושבים לנוס למקומות המבוצרים.
על פי השערה אחרת, הגיעו בני תרבות טראמרה בשני גלים: בתחילת תקופת האבן ובתחילת תקופת הברונזה. הם הגיעו ממרכז אירופה מעמק נהר הדנובה, והביאו משם את מסורת הבנייה על תל מוגבה.
מכון אבני

היסטוריה

"מכון אבני" נוסד בשנת 1936 על ידי אהרון אבני ומשה שטרנשוס כבית ספר לציור ופיסול שמוקם, בתחילה, ברחוב רש"י בתל אביב. עם גידול מספר התלמידים עבר בית הספר למעונות עובדים ובהמשך לחללים שונים אחרים בתל אביב. בשנת 1951, לאחר פטירתו של אבני, שונה שם בית הספר ונקרא על שמו. בשנת 1982-1988 שכן בית הספר בשכונת התקווה, כחלק פרויקט שיקום שכונות. בשנת 1988 עבר בית הספר לאזור רחוב אילת ביפו. כיום הוא מתפרש על שמונה מבנים שונים באזור.
החל משנת 1995 נמנים במכון אבני, מדי שנה, כ60 סטודנטים הלומדים במחלקות השונות הכוללות אמנות פלסטית, עיצוב תעשייתי, עיצוב אינטראקטיבי, עיצוב פנים ועיצוב אופנה. בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה הפתוחה, מאפשר מכון אבני לבוגריו להוציא בנוסף לתעודת בוגר המכון, גם תואר ראשון במדעי הרוח.
קבורה

קבורה היא הטמנת גופתו של אדם או בעל חיים באדמה. הדבר נעשה על ידי חפירת בור באדמה, הנחת המת בתוכו ומילוי הבור מחדש באדמה שהוצאה מתוכו. לרוב, מעל הבור מוצבת מצבה הנושאת פרטים על הקבור. הקבורה נהוגה בתרבויות רבות.
שחף הקלפ

מאפיינים

לשחף זה נוצות שחורות בכנפיו וברגליו וכן בזנבו והוא מגיע לאורך 54-65 ס"מ, מוטת כנף של 128-142 ס"מ ומשקל של 540-1,390 גרם. כמו לשאר קרוביו הוא בעל מקור גדול וחזק בצבע צהוב והקצה מעוקל ואדום.
הם חיים בחופי חצי הכדור הדרומי באיי פוקלנד, ג'ורג'יה הדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, מדגסקר, דרום אפריקה וחלק מהשחפים מגיעים אפילו לאנטארקטיקה. הם יכולים לבלות בלב הים כמה שבועות בחיפוש מזון. בחורף הם נודדים צפונה.
השחפים חיים בלהקות גדולות ברחבי חופי הים וגם במזבלות, שם הם מחפשים בין האשפה שיירים אורגנים, נבלות ויצורים קטנים כמו עכברים וחרקים גדולים.
הם ניזונים גם מאצות ים כמו הקלפ ומכאן שמם. בנוסף לנבלות ולקלפ הם גם נצפו בלב ים מנקים לווייתנים ממין אובלנה דרומית, אך הניקוי מותיר פצעים גדולים בבשרם. הם אוכלים חלזונות ושוברים אותם על הסלעים וכן ניזונים מעופות ים קטנים, אפרוחים, צבי ים, חיות ימיות שהם שולים מהים כמו דגים ודיונונים. בנוסף הם יחטפו מזון לחיות אחרות כמו עופות ים אחרים.
פול דו בואה ריימון

ביוגרפיה

פול דו בואה ריימון נולד ב-2 בדצמבר 1831 בברלין, פרוסיה. הוא התחיל לימודי רפואה בציריך אך עזב ועבר ללימודי מתמטיקה. בשנת 1859 הוא סיים אוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 1865 פול דו בואה ריימון החל לעבוד באוניברסיטת היידלברג ובשנת 1868 התמנה לפרופסור. בשנת 1869 הוא התחיל לעבוד באוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 1883 הוא התקבל לאקדמיה לאופולדינה.

תרומות עיקריות

פול דו בואה ריימון התמחה ועסק במחקרים בתחום משוואה דיפרנציאלית ובטור פורייה. הוא גילה האלכסון של קנטור וניסח את הלמה היסודית של חשבון וריאציות.
האווי לאסוף

ביוגרפיה

לאסוף נולד לאירווינג והילדה לאסוף כילד שני במשפחה בת ארבעה ילדים בעיר פילדלפיה.
בנערותו עברו הוריו לפרוור לוור מריון (Lower Merion), שם החל לאסוף את קריירת הכדורסל בתפקיד סנטר בתיכון "לוור מריון". משם המשיך לאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון בה שיחק כסנטר פותח. את לימודיו באוניברסיטה סיים בתואר ראשון במשפט פלילי.
בשנת 1977 הגיע לישראל כחבר נבחרת ארצות הברית בכדורסל למכביה העשירית והיה שותף למדליית הזהב, בה זכתה הנבחרת יחד עם וילי סימס, ג'ואל קרמר ודני שייס. לאחר שסיים את לימודיו החל בקריירה בליגה האירופאית, תחילה בהפועל חיפה, בה שיחק במשך שלוש עונות, ולאחר מכן עבר לאלופה מכבי תל אביב. במכבי שיחק שש עונות מוצלחות, בהן זכה ב-6 אליפויות, 5 גביעי מדינה ושיחק בשני גמרים של גביע אירופה לאלופות. בעונת 1987/88 עבר לאסוף לקבוצת הפועל תל אביב. בעונת 1991/92 עבר לשחק במכבי חדרה, והצליח למנוע את ירידתה לליגה השנייה. לאחר שנה עבר להפועל ירושלים, אך בשל בעיות בקבוצה שוחרר בסוף העונה והחליט לפרוש, על אף שזכה להצעות מהגליל ומחיפה.
בתקופת שהותו בישראל התאזרח ושיחק בנבחרת ישראל בין השנים 1982–1991 ב-99 משחקים בינלאומיים, וקלע 960 נקודות.
לאחר שפרש מקריירת הכדורסל שב עם רעייתו ושני בניו בשנת 1993 לארצות הברית.
בארצות הברית נאלץ למצוא לו עיסוק חדש, נפרד מרעייתו ולבסוף עבד כאיש מכירות בחברה המתמחה במאגרי מידע של פסקי דין וספרות משפטית. בשנת 1997 חזר לשחק במכביה כשחקן קבוצת הוותיקים של ארצות הברית.
לאסוף נפטר ב-7 בפברואר 2013, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. השאיר אחריו שני בנים.