הילה טוני נבוק

הילה (טוני) נבוק (נולדה בשנת 1974) היא אמנית רב תחומית ישראלית, עורכת, אוצרת ויוצרת בתחום הפיסול, המיצב, הווידאו והרישום.

ביוגרפיה

הילה (טוני) נבוק, נולדה בתל אביב בשנת 1974. טוני הוא שם חיבה, שמלווה אותה מילדותה ונוסף רשמית בבגרות. את דרכה האמנותית החלה דווקא בעולם העיצוב, כאשר למדה עיצוב גרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך, ויצו חיפה (1995-1999). "נבהלתי מהמחויבות של להיות אמנית" מספרת נבוק: "חשבתי מחשבות פרקטיות, ועיצוב נראה לי שילוב של שני הדברים. שאלות על פונקציונאליות ופרקטיות מעסיקות אותי עד היום". נבוק, בוגרת התוכנית ללימודי ההמשך של בצלאל (2009), נמנתה עם עורכי מגזין האמנות "פיקניק" בין השנים 2007–2011 ובמסגרת זו אצרה במשותף את הביאנלה השנייה לאמנות בהרצליה (2009). בשנת 2018 ראה אור ספר המשותף לה ולבן זוגה, הסופר יונתן רז פורטוגלי – "אם כרגע מה שבוער בך זה פילאטיס בזה את צריכה להתמקד" (הוצאת "לוקוס"), המורכב מפרגמנטים ספרותיים של רז פורטוגלי וצילומים של נבוק, שהקשר ביניהם הוא בעיקר אסוציאטיבי, הומוריסטי ומלא בתובנות חזותיות ומילוליות, שאספו השניים משוטטויות, שערכו בנפרד.

עבודתה האמנותית

ביצירותיה מפענחת נבוק את הקודים הצורניים והאסתטיים מחיי היום-יום. היא עושה שימוש בחפצים תעשייתיים, ציבוריים או ביתיים, ומייצרת מהם קומפוזיציות בעלות ערך אסתטי ובעלות צבעוניות מובהקת, השאובות מצורות מודרניסטיות. נבוק מתייחסת לתוצרים תעשייתיים כאל חומר גלם, ובאמצעותו היא מזמינה את הצופים לעצור לרגע ולחוות את יופיים של חפצים שימושיים מוכרים. נבוק מציגה בגלריות ומוזיאונים רבים בישראל ובעולם, כדוגמת: גלריה "MK" ברלין (2017), המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב (2015), גלריה נגא תל אביב (2013), מוזיאון חיפה לאמנות (2010), גלריה "לוקאל 30" ורשה (2010). בין הפרסים בהם זכתה: פרס גבעון מטעם מוזיאון תל אביב (2011), פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט (2012) ופרס ביאטריס קולינר לאמן צעיר מטעם מוזיאון ישראל (2018).

בין מוצר צריכה לפסל 2010-2015

נבוק נוהגת לעשות שימוש במוצרי צריכה ביתיים ומשרדיים ולאתגר את הפונקציונאליות שלהם ושל האמנות. היא נעה תמיד בין כמה קטבים. הפיסול שלה אמנם אלגנטי ואסתטי, אך, עשוי מחומרים זולים, מוצב כאובייקט מקודש בחלל, ועם זאת מתנגד לו.
חן תמיר כותבת על נבוק: "יצירתה של הילה (טוני) נבוק מתבססת על שימוש בחומרים, שנפוצו כמעט לכל פינה בעולם. היא עוסקת במוצרים תעשייתיים ומוצרי צריכה, שעברו סטנדרטיזציה כתוצאה מהתנוונות העיצוב הקפיטליסטי המאוחר, אשר שורשיו נעוצים במודרניזם ובה במידה בתועלתנות. מהרגע שהם מוצגים בצורה פיסולית, מוצרים אלו מאבדים את ערכם השימושי וזוהרים כחותמיו של עולם גלובלי מורכב. תוך כדי כך הם משקפים שורה של יחסים חברתיים, פיננסיים ותרבותיים."
בתערוכתה "פריזבי" (2006), הציגה נבוק אובייקטים, עבודות וידאו וציורים, השואבים את מקורות השראתם מהסביבה הקרובה. כדורים, רשתות, מחקים, סלילי קופה רושמת, נייר הם חומרי הגלם שלה. אורלי הופמן, אוצרת התערוכה, כותבת בקטלוג התערוכה: "המחברים, בין החומרים הזולים והסיטואציות היומיומיות לבין רבדים עמוקים המתחקים אחר אופני פעולה של פולחן והערצה, יוצרים תמונת מצב נלעגת עם קריצה של הומור."
"פנורמה", תערוכת יחיד של נבוק, שהוצגה בשנת 2010 במוזיאון חיפה, היא עבודת אינסטליישן העשויה קונסטרוקצית קירות גבס, גרם מדרגות מעץ, זכוכית ולוחות פרספקס, מנעולי אופניים, גדרות וציורים. הפסלים והרישומים בתערוכה בונים מחדש אלמנטים ארכיטקטוניים, המנותקים מהקונטקסט המוכר שלהם. האלמנטים מייצרים חוויה של דיסאוריאנטציה. עבודתה של נבוק חוקרת את הזיקה בין אמנות לארכיטקטורה, דנה בהבחנה בין ארכיטקטורה לפסל ומטשטשת את הגבול בין צורה לשימושיות, גבולות, הגבלות, פרטי ציבורי, סביבה וגוף.
גם בתערוכה "מקורות" (2013), נכללו עבודות פיסוליות לצד רישומים. השימוש של נבוק ב"רדי-מייד", מוצרי צריכה יומיומיים כמו מוצרי ניקוי, מברשות, מרכך כביסה, צינורות השקיה, חוזר גם כאן. רישומיה ופסליה נעים בין המופשט והקונקרטי. בעבודתה, "אופק", שהוצגה בתערוכה, השתמשה נבוק בספוגים לניקוי כלים, מברשות, כדורי צמר גפן ומרכך כביסה צבעוני.
נבוק מתעלת את המראה והתחושה של חללים, שמהם מורכב הלא מודע הקיבוצי של ההיסטוריה החומרית, ומעבירה את הרקע הניטראלי של מרחבים צרכניים אל קדמת הבמה. הרקע ה"בלתי נראה" תופס את מרכז הבמה. קרל מרקס ראה בסחורה "יחס חברתי" יותר מאשר כלכלי. עבור נבוק היחסים האלה משובצים כבר בכל מה שסובב אותנו, עיצוב, אדריכלות. החומרים של סביבתנו הבנויה משקפים את תרבותנו ואת מערכת הערכים שלנו. באמצעותם מצביעה נבוק על אושיות החיים המודרניים ותוהה כיצד שינו החומרים הללו את חיינו בהווה ומה הם אומרים עלינו כחברה, אילו ערכים מועברים אלינו באמצעות העיצוב ואיזו "מורשת" הנחיל המודרניזם למחזורי הצריכה והייצור העכשוויים. "

כוריאוגרפיה של אובייקט 2015

בשנת 2015, הציגה נבוק את עבודתה "שעות עגולות" במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב. בתערוכה יוצרת נבוק כוריאוגרפיה של סביבה פיסולית, תנועה מכנית המזיזה את פסליה. מנועים קטנים מניעים את פסליה של נבוק על מסילות. נבוק יצרה מיצב פיסולי, העשוי מאובייקטים "רדי־מייד" משרדיים, צינורות ואלמנטים תעשייתיים, תאורת ניאון קרה, מלווה בסאונד צורמני ובמראה כללי הדומה לבית חרושת או למשרד גנרי. המיצב מורכב משלושה מזבחות: אדום, שחור וכחול. בכל אחד מהמזבחות מופיע כיסא משרדי, מעליו מרחף כיסא נוסף, שבו משענות הידיים מתפקדות ככנפיים. בנוסף ישנם אלמנטים המצויים בחללים ציבוריים כמו: מאפרה, כוסות פלסטיק ומכונה לניגוב ידיים.
כותבת חן תמיר, אוצרת התערוכה ,"אובייקטים דוגמת כיסאות, המותאמים לגוף האדם, עוטים צורה אנושית ונעים בכוריאוגרפיה, המוכתבת כמדומה על ידי החומרים עצמם. החומרים הם שפועלים כאן, טורחים ועמלים אחרי שעות העבודה בלעדינו, ואף על פי כן אינם מייצרים דבר. עדות לחוסר תכליתיותם מספקת הצגתם לראווה כאובייקטים אמנותיים; אפשר אפילו לראות בהם רישום במרחב". נבוק מתייחסת לתערוכה "כשם שאני יוצאת מהאובייקטים הקונקרטיים ומוצאת בהם את המופשט, חשבתי על הזמן כעוד חומר גלם. 'שעות עגולות' מתייחס גם לזמן, שנצבר במקום שיצרתי, לציפייה שמשהו יקרה בו. כל כמה זמן? כל הזמן".

עם הרוח, עם המים 2015

נבוק ידועה בעיקר כפסלת וכציירת, אך החלה את דרכה בעולם הצילום והפרפורמנס. יצירת הווידאו שלה "עם הרוח, עם המים" (2015), היא תוצר של מחקר שלה בחיפושה אחר ארכיטקטורה מודרניסטית ואסתטיקה של אזורים ציבוריים של ערים פריפריאליות בישראל. בעבודה המוצגת בשני פריימים, נראית נבוק לבושה באדום, משלשלת בכבדות יריעת פלסטיק צהובה, בעלת מטרים רבים, מבעד לחלון גבוה, בבניין רב קומות באשדוד. לאחר מכן, היא מנסה למשוך את היריעה אל מזרקה, שבמרכזה כדור כחול עצום. לבסוף מגלגלת כדור כחול ענק אל מול הרוחות, המעיפות אותו לכל עבר.
הילה כהן שניידרמן, אוצרת התערוכה "ארמון הבדולח והמקדש הארור", בה הוצגה עבודת הווידאו של נבוק, במוזיאון פתח תקווה לאמנות, מספרת על העבודה: "עבודתה של נבוק עוסקת במרחבים יומיומיים, שעוברים הפשטה... אל תוך המרחבים האישיים מציגה נבוק אלמנטים אבסטרקטיים, בעלי נוכחות מונומנטאלית במרחב הציבורי. כאשר נבוק מנסה למשוך יריעת פלסטיק צהובה או לשלוט בכדור הענק, נכנס שחקן נוסף – מזג האוויר."

הרחבות 2018

בתערוכה "הרחבות" (2018), אשר הוצגה ב"אטליה שמי", בקיבוץ כברי, מייצרת נבוק פרשנות מרחבית חדשה לפסליו של הפסל, יחיאל שמי. נבוק משתמשת בחומר זול ותעשייתי: שימשונית, בצבעיה המקוריים: אדום, ירוק, טורקיז, כחול. היא מותחת את השימשונית על קונסטרוקציה מאלומיניום בצורה המאזכרת סגירת חורף או סגירת מרפסת. נבוק משלבת בתוך המרחבים, שיצרה כיסאות כתר פלסטיק בצבעים שונים.
שוש גרץ מתארת את פעולתה של נבוק: "כנגד פסלי הברזל הנצחיים, המופשטים, הכבדים וחמורי הסבר של שמי מציבה טוני-נבוק קונסטרוקציות ארעיות, פריקות, צבעוניות, מחויכות וקלילות. הקונסטרוקציות שלה, הדוברות בשפתם של המבנים הארעיים במרחב הציבורי (הרחבות מקורות של בתי-קפה ומסעדות, סוככים הניצבים בבריכות, על חוף הים ובחיק הטבע), מעוקרות מתפקודן הפונקציונלי."
באחת מעבודותיה בתערוכה בשם "סגירת חורף", מתחה נבוק שמשונית בצבע אדום מפסלו של יחיאל שמי "פסל ברזל" (1990), מהפסל האנכי אל הרצפה, כך שנוצר מרחב מוצל, תחתיו ניצבים שני שרפרפים אדומים. מתארת נבוק "יצרתי מרחב פנימי שהוא גם מקרה משמש וגם מקרב לאיכויות, ליופי ולדפקטים של הפסל."