ליובומיר פיפקוב

ביוגרפיה

ליובומיר פיפקוב נולד בשנת 1904 בלובץ' כבנו של המלחין פאנאיוט פיפקוב, ממנו קיבל גם את שיעורי המוזיקה הראשונים. את הניסיונות הראשונים בהלחנה עשה פיפקוב הצעיר בגיל 14. החל מגיל 15 למד במכללה למוזיקה בסופיה בכיתת הפסנתר של הפרופסורים הנריק ויזנר ואיוואן טורצ'אנוב. בשנת 1921 בגיל 16 הוא הלחין את ההימנון הראשון של מועדון הכדורגל לבסקי סופיה.
הוא למד באקדמיה למוזיקה בסופיה ובשנים 1932-1926 למד אצל פול דיקא (הלחנה), איוון לפוור (פסנתר) ונדיה בולנז'ה (היסטוריה של המוזיקה) באקול נורמל דה מוזיק (École normale de musique) בפריז. בשנת 1932 סיים את לימודיו בהצטיינות ועם פרסים.

קריירה

בשובו למולדת, פעל החל משנת 1933 במסגרת האיגוד "מוזיקת בת זמננו" שהפך מאוחר יותר לאיגוד המלחנים הבולגרים ואחרי שנת 1941 היה למזכיר שלה. 
עבד כקורפטיטור ומנצח מקהלה באופרה של סופיה. בהמשך היה למנהל האופרה.
ביצירתו מבחינים שלושה שלבים סגנוניים:

משנות ה-1920 עד שנות ה-1940

בהתחלת הקריירה הלחין קטעי פסנתר בהשפעה בולטת של דביסי, ראוול, שופן ושומן.
הרביעייה הראשונה שלו (1928) שהייתה גם הרביעייה הראשונה בהיסטוריה של המוזיקה הבולגרית, ספגה נושאים והשפעות אחרות מן המוזיקה העממית של העם. 
בשנים 1937-1932 הלחין את האופרה "יאניניטה דבט בראטיה" ("תשעת האחים של יאנה") - דרמה מוזיקלית עממית, ראשונה בסוגה בבולגריה, המבוססת על בלדה מזמן השלטון העות'מאני בארצו. פיפקוב השתדל באופרה זאת להעביר לשפה מוזיקלית את המבנה קצבי והמטרי של הפרוזודיה האופיינית לדיבור הבולגרי ויצר סגנון רצ'יטטיבי בהתאם.בשנת 1934 כתב פיפקוב את הפואמה הסימפונית-קולית "חתונה" (Сватба) על מילותיו של ניקולה פורנאג'ייב, שהקדיש אותה לגיבורי המרד הקומוניסטי מספטמבר 1923. ב-1940 פרסם את הסימפוניה הראשונה, אופוס 22, המוקדשת לגיבורי מלחמת האזרחים בספרד

משנות ה-1940 עד שנות ה-1950

גם בתקופה הזאת במוזיקה של פיפקוב, הלובשת הפעם "סגנון אפי, דרמטי" באה לידי ביטוי אהדתו של פיפקוב לרעיונות השמאל אף בצורתו הקומוניסטית, ובהתאם לשינויים הפוליטיים בבולגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה. למשל באופרה ההיסטורית שלו, "מומצ'יל", (Момчил) (1948) המבוססת על סיפור מן המאה ה-14 על גבור עממי שלחם גם בבויארים הנצלנים מבפנים וגם באויבים העות'מאנים הזרים.
האופרה האפית הזאת, שהוצגה רק ב-1948, בימי השלטון הקומוניסטי, מתאפיינית גם היא ב"דיבור המלודי" המוזכר. 
בשנים אלה, אחרי המעבר לשלטון הקומוניסטי שהתחיל ב-9 בספטמבר 1944, כיהן פיפקוב כמנהל של האופרה הלאומית בסופיה (עד שנת 1948), כיושב ראש איגוד המלחינים (1954-1948) ובשנת 1948 התמנה לפרופסור להרכבים קוליים ולאופרה באקדמיה למוזיקה. בהמשך כתב המנונים פופולריים כמו Шумете дебри и балкани
ואת ההמנון ל-9 בספטמבר, הפתיחה ההרואית, הקונצ'רטי לפסנתר ולכינור ולצ'לו, כמו כן את הסימפוניה השנייה, רביעית המיתרים השנייה, הווריאציות לתזמורת מיתרים "מסע לאלבניה".

אחרי שנות ה-1950

השלב השלישי ביצירתו, שבו באים לידי ביטוי הרהורים פילוסופיים על היצר הרע שבטבע האדם, לפעמים תוך כדי יסודות מוזיקליים גרוטסקים וסרקסטיים התחיל עם האורטוריה "תקופתנו", ("אוראטוריה זה נאשטו ורמה") שהולחנה בשנת 1959 על המילים של "ששת המכתבים" מאת המשורר ולדימיר באשב. כתב אחר כך את האופרה "אנטיגונה 1943" המתייחסת מתוך ראייה פילוסופית אל המאבק האנטיפאשיסטי ומשתמשת בסגנון כמו- רצ'יטטיבי, עם מקהלה בתפקיד של פרשן.אלו השנים בהן יצר המלחין גם את הסימפוניה השלישית והרביעית, הקונצ'רטו לקלרנית, הרביעיות השנייה והשלישית, ועוד. אחרי ביקור בברית המועצות בשנת 1949 החליט לכתוב יצירה גדולה לצ'לו. התוצאה הייתה הסימפוניה הקונצ'רטית לצ'לו שהולמה בשנת 1959. ברגע האחרון, המלחין, עדיין לא שבע רצון מהיצירה, ביטל את קונצרט הבכורה במסגרת הפסטיבל בפלובדיב ושקד עליה שוב עד לבכורה במוסקבה בשנת 1963. היצירה, המוקדשת לצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' משלבת יסודות דרמטיים, גרוטסקים וליריים תוך השפעות מהמוזיקה העממית הבולגרית. 
ייסד את "המגזין הבולגרי למוזיקה".
נפטר ב-9 במאי 1974.