google/wiki40b huggingface dataset:
משבר אתיופיה

משבר אתיופיה היה משבר דיפלומטי שאירע לפני מלחמת העולם השנייה, במסגרת הסכסוך בין איטליה לבין אתיופיה (שהייתה ידועה אז באירופה בשם "אביסיניה"). המשבר חשף את חולשתו של חבר הלאומים ועודד את איטליה לכרות ברית עם גרמניה.
איטליה ואתיופיה היו שתיהן חברות בחבר הלאומים, שהיו לו חוקים נגד תוקפנות. לאחר העימות בוואלוואל שאירע בין המדינות ב-1934, פנתה אתיופיה לחבר הלאומים לתיווך, אך תגובת הארגון לא הייתה אפקטיבית.
למעשה, אומות רבות עבדו בנפרד מחבר הלאומים כדי לשמור את איטליה כבעלת בריתם. מעט לאחר פניית האתיופים לתיווך, נפגש שר החוץ הצרפתי, פייר לאוואל, עם ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני, ברומא והם חתמו על ההסכם הצרפתי-איטלקי בינואר 1935. ההסכם נתן לאיטליה חלקים מסומלילנד הצרפתית (כיום ג'יבוטי), הגדיר מחדש את מעמדם של האיטלקים בתוניסיה (שהייתה אז בשלטון צרפת), ובעיקר נתן לאיטלקים יד חופשית בעימות עם אתיופיה. בתמורה לכך, קיוו הצרפתים לתמיכה איטלקית נגד התוקפנות של גרמניה הנאצית.
לא הייתה התנגדות בינלאומית רבה למוסוליני כאשר שלח מספרים גדולים של חיילים לשתי קולוניות של איטליה, אריתריאה (שגבלה באתיופיה מצפון) ולסומלילנד האיטלקית (שגבלה באתיופיה מדרום-מזרח).
בריטניה אמנם ניסתה להרגיע את המתיחות בנקודה מסוימת, ולשם כך שלחה את אנתוני אידן כדי לתווך ולהשיג שלום. מאמציו נכשלו, כיוון שמוסוליני היה נחוש לכבוש את אתיופיה. לאחר מכן הכריזה בריטניה אמברגו נשק על איטליה ואתיופיה כאחד. רבים מאמינים שהטילה את האמברגו גם על אתיופיה כיוון שאיטליה הייתה מחשיבה סיוע לאתיופיה כמעשה בלתי ידידותי. בריטניה אף פינתה את אוניות המלחמה שלה מהים התיכון, ובכך הקלה על איטליה לפעול ללא הפרעה.
זמן קצר לאחר שחבר הלאומים ניקה את שני הצדדים מאשמה בעימות בוואלוואל, תקפה איטליה את אתיופיה ובכך החלה את המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. חבר הלאומים הגיב בגינוי התקיפה ובהטלת סנקציות כלכליות על איטליה. עם זאת, הסנקציות לא כללו חומרים חיוניים כגון נפט, ולא בוצעו על ידי כל המדינות החברות בחבר הלאומים. בריטניה וצרפת לא נקטו בצעדים משמעותיים נגד איטליה (למשל, לא חסמו את תעלת סואץ לתנועת אוניות איטלקיות).
אפילו פשעי מלחמה שביצעה איטליה, כגון שימוש בנשק כימי וטבח של אזרחים, לא שינו בהרבה את עמדתו הפסיבית של חבר הלאומים בנוגע למלחמה.
בדצמבר 1935 גיבשו סמואל הור, שר החוץ הבריטי, ופייר לאוואל, ראש ממשלת צרפת, הסכם סודי, הסכם הור-לאוואל, שלפיו תסתיים המלחמה אך איטליה תוכל לשלוט בחלקים גדולים באתיופיה. מוסוליני הסכים לתוכנית, אך כאשר היא דלפה לתקשורת התעוררה בבריטניה ובצרפת מחאה ציבורית. הור ולאוואל הואשמו בבגידה באתיופים, ושניהם התפטרו. התוכנית בוטלה, אך התפשטה התחושה שבריטניה וצרפת לא מתייחסות ברצינות לעקרונות חבר הלאומים. לאחר ביטול התוכנית המשיכה המלחמה, ומוסוליני פנה לאדולף היטלר לתמיכה.
מעט לאחר שאיטליה כבשה את בירת אתיופיה, אדיס אבבה, ומיזגה את אתיופיה עם שאר הקולוניות שלה (תוך הכרזה על כינון מזרח אפריקה האיטלקית), בוטלו כל הסנקציות של חבר הלאומים.
עשרת

היסטוריה והווה

היישוב הוקם ב-1954 כמרכז יישובי של המועצה האזורית גדרות, ומתפקד כך גם כיום. בתחילה נודע המקום גם בשם הכפר בשית על חורבותיו הוקם.
עשרת הוא מרכז של שישה כפרים: מישר, משגב דב, כפר אביב, כפר מרדכי, שדמה וגן הדרום, המכונים "יישובי גדרות". בעשרת נמצאים המוסדות המוניציפליים הנותנים שירותים ליישובי המועצה האזורית "גדרות", כגון: בנין המועצה, בית הספר היסודי, גני הילדים, מעונות, המתנ"ס ובריכת השחייה, המרפאה, מועדון הוותיקים, הספרייה, בית הדואר, בית כנסת, שבט צופי "גדרות", מכון תערובת המשמש את לולי הסביבה, מרכז מסחרי, מפעל הנייר והדפוס "אניה" וגן דוד, שבו אנדרטה לזכר בני האזור שנפלו במלחמות ישראל ובעת מילוי תפקידם. 
עשרת בנוי במקום בו שכנו בתי הכפר הערבי בשית ("בית שת") שבמהלך מבצע ברק נמלטו תושביו ולא הורשו לשוב. מסגד הכפר שרד חלקית ונמצא בשטח היישוב. לאחר הקמת המדינה הוכרזו אדמותיהם של ערביי בשיט כנכסי נפקדים וסופחו לשטח היישוב כמו גם לשטחי יישובים סמוכים. בשטח היישוב נמצא קבר עתיק שיש המייחסים אותו לשת, בנו השלישי של אדם.
יחזקאל לוינשטיין

חייו

נולד בוורשה בשנת תרמ"ה. בגיל חמש התייתם מאמו, ובגיל בר מצווה התחיל לעבוד לפרנסתו. מסופר, כי לאחר עבודה של שבוע שלם, נגנבה כל משכורתו ביום ששי בבית המרחץ הוורשאי, ועובדה זו עוררה אותו להקדיש את חייו ללימוד תורה ומוסר, ולא לבלות את ימיו ברכישת עולם שיכולים ליטלו ממנו. הוא נסע לישיבת ראדין, בראשותו של הרב ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים"). כמו כן, היה תלמידם של הרב ירוחם ליבוביץ, הרב נחום זאב זיו (בנו של הסבא מקלם) ושל הרב צבי הירש ברוידא.
שימש כר"מ בישיבה הקטנה שעל ידי ישיבת קלם ואחר כך כמשגיח רוחני בישיבות קלצק ומיר (בין היתר בתקופת שהותה בשאנגחאי). בין השנים 7–1935 שהה בארץ ישראל ושימש כמשגיח בישיבת פתח תקווה, בראשותו של הרב ראובן כץ. לאחר פטירת רבו רבי ירוחם ליבוביץ משגיח ישיבת מיר, שב הרב לוינשטיין לפולין למלא את מקום רבו בתפקיד החינוכי.
אחד מתלמידיו בתקופת פתח תקווה מספר: ""ר' חצק'ל ראה תמיד לנגד עיניו רק את העולם הבא... הוא נהנה מעט מאד מן העולם הזה. צם יותר ממה שאכל, וגופו הצנום החזיק מעמד רק הודות לנשמה העדינה שבתוכו. הכרתי אותו מקרוב בלומדי בישיבת פתח תקוה, ויכולני להעיד שבימים הלוהטים של הקיץ, כאשר שלח את תלמידי הישיבה לנוח או להתרחץ בים ואף לטייל במקצת, היה הוא נשאר בישיבה משעות הבוקר ועד מאוחר בערב ועובד על עצמו. הוא היה לנו דוגמה של 'עובד השם' בלילה וביום ללא הפסק... כל רגע יקר היה לו"".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם ישיבת מיר לווילנה, שהייתה לזמן קצר תחת שלטון הליטאים. משם עבר עם הישיבה לקיידאן, ומשם נסע עם התלמידים מזרחה לקובה ולשנגחאי באמצעות 'ויזות קוראסו' המפורסמות. פעילות הבריחה, כמו גם יוזמות דומות שהעלה ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל לא נעשו על דעתו של הרב לוישטיין, שצידד בקו פאסיבי יותר. בזמן שהייתו בשנגחאי התגלעו חילוקי דעות בינו לבין תלמידיה המבוגרים של הישיבה בענייני הנהגה שונים, ובאותן שנים התבלט כמנהיגה של הישיבה, כשמכתביהם של עסקני וגדולי הדור בשאלות שונות, כשאלת קו התאריך בהלכה, מופנות אליו.
לאחר כן עמד בראש תלמידי ישיבת מיר בארצות הברית, ושם הסתופפו בצילו קבוצה גדולה של לומדי מוסר, שחלק מהם עלה אתו יחד לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת תש"ט המשיך בתפקידו בישיבת מיר בירושלים. משנת תשי"ד שימש כמשגיח של ישיבת פוניבז' בבני ברק.
הרב שך הכירו כבר מתקופת כהונתם ביחד בישיבת קלצק. כאשר עמד הרב לוינשטיין בראשות תלמידי ישיבת מיר בארצות הברית התייעץ עם הרב שך על המשך דרכו, והוא המריצו לעלות ארצה (המכתב נדפס באור יחזקאל - מכתבים). הרב שך אמר לתלמידי הישיבה: "אל תחשבו שלפני מלחמת העולם היו הרבה אנשים כמותו, כבר אז באותו דור דעה, היה המשגיח מן היחידים!". בהספדו עליו בשעת ההלויה, אמר ש"המשגיח הוא העובד ה' הכי גדול שראיתי מימי".
נפטר בביתו בגבעת ישיבת פוניבז', בי"ח באדר תשל"ד.

הגותו

גישתו המוסרית מפורסמת בעיקר במקום המרכזי המוענק ליראת העונש, ובשל תפיסת האמונה בחוש השוללת עיסוק פילוסופי ומאמצת את האמונה הפשוטה, שהפכה לסממן היכר של החברה החרדית.

ספריו

שיחותיו ואגרותיו לוקטו על ידי חתנו, הרב ראובן יהושע גינזבורג, בסדרת ספרים בשם אור יחזקאל. אחרי פטירתו המשיכו במפעל ההוצאה לאור בניו של הרב ראובן גינזבורג. וכן חמשה כרכים משיחותיו בשם "אור יחזקאל". כמו כן יצאו לאור שלושה כרכים של שיחותיו מתקופת ישיבת מיר בשנחאי בשם ממזרח שמש, שנכתבו על ידי תלמידו רבי משה בנימין ברנשטיין. שיחות מוקלטות שלו נמצאות בישיבת פוניבז', בפורמט של תקליטים, והן מושמעות בה מעת לעת.
אזורים ארוגניים

אזורים ארוגניים (מיוונית: érōs- אהבה ו-genḗs  ללדת, ליצור) הם אזורים רגישים למגע בגוף האדם אשר מסוגלים להעצים תחושות מיניות ולגרום לעוררות מינית מוגברת ואורגזמה. לעיתים כוללים גם את המוח כאיבר ארוגני הניתן לגירוי על ידי חוש הראיה והשמיעה.
האזורים הארוגניים מפוזרים לכל אורך גוף האדם, אך הרגישות של כל אזור משתנה בהתאם לריכוז העצבים שמסוגלים לגרום לתחושת הנאה. מלבד הנאה אזורים אלו מסוגלים לגרום לאדם מגוון תחושות, בהתאם למצב העוררות המינית שלו באותה רגע, הנסיבות בהן מתרחש הגירוי, התניות תרבותיות וטיב הקשר בין האנשים המעורבים. למשל הישבן הוא אזור ארוגני אצל הגבר וגם האישה, אך חיכוך הישבן על מושב הכיסא אינו גורם לעוררות מינית ומגע פתאומי של אדם זר עלול אף לגרום לתחושה שאינה נעימה, אם זאת כאשר המגע מגיע מבן זוג אשר כבר קיימות כלפיו תחושות מיניות, המגע יעצים תחושות אלו ויגביר את העוררות המינית.
מלבד ריכוז העצבים, עוצמת ההנאה של האזורים הארוגניים תלויה גם בסוג המגע. למשל בעור קיימים סיבי C רגישים למגע, ליטוף אזורים אלו, למשל בצוואר, במהירות של 3 ס"מ לשנייה נחשב אופטימלי (C-Tactile optimal) לגרימת הנאה לעומת למשל ליטוף במהירות של 18 ס"מ לשנייה. אזורים אחרים כמו איברי המין זקוקים לגירוי מהיר יותר ולרוב אינם מסוגלים לגרום לאורגזמה מליטוף איטי.

גבר

הנקודה הרגישה ביותר באיבר הגבר היא הרסנית (frenulum). נקודה זו מתחככת בקיר הנרתיק בזמן יחסי מין ואחראית לזרז את השפיכה. שאר האיברים הרגישים לגירוי הם צדי העטרה, הפין, העור של כיס האשכים הרגיש בחלקו הקדמי, הפרינאום (אזור בין כיס האשכים לפי הטבעת) והאזור סביב פי הטבעת. הערמונית ניתנת לגירוי מתוך הרקטום למשל בזמן מין אנאלי או לחץ על הפרינאום. גברים מדווחים שהתחושה של גירוי הערמונית דומה לתחושות שמדווחות נשים בזמן גירוי נקודת הג'י.

אישה

חלקים מהפות ובמיוחד הדגדגן הם אזורים ארוגניים רגישים, הנרתיק רגיש בעיקר בשליש התחתון (קרוב לפתח), אזור בעל צפיפות עצבים רבה יותר המסוגל לספק תחושת הנאה גדולה בזמן יחסי מין. בדופן הקדמית של הנרתיק קיים אזור (urethral sponge) בעל מרקם שונה הדומה למרקם של החך. אזור זה מזוהה עם נקודת הג'י וגירויו יכול להוביל לשפיכה נשית. החוקרים עדיין חלוקים לגבי מהות נקודת הג'י, האם זה איבר מובהק או חלק מאיבר אחר. מחקרים אחדים תומכים בתאוריה שנקודת הג'י היא המשכו הפנימי של הדגדגן ואינו קיים אצל כל הנשים.

הראש

האזורים הארוגניים של הראש הם השפתיים, הצוואר והאוזניים. את השפתיים ניתן לגרות בעזרת נשיקות ואף נשיכות קלות. הצוואר והעורף רגישים אצל שני המינים אך בעיקר אצל נשים.

חזה

החזה רגיש בעיקר אצל נשים. הפטמה והעטרה של השד הם בעלי מגוון איברי חישה כגון גופיפי מייסנר ופצ'יני ההופכים אותם לרגישים במיוחד. גירוי הפטמות גורם להפרשת אוקסיטוצין ופרולקטין המשפיעים על גירוי איבר המין.
השד עצמו בעל מספר רב אך קבוע של קצוות עצבים לכן חזה גדול דורש גירוי שטח גדול יותר מאשר חזה קטן כדי לגרות מספר זהה של קצוות עצבים.

בטן ומותניים

הבטן ובעיקר הבטן התחתונה בין הטבור לאיברי המין (המפשעה) רגישים לדגדוג, ליטוף, נשיקות, נשיכות וגירוד. ככל שמתקרבים לאזור המפשעה ואיברי המין האזור רגיש יותר. המותניים רגישים למגע אצל שני המינים ומשמשים פעמים רבות כסמל אירוטי בתרבויות שונות. חלק ממשחקי החיזור של הגבר הם הנחת ידיו על מותני האישה.

זרוע

העור של הזרוע ובמיוחד העור העדין בפנים הזרוע מהכתף ועד החלק הפנימי של המרפק רגישים מאד לליטוף מגע עם הפה כגון נשיקות, ליקוקים ונשיכות. הרגישות משתנה בהתאם לגודל השרירים וכמות השומן שעל הזרוע.
סנורק

סנורק (בשוודית: Snorken, בפינית: Niisku) הוא דמות ספרותית ואחד מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסן.
סנורק מופיע לראשונה בספר המומינים השני, "כוכב שביט בעמק המומינים".
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, אסף כחולי דיבב את קולו של סנורק.

אישיות

סנורק הוא חנון גאון וחרוץ. מוכשר באופן יוצא מן הכלל בבניית מכונות חדשות וממציא דברים חדשים בלי סוף. תושבי עמק המומינים לעיתים קרובות מבקשים מסנורק עזרה בפתרון בעיות מסובכות. לסנורק ידי זהב, ולפעמים הוא בונה את ההמצאות המורכבות שלו בבית המלאכה שגם אותו בנה. בבית מלאכה זה בנה את הספינה המעופפת הביזארית שלו.
כשמבקשים ממנו, סנורק ממהר "להפשיל שרוולים" ומבצע ברמה גבוהה את המשימות המורכבות ביותר. הדיוק הוא חיוני עבורו. הוא לא יהסס להסביר איך הוא חושב שבעיות יכולות וצריכות להיפתר, ולכן הוא נחשב מעט "חכמולוג". 
כקורא נלהב וסקרן, סנורק חוקר דברים בשביל עצמו, ולאחר מכן מעביר את הידע ואת המסקנות לאחרים.

מראה חיצוני

מראהו החיצוני של סנורק דומה לזה של יתר המומינים - דמותו כשל טרול לבן וקטן בעל אף גדול המזכיר היפופוטם. צורתו עדינה ועגלגלה. כמו אצל שאר המומינים - עיניו גדולות ואוזניו קטנות, וציצית בקצה זנבו.
לסנורק בלורית והוא מרכיב משקפיים מרובעות.
מוריץ פון קניגסוורטר

הברון מוריץ פון קניגסוורטר (בגרמנית: Moritz von Königswarter‏; 16 ביולי 1837 - 14 בנובמבר 1893) היה נדבן ובנקאי יהודי אוסטרי, חבר הבית העליון של בית הנבחרים האוסטרי.

קורות חיים

מוריץ פון קניגסוורטר נולד בווינה למשפחת קניגסוורטר , משפחת אצולה יהודית. אביו היה הבנקאי היהודי יונס פון קניגסוורטר. הוא השתלב בעסקי הבנקאות של אביו ב-1860. לאחר מות אביו, ב-1871, הפך למנהל הבנק. באותה שנה נישא לשרלוט אדלר פון ורטהיימשטיין.
הרבה בפילנתרופיה. תרם למוסדות הומניטריים רבים, חלקם קשורים בשמו. בשנתו האחרונה היה ממייסדי סמינר הרבנים בווינה.
קניגסוורטר מת בטירתו בווינה, ונקבר באחוזת קבר מפוארת בחלקה היהודית בבית הקברות המרכזי בווינה.
מזקו"ם

מַזְקוֹ"ם הן ראשי תיבות שפירושן "מערכת זחלים, קפיצים ומַרְכּוֹבִים".
בשפה לא מקצועית אין המזקו"ם אלא ה"שרשראות" (הזחלים), הקפיצים והגלגלים של הטנק, במיוחד אלה של רכב קרבי משוריין (רק"ם) כגון טנקים, נגמ"שים ותותחים מתנייעים, או ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) כגון דחפורים ומחפרים. מערכת תנועה זו קיבלה את כינוייה מאופן תנועתה, המזכירה את זה של זחלי הפרפראים.

סוגי מזקו"ם

שני הסוגים העיקריים של המזקו"ם הוא מזקו"ם "ויקרס" בו הזחל מתוח על פני מערכת הגלגלים, ונהוג בעיקר בכלים מערביים, ומזקו"ם "כריסטי" (על שם ג'יי וולטר כריסטי), הקורס אל מערכת הגלגלים (בתיאור גס, בצורה של כליה, או בוטן), ונהוג בכלים סוביטיים.
סדרת טנקי ה-T הסובייטית השתמשה במזקו"ם "כריסטי" עד ה-T-64 שצויד במזקו"ם "ויקרס". כמו כן, קיימים מספר כלים מערביים בעלי מזקו"ם "כריסטי", כגון: M-113 ותומ"ת M-109.
מזקו"ם "ויקרס" מסוגל לשכך טוב יותר את המהמורות בדרך, אך מהירות הנסיעה שלו נמוכה מהמהירות של מזקו"ם "כריסטי".
מזקו"ם מוקדם יותר היה ה"קרדן-לויד" שנמצא בשרמן.
אתיופיק

אתיופיק (Ethiopiques) היא סדרת אלבומי מוזיקה של מוזיקאים מאתיופיה ומאריתריאה. רבים מהתקליטורים בסדרה הם אלבומי אוסף של יצירות משנות השישים והשבעים של המאה העשרים, תקופה המכונה "תור הזהב של המוזיקה האתיופית". עם זאת, מופיעות בה גם יצירות מסורתיות של קבוצות אתניות שונות באתיופיה, וכן הקלטות חדשות.
חברת התקליטים הפריזאית "Buda Musique", המתמחה במוזיקת עולם, החלה בהוצאת הסדרה בשנת 1997. עד ספטמבר 2007 יצאו עשרים ושלושה אלבומים בסדרה, בעריכת פרנסיס פלסטו, מחבר הספר "סווינג חבשי" (Abyssinie Swing). פלסטו נמנע מלכלול בסדרה מוזיקת פופ מבוססת סינתיסייזרים, שפשטה באתיופיה במהלך שנות התשעים וזכתה לכינוי "הסרטן של המוזיקה האתיופית".
הסדרה תרמה להפצת סגנון הג'אז האתיופי (אתיו-ג'אז) לאזניים מערביות וזכתה לשבחים מאמנים כג'ון זורן, פטי סמית', אלביס קוסטלו ועוד. בזכותה נוצרו שיתופי פעולה בין הלהקה האנרכיסטית ההולנדית The Ex  לבין הסקסופוניסט האתיופי הנודע גטאצ'וו מקוריה, ובין הרכב הג'אז האמריקאי Either/Orchestra  לבין נגן הויברפון מולטו אסטטקה ורבים אחרים. בשנת 2004 הוזמנו ה-Either/Orchestra לפסטיבל המוזיקה האתיופית באדיס אבבה, הופעה ראשונה של תזמורת ג'אז אמריקאית באתיופיה מאז ביקורו של דיוק אלינגטון בשנת 1973. ההופעה המוצלחת, בה התארחו המוזיקאים מולטו אסטטקה וגטטצ'ו מקוריה וזמרים נוספים, יצאה באלבום כפול מספר 20 בסדרת אתיופיק. פסקול הסרט פרחים שבורים של ג'ים ג'ארמוש כולל רבים מלחניו של אסטטקה, שיצאו באלבום הרביעי בסדרה.
יחסי גאורגיה–גרמניה

הרפובליקה הראשונה

כאשר גאורגיה קיבלה לראשונה עצמאות בשנת 1918 המצב הגאופוליטי באזור היה מורכב מתמיד. כדי לשמור על ריבונותה מפני שתי המעצמות באותה העת - האימפריה הרוסית וטורקיה (האימפריה העות'מאנית דאז), הפכה גאורגיה לפרוטוקטורט של האימפריה הגרמנית, ששלחה יחידות של חיילים לגאורגיה תחת הנהגתו של הגנרל פרידריך פרייהר קרס פון קרשנשטיין.
המעורבות הגרמנית בגאורגיה הייתה קצרת ימים אך יעילה במיוחד - ברלין לחצה על טורקיה לכבד את גבולותיה של גאורגיה, וביולי 1918 העבירה טורקיה לגאורגיה את כל הנמלים והרכבות בהן שלטה בתחום המדינה החדשה. גרמניה הלוותה מיליוני מארקים גרמניים למדינה החדשה. למרות היחסים הלבביים שהתפתחו בין גרמניה לגאורגיה, נאלצה גרמניה לסגת מהארץ זמן קצר לאחר שהפסידה במלחמת העולם הראשונה. בריטניה החליפה אותה בשמירה על האינטרסים של המדינה - עד לכיבוש הסובייטי.

התקופה הסובייטית

בשנות הארבעים של המאה העשרים התגוררו בגאורגיה יותר מ-24,000 גרמנים שהתפרשו על פני 20 ערים. כתוצאה ממדיניות אנטי גרמנית במלחמת העולם השנייה של הממשלה הסובייטית, מאוקטובר 1941 ועד אפריל 1942 רוב הגרמנים בגאורגיה, בסה"כ 19,186, גורשו מהרפובליקה על ידי השלטונות הסובייטים.

גרמנים בגאורגיה

ב-21 בספטמבר 1818 הוקם על ידי קבוצת גרמנים שוואבים היישוב הגרמני הראשון בגאורגיה - מרינפלד, כיום חלק מהבירה טביליסי. חודשיים לאחר מכן הקימה קבוצה נוספת של מתיישבים התנחלות על גדת הנהר אסורטי וקראה לה אליזבטל, על שם אשתו של הקיסר - אליזבת אלכסייבה. בשנה הקרובה הוקמו עוד חמש מושבות: ניו טיפליס ואלכסנדרסדורף (שתיהן חלק מטביליסי המודרנית), פטרסדורף (כיום חלק מסרטיצ'אלה) וקתריננפלד (כיום נקראת בולניסי). שלוש מושבות נוספות הוקמו באבחזיה: נאודורף, גנאדנברג ולינדאו.
בין השנים 1906–1922 פרסם קורט פון קוטשנבאך את העיתון הגרמני "Kaukasische Post", שכונה "העיתון הגרמני היחיד בקווקז". העורך הראשי היה הסופר והעיתונאי ארתור לייסט.
קטנה (הלכה)

גירושין

קטנה שהושאה על ידי אביה, היא אשת איש מהתורה, ולכן כדי להתגרש מבעלה עליה לקבל ממנו גט. אך ההלכה קובעת כי עליה להיות חכמה במידה מסוימת, משום שקטנה שאינה בת דעת כלל והיא בגיל שאינה יודעת להבחין בין גט לנייר רגיל, נחשבת לשוטה, מכיוון שהתורה קובעת כי גירושין תקפים רק על ידי "וכתב לה ספר כריתות ושלחה מביתו", כלומר אם כאשר הוא נותן לה גט הנקרא "ספר כריתות" הוא גורם בכך לשילוחה מביתו, שכן היא מבינה שהיא אינה אשתו עוד ואיננה רצויה עוד בביתו. אך לשוטה או ילדה קטנה, אין את הדעת להבין דבר זה, ואף אין להם את הבושה שלא להיכנס שוב לביתו של בעלה הקודם לאחר שגירשה.
לעומת זאת, אם יש לבת אב שפוי שמשגיח עליה, במקרה כזה ניתן לגרש אותה, שכן למרות שהיא עצמה אינו יכולה לשמר את עצמה, אביה משמרה, ולכן מתקיים הפסק "ונתן לה ספר כריתות ושלחה מביתו".

קביעת וסת

קטנה נזכרת במשנה כאחת ממסולקות הדמים: "רבי אליעזר אומר, ארבע נשים דין שעתן, בתולה, מעברת, מניקה, וזקנה... איזו היא בתולה, כל שלא ראתה דם מימיה, אף על פי שנשואה." (משנה מסכת נידה פרק א משניות ג-ד).
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא שבה נקבע שקטנה נחשבת למסולקת דמים עד שתראה 3 פעמים הופעת וסת.  כלומר, אם קטנה תעבור 3 וסתות היא תחשב כבוגרת לעניין קביעת וסת.
ספינת השוטים (סרט)

תקציר העלילה

על הספינה נמצא זיגפריד ריבר, גרמני שלא מסתיר את נטיותיו האנטישמיות וחיבתו לנאצים (חוזה פרר), היהודי יוליוס לבנטל (היינץ ריימן), הגרושה הממורמרת על אובדן נעוריה, מרי טרדוול (ויויאן לי), שחקן בייסבול מתוסכל (לי מרווין), צייר צעיר שחברתו אינה מעריכה את ציוריו (ג'ורג' סיגל) ועוד.
בקובה עולים על הספינה 600 פועלים ספרדים שמרדו בגלל תנאי תעסוקתם הקשים ומגורשים בחזרה לספרד, אתם עולה לספינה אשה המכונה הקונטסה שהמרידה אותם ונאלצת לעלות על הספינה ולהישפט בספרד (סימון סיניורה). בינה ובין רופא הספינה המיוסר ד"ר שומן (אוסקר ורנר) מתפתחת אהבה.
הפועלים מתמרדים על תנאיהם הקשים בספינה ובראשם מנהיגם השמן (הנרי קלווין) אך הצוות הגרמני עומד על הסיפון הגבוה ומשתיק אותם בזרנוקי מים.
האווירה בספינה היא רגועה אך האנטישמיות והגזענות שולטת בה. כולם יושבים ביחד ליד צוות האוניה פרט ליהודי לבנטל (היינץ רהמן) היושב לבדו. במהרה מצורף אליו הגמד גלוקן (מייקל דאן) ומבהיר ליהודי שגם הוא כמוהו, מנודה. הוא מזהיר את לבנטל מפני המצב החדש לגבי היהודים בגרמניה אך לבנטל מראה לו את מדליית צלב הברזל שקבל במלחמת העולם הראשונה ואומר שהוא מרגיש נאמנות בראשונה לגרמניה ורק בשנייה ליהדות. בגרמניה הוא אומר "יש מיליון יהודים, אתה מאמין שהנאצים יהרגו מיליון יהודים?". גלוקן משיב לו שמכל השוטים באוניה הוא השוטה ביותר.
אל שולחן המנודים מצטרף פרייטג (אלף קיילין), גרמני הנשוי ליהודייה. כאשר נודעת עובדה זו לצוות הגרמני, הוא אינו מורשה לשבת אתם. בתגובה הוא מתפרץ בנאום נוקב ומגנה את האנטישמיות של הצוות. לאחר מכן הוא מודה בשיחה פרטית כי לא עמד בלחץ של משפחתו ומעסיקיו ונפרד מאשתו היהודית למרות שהוא עדיין אוהב אותה.
ריבר הגרמני לא מפסיק להביע את דעותיו האנטישמיות. לצערו ולכעסו משכנים אותו בתא אחד עם לבנטל שפרט לכך שהוא יהודי, הוא גם נוחר. אבל כשהגרמני חש יום אחד ברע, מטפל בו היהודי ללא היסוס.
ב-טנריפה יורדים הפועלים הספרדים והקונטסה. ד"ר שומן חולה הלב לא יכול לעמוד בצער הפרידה ממנה וכעבור זמן קצר מת בספינה.
הסרט מסתיים בנמל ברמרהאפן שבו מסתובבים עובדים ענודים צלב הקרס על זרועם. כל אחד הולך לדרכו פרט לד"ר שומן המגיע בארון מתים.
אנימטרוניקה

אנימטרוניקה (Animatronics, הלחם של המילים "הנפשה" (animation) ואלקטרוניקה) הוא תחום המשלב בין רובוטיקה, מכניקה, בובנאות ופיסול במטרה ליצור דגם נע של בעל חיים (אמיתי או בדיוני) כדי להמחיש כיצד נראה והתנהג שהיה חי. תחום האנימטרוניקה נפוץ בעיקר בקולנוע, בפארקי שעשועים ובתערוכות מדע פופולרי, בעיקר של דינוזאורים, המיועדות לילדים.
דגם אנימטרוני או בובה אנימטרונית הוא סוג של בובה מכנית הכוללת שלד רובוטי הניתן לשליטה מבחוץ, שעליו מולבשת עטיפה (בדרך כלל עשויה מלטקס, גומי או פלסטיק) עם טקסטורה המדמה את המראה החיצוני של בעל החיים. רמקולים המוצבים ליד הבובה מספקים אפקטיים קוליים (לרוב שאגות למיניהן ורעשי רקע). בניגוד לבובות מכניות עתיקות, בובה אנימטרונית היא בדרך כלל גדולה, בייחוד כאשר מדובר בבובות אנימטרוניות של בעלי חיים גדולים, כגון דינוזאורים. בובות אנימטרניות של תערוכות ופארקי שעשועים מוגבלות בדרך כלל לסט מסוים וסופי של פעולות החוזרות על עצמן, בעוד שבובות אנימטרוניות ליצירת אפקטים מיוחדים בסרטי קולנוע נשלטות בשלט רחוק על ידי מפעיל אנושי במטרה לאפשר להן מגוון רב של תנועות וריאליזם.
השימוש הידוע ביותר בבובות אנימטרוניות בקולנוע היה ככל הנראה בהפקת סרט המדע הבדיוני וההרפתקאות "פארק היורה" של סטיבן שפילברג. בסרט זה שוחזרו הדינוזאורים הן באנימציה ממוחשבת והן באמצעות בובות אנימטרוניות בגודל מלא, כאשר הידועות שבהן הן הטירנוזאורוס רקס שמבצע סצנות פעולה רבות בסרט, והטריצרטופס החולה.
עוזי וייל

קורות חיים

עוזי וייל נולד בקיבוץ גזית, ובגיל שנה וחצי עבר עם הוריו לתל אביב.
קובץ סיפוריו הראשון "ביום שבו ירו בראש הממשלה - סיפורי אהבה" (בעריכת גבריאלה אביגור-רותם) נחשב לאחד הספרים המייצגים של ז'אנר הכתיבה הרזה והתל אביבית (עם מבשריה נמנים גם אתגר קרת ואורלי קסטל-בלום), וזכה להצלחה רבה אצל קהל הקוראים. סרט המבוסס על הנובלה "בקרוב יקרה לך משהו טוב" מתוך הקובץ, עובד לסרט קולנוע בבימויו של אייל שיראי ובכיכובו של אסי דיין.
ב-1990 התחיל וייל לערוך ולכתוב את "השער האחורי" של המקומון התל אביבי "העיר". "השער האחורי", שהורכב עד אז מציטטות ומודעות שהשאירו הקוראים בטלמסר, הפך על ידי וייל לאוסף של ציטטות אמיתיות ובעיקר מומצאות של דמויות קבועות והזויות (ובהן שלום טוקשה, פרופ' קרל גוסטב, דב הכותל וצל הרים אביגדור). הטור נחשב לטור קאלט שלא היסס להתייחס בהומור לנושאים לא מקובלים. הטור כלל גם סיפורים קצרים, שירים וציורים מפעם לפעם (עם כותבי 'השער' נמנו גם יוסף אל דרור ומודי בר און). בשנת 2000 פסל עורך העיר טור(הקישור אינו פעיל, 10.12.2018) של וייל שעסק בפדופיליה, וייל בתגובה פרסם את הטור באינטרנט והתפטר מהעיתון, ובכך גם הגיע לסיומו "השער האחורי". 
טורו בנענע "הגבול הדק" היה במתכונת "השער האחורי" והתפרסם מדי יום באתר (כאשר בכל שבוע הופיע גם תרגום של וייל לשירה אמריקאית מודרנית). 
אך גם שם עורר וייל את זעמם של הגולשים בקטעי הומור שהתעקשו לעסוק בפרות קדושות (השואה למשל) ובעקבותם החליט וייל למנוע את אפשרות התגובות למאמרים. קובץ מטורי "הגבול הדק" התפרסם גם כספר. 
וייל היה מהכותבים הראשיים של החמישייה הקאמרית. יצר יחד עם המוזיקאי יוסי בבליקי את סדרת האיגיון "8 דקות ביום" (ערוץ 1, 2003), שהייתה ההמשך הישיר של השער האחורי, וכתב טקסטים לשני שירים באלבום דצמבר של בבליקי ובועז כהן שיצא בדצמבר 2005, ולאלבום הרביעי של להקת פונץ', "פינוקיו". מ-2003 עד 2006 היה וייל הכותב הראשי של התוכנית הרצועה בערוץ הטלוויזיה בכבלים ביפ. ב-2006 עבר להיות כותב משני בתוכנית, לאחר שהחל לעבוד על פרויקט בחברת הלוויין יס. ב-2007 כתב במשותף עם שירי ארצי פרקים לעונתה השנייה של "בטיפול". ב-2008 כתב לסדרה "גם להם מגיע" בערוץ 10 שירדה משידור לאחר זמן קצר לאחר בקורת על אחת הדמויות בתוכנית שהייתה עם תסמונת טורט. ב-2010 כתב את התסריט לגרסה הישראלית של סדרת הטלוויזיה המשרד (סדרת טלוויזיה ישראלית). בשנת 2019 כתב את התסריט לסדרת המתח "עיר מקלט (סדרת טלוויזיה)" שמשודרת ב YES.
וייל מתרגם מאנגלית סופרים ומשוררים אמריקאים כדוגמת מארק סטרנד, ארנסט המינגוויי וריימונד קארבר שאסופת שירים שלו בתרגומו ועריכתו של וייל זכתה להערכה רבה (בנוסף תרגם וערך וייל טקסטים להצגה על פי סיפורי קארבר "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה").
בחודש אפריל 2013 פנה וייל לציבור בבקשת מימון המונים, בניסיון לגייס 55 אלף ש"ח, לצורך סיום כתיבת ספרו "חמישה חלומות". הפניה זכתה להצלחה: תוך שעות גויס הסכום המבוקש ובימים שלאחר מכן גויס סכום העומד על 230% מסכום היעד. לתורמים הבטיח וייל כי יקבלו את ספרו בהקדשה אישית ובמחיר זול יותר, עוד בטרם יופיע בחנויות הספרים. אולם הספר, אשר יצא לאור בהוצאת מודן, החל להימכר בחנויות הספרים בשבוע הראשון של חודש יוני 2013, עוד בטרם קיבלו התורמים עותק ממנו. בתגובה למחאות תורמיו הכחיש וייל כי יצר מצג שווא ולפיו הספר יצא בהוצאה פרטית והתנצל על האיחור במשלוח הספר לתורמים.
נשוי לאמנית איריס דה בוטון, ולהם בן אחד.
מוזיאון אזור

היסטוריה

יריב שפירא, שהיה ארכאולוג שהתעניין בהיסטוריה ובארכאולוגיה של היישוב אזור, החליט שעליו לאסוף את הממצאים שנמצאו באזור ולרכז אותם למוזיאון אחד שיציג אותם וילמד את ההיסטוריה של המקום. המוזיאון הוקם בתוך דירה פרטית ברחוב שפינוזה 6 ביישוב. המוזיאון נשאר בצורתו המקורית מאז הוקם, אך קיימת תוכנית מטעם המועצה המקומית אזור להעביר את המוזיאון למצודת אזור. דבר זה עדיין לא קרה מטעמים תקציביים.
פריטי התצוגה במוזיאון אינם משתנים למרות שהתגלו פריטים נוספים ומרשימים יותר במהלך שנות קיומו של המוזיאון. פריטים אלו הועברו בין היתר למוזיאון ישראל ירושלים כדי שיוצגו בפני קהל רחב יותר. המוזיאון עורך פעילויות למוסדות חינוך שנמצאים באזור ועורך סיורים לקבוצות בתיאום מראש. המוזיאון מחולק לכמה חלקים שאין ביניהם הפרדה ובכל חלק מוצגים ממצאים מתקופות שונות. כל מיצגי המוזיאון שייכים לרשות העתיקות והמוזיאון עצמו שייך למועצה המקומית אזור.

המייצגים ומקורם

מוזיאון אזור מציג ממצאים ארכאולוגים שנמצאו באזור ובסביבה מתקופות שונות: תקופת האבן, התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה הערבית, התקופה הצלבנית והתקופה העות'מאנית.