google/wiki40b huggingface dataset:
רכש

רכש הוא תהליך עסקי או ארגוני הכולל פעולות, נהלים והליכים הדרושים לצורך רכישת מוצרים ושירותים עבור ארגון. תהליכי הרכש מתייחסים לכל הוצאה כספית בארגון למטרת הרכישה, למעט משכורות לעובדים.

תהליך הרכש במבנה הארגוני

רכש הוא תהליך הקיים בכל ארגון, באופן מוסדר וממוסד או באופן בלתי ממוסד. ככל שהארגון גדול יותר וכמות הפריטים והשירותים הנרכשים על-ידו הם בסכומים גבוהים יותר, הרכש הוא תהליך מוסדר יותר בהתאם ואף הופך לתהליך ליבה. 
בארגונים קטנים מבוצע הרכש על ידי עובדים שונים, החל ממזכירות, דרך מנהלי אדמיניסטרציה ועד מנהלי כספים ותפעול. בארגונים גדולים הרכש מהווה יחידה ארגונית מוסדרת, המונה בין עובד אחד שלרוב יוגדר כ"מנהל רכש", ועד צוות עובדים גדול שיכול למנות מנהל רכש, צוות קניינים, מתזמני אספקות, בקרי רכש ועוד. בארגונים יצרניים וחברות הייטק, לרוב יחידת הרכש כפופה לסמנכ"ל או מנהל התפעול של הארגון; ואילו בארגונים המספקים שירותים (כדוגמת בתי מלון, חברות תקשורת, אנרגיה ופיננסים) כפופה יחידת הרכש לסמנכ"ל או למנהל הכספים. לעיתים (לרוב בארגונים בהם לרכש מיוחסת חשיבות רבה) כפופה יחידת הרכש ישירות למנכ"ל.

יוזמי הרכש

יוזמי הרכש, או "לקוחות הפנים" של הרכש, הן היחידות הארגוניות הזקוקות לשירותיה של יחידת הרכש. בארגונים יצרניים אלו לרוב יחידות התפ"י, ההנדסה, הפיתוח או המחסן; בארגונים המספקים שירותים אלו לרוב יחידות התפעול, האדמיניסטרציה, הבינוי ולעיתים כל יחידה אחרת בעלת תקציב.
סביל אבו נבוט ב'

סביל אבו נבוט ב', המכונה אבו נאפורה בקרב הקהילה הערבית, הוא סביל השוכן ממערב למסגד מחמודיה ביפו.

היסטוריה

הסביל נבנה על ידי מושל יפו בתחילת המאה ה-19, מחמוד אגא א-שאמי (שכונה "אבו נבוט"), ושכן ליד הכניסה למסגד, אולם עם הרחבת הכביש הוא הוזז כ-20 מטר מערבה והוצב בליבו של מעין כיכר. השם "סביל אבו נבוט ב'" נטבע בידי זאב וילנאי, כדי להבדילו מסביל אבו נבוט הנמצא בדרך בן צבי. 
בעבר היה זה מבנה מפואר הדומה לסביל בכניסה למסגד אל-ג'זאר בעכו. הסביל עצמו עשוי בצורת משושה מקושט בלוחות שיש וסביבו ששה עמודים הנושאים כותרות חטובות, כנראה בשימוש משני. העמודים תומכים בשש קשתות הנושאות כפה. במקום אין כתובות כפי שיש בסביל אבו נבוט א'. הכיכר סביב הסביל שימשה, יחד עם המסגד הסמוך, כמרכז חיי המסחר והציבור של תושבי העיר המוסלמים. המבנה שמעל הסביל נהרס בנסיבות בלתי ידועות והסביל עצמו, אף כי שרד, יצא משימוש. בתוך הסביל הותקנו ברזי מים פעילים לשטיפת ידיים וסביבו נבנתה רחבת הולכי רגל והוצבה תאורה לילית. 
בשנת 2011 הוחל בשחזור הסביל על ידי האדריכל אייל זיו אשר שחזר אותו לפי ציורים מהמאה ה-19. ביצוע עבודות השחזור על ידי חברת אבנר גלעד בע"מ, עלות השחזור כ- 700,000 ש"ח והוא כלל הקמת כיפת הסביל מנחושת ועיטורה בעיטורי עץ. ב-2012 הוא נחנך ומשמש כיום מתקן שתייה פעיל למטיילים באזור.

גלריה

‬
ימבול

היסטוריה

עדויות להתיישבות אנושית באזור מתוארכות לתקופת האבן החדשה.
ימבול ממוקמת על שרידיו של יישוב מתקופת פיליפוס השני מלך מוקדון. בהמשך נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית. ב-293, תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס נבנה במקום יישוב בשם דיוספוליס. ב-583 הוחרבה העיר על ידי שבטי האווארים ובהמשך הוקמה מחדש ויושבה על ידי שבטי סלאבים שהגרו לאזור בראשית המאה ה-7. עדות כתובה ליישוב במקום מצויה גם בתעודות ביזאנטיות מ-המאה ה-6 בהן מכונה העיר ימפוליס. בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה היה האזור זירת עימותים מול האימפריה הביזאנטית והבולגרים הקימו חומה באורך 130 קילומטרים כדי להגן על הממלכה מהצבא הביזאנטי החזק ושרידיה מצוים עדיין באזור העיר.
ב-1373 לאחר מצור ממושך שהטיל הסולטאן מוראט הראשון, נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים הגלו רבים מתושביה הנוצרים והיהודים של העיר וישבו תחתם טטרים וטורקים. שמה של העיר שונה לימבולו וממנו נגזר שמה המודרני של העיר. בעידן הרפורמות של הסולטאנים אבדילאזיז ועבדול חמיד השני נבנו באזור מסילות רכבת כחלק מדרכי המסחר לעיר הנמל בורגס ולעיר אדירנה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על יד צבא האימפריה הרוסית ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין נכללה ימבול בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 אוחד המחוז ובכלל זה העיר ימבול עם נסיכות בולגריה ובראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר כ-15,000 נפשות.

אקלים

בימבול שורר אקלים ממוזג יבשתי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 12ᵒc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0.2ᵒc בינואר ועד 23.2ᵒc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 541 מילימטרים ונמוכה מהממוצע הארצי העומד על 650 מילימטרים.

דמוגרפיה וכלכלה

בשלהי המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 מצויה הייתה אוכלוסיית ימבול במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה) ובמגמת הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה למערב אירופה. בין 1998–2004 קטנה אוכלוסיית העיר ב-9.67%. התאוששות מסוימת בכלכלה הבולגרית מחד והמשבר הכלכלי באירופה מאידך, הביא לשינוי במאזן ההגירה ובין 2004 - 2010 גדלה אוכלוסיית העיר ב-2.5%. עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מתעשייה. בימבול מפעלי מזון, טקסטיל, עיבוד טבק ומכונות חקלאיות. בשטח הרשות המקומית ישנה חקלאות מפותחת ומגדלים חיטה, שעורה, שיפון וחמניות להפקת שמן. בראשית המאה ה-21 הייתה ימבול לעיר הראשונה בבולגריה אשר בתי תושביה חוברו לתשתית גז טבעי.

ספורט

בעיר קיימת קבוצת כדורסל הנקראת "טונדז'ה ימבול", שמתמודדת בליגת העל הבולגרית בכדורסל ואף זכתה בתארים בעבר.
אבנר איתי

אבנר איתי (נולד ב-1934) הוא מנצח מקהלות ישראלי, מהמובילים בפיתוח שירת המקהלה האמנותית בישראל.
איתי נולד בקיבוץ כפר גלעדי. כילד, למד לנגן באבוב ובאקורדיון. את דרכו המוזיקלית המקצועית החל כאבובן בתזמורת צה"ל ואחר כך כאבובן ראשי בתזמורת הקאמרית הישראלית. למד נגינה וניצוח בישראל, בפריז ובלונדון.
אבנר איתי ניצח על מקהלת האיחוד במשך כ-35 שנה. בשנת 1969 ייסד את המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאמצע שנות ה-70 ייסד את מקהלת "זמרי קאמרן". 13 שנים שימש כמנצח וכמנהל המוזיקלי של המקהלה. בשנת 1987 היה בין מייסדי בית הספר לשירת מקהלה. בתחילת שנות ה-90 ניסה, ללא  הצלחה, להחיות את מקהלת רינת, שנוסדה בשנות ה-50 על ידי גארי ברתיני ועמדה בפני פירוק. בשנת 1997 הקים את אנסמבל זמרי קולגיום וניצח עליה עד לשנת 2011. משנת 2012 מנהל אבנר איתי הרכב קאמרי קולי-אינסטרומנטלי בשם בארוקאמרי.
בשנת 2000 הוענק לאיתי פרס שר המדע התרבות והספורט ע"ש פרנק פלג לשנת תש"ס, על פעילות אמנותית ברמה גבוהה רבת שנים. 
איתי לימד ניצוח מקהלה באקדמיות למוזיקה בתל אביב ובירושלים, ורבים מתלמידיו מנצחים כיום בישראל ובחו"ל. לימד וריכז את מגמת ניצוח המקהלה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנים האחרונות עוסק אבנר איתי גם בעיבוד אמנותי של שירים ישראליים.
בצלאל גבר

ביוגרפיה

נולד ביולי 1921 בירושלים, גדל והתחנך במושבה רחובות. נכדו של החלוץ יצחק יעקובי, מורה ומחנך ממייסדי הסתדרות המורים. 
בגיל 14 הצטרף להגנה ועסק בהדרכה בנשק, בקשר ובאיתות. בגיל 16 הצטרף לקבוצת הסוללים שהקימה את הקיבוץ כפר המכבי בעמק זבולון. כעבור שנה שב לרחובות וחזר לפעילותו בהגנה. באותה שנה (1938) התגייס למשמר הנע של משטרת היישובים העבריים.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 התגייס לצבא הבריטי ושירת כחמש שנים. במלחמה, לחם בעיקר במזרח התיכון ובצפון אפריקה. עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946, הפך לחבר בקואופרטיב להובלה "שלב".
במהלך השנים 1947- 1948 היה נהג בשיירות לנגב ולירושלים הנצורה. נתקע בשיירה הגדולה בירושלים והיה נצור ממרץ ועד יוני 1948.
בשנת 1949 התגייס לצה"ל לחיל התותחנים, סיים קורס קצינים ושירת כמפקד סוללה בתותחנים. לחם במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים כאיש מילואים.
בשנת 1960 ירד לנגב, התגורר בבאר שבע ולקח חלק בהקמת הקמ"ג, כאחראי על תחום התחבורה והתקשורת. ב-1964 החל לנהל את סניף חברת שיכון ופיתוח לישראל בנגב, שעסקה בבניית אלפי דירות ביישובים ובערים בנגב. במקביל, עסק בהתנדבות בחידוש ההתיישבות ובפיתוח היישוב עומר. משנת 1965 כיהן תחילה כיו"ר הוועד המקומי של היישוב. ב-1975 מונה לראש המועצה המקומית והמשיך לכהן בתפקיד זה עד 1985.
בשנת 1980 הגה את הרעיון להקמת יישוב נוסף דומה לעומר בשם מיתר ועסק בארגון הקמתו.
בשנת 1986 יזם והקים את גני עומר - כפר מגורים לאוכלוסייה מבוגרת בעומר, והמשיך לנהלו עד לפרישתו לגמלאות ב-2002.
בנוסף, עסק בארגון ובהקמת בתי אבות נוספים כמו: בית יונה, גני יעלים.
מתגורר משנת 1965 בעומר.
נייט פארקר

ביוגרפיה

פארקר נולד בנורפוק שבווירג'יניה. בנעוריו גדל בווירג'יניה ביץ' ובהמפטון רודס. בתקופת התיכון הצטיין בהיאבקות וזכה למלגה ללימודים באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. ב-1999, במהלך חופשת הקיץ לאחר שנתו הראשונה באוניברסיטה, הואשם פארקר יחד עם עמיתו לנבחרת ההיאבקות באונס ובתקיפה מינית של סטודנטית, הוא זוכה ב-2001 לאחר מאבק משפטי. בעקבות הפרשה עבר לאוניברסיטת אוקלהומה, המשיך להתחרות בהיאבקות וסיים תואר ראשון בתכנות מחשבים. לאחר הלימודים עבד כמתכנת בבניית אתרי אינטרנט.
את קריירת המשחק שלו החל לאחר שצד את עיניו של מגלה כישרונות בשעה שליווה את חברו למבחן בד בדאלאס. הוא עבר ללוס אנג'לס והחל לשחק בפרסומות ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה. תפקידו המרכזי הראשון בקולנוע היה בסרט "Rome & Jewel" מ-2006 שלא זכה להצלחה. ב-2007 שיחק בסרט "Pride", דרמה תקופתית המתרחשת בשנות ה-70 בה גילם את דמותו של חבר נבחרת שחייה המורכבת כולה מאפרו-אמריקאיים. באותה שנה שיחק בסרט "The Great Debaters" דרמה תקופתית המתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-20 בבימויו של דנזל וושינגטון, בסרט גילם חבר קבוצת דיבייט המורכבת מסטודנטים אפרו-אמריקאיים שקוראת תיגר על קבוצה מאוניברסיטת הרווארד, על משחקו היה מועמד לפרס NAACP Image לשחקן המשנה הטוב ביותר. ב-2008 שיחק בסרט "החיים הסודיים של הדבורים", אף הוא דרמה תקופתית העוסקת במאבק האפרו-אמריקאיים בגזענות, הוא היה מועמד פעם נוספת לפרס NAACP Image לשחקן המשנה הטוב ביותר. ב-2012 שיחק בסרטים "עסקה מגונה", "זנבות אדומים" בו גילם אחד מטייסי טסקיגי וב-"Red Hook Summer" בבימויו של ספייק לי. ב-2014 שיחק בסרטים "נון-סטופ" ו"אודות אלכס" ובתפקיד הראשי בדרמה הרומנטית "Beyond the Lights", על משחקו בסרט היה מועמד לפרס NAACP Image לשחקן הטוב ביותר.
פארקר כתב, הפיק, ביים ושיחק בתפקיד הראשי בסרט הולדתה של אומה שיצא לאקרנים ב-2016. הסרט עוסק במרד נט טרנר, מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס וזכה בפרס השופטים ובפרס הקהל לסרט הטוב ביותר. כמו כן זכה בפרס הבמאי פורץ הדרך של השנה מטעם איגוד בעלי אולמות הקולנוע בארצות הברית. חברת פוקס סרצ'לייט רכשה את זכויות ההפצה של הסרט תמורת 17.5 מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר ששולם להפצת סרט שהוצג בפסטיבל והסכום הגבוה ביותר ששולם עבור סרט מוגמר כלשהו שהוצג בפסטיבל קולנוע. פארקר העדיף את ההצעה של פוקס סרצ'לייט על פני סכום של 20 מיליון דולר שהוצע לו על ידי נטפליקס מכיוון שרצה שהסרט יופץ באופן נרחב בבתי הקולנוע.
הפרויקט הבא עליו עובד פארקר הוא עיבוד קולנועי לביוגרפיה של מפיקת התוכניות ב-ESPN ליסה פן, העוקבת אחר המתאבקים דרטיון קרוקט ולירוי סאטון, האחד עיוור והשני קטוע רגליים, שמתמודדים עם נכותם.
ב-2016 ייסד בית ספר לקולנוע במכללת וילי שבטקסס. מכללת וילי היא המכללה שסיפור קבוצת הדיבייט שלה שימש השראה לסרט The Great Debaters בו השתתף.
פארקר נשוי ואב לחמש בנות.
אלטרה

אלטרה (באנגלית: Altera Corporation, ‏NASDAQ: ALTR) היא יצרן אמריקאי של רכיבי PLD, מעגלים מודפסים המאפשרים עריכה דינמית (reconfigurable).
ה-PLD הראשון שוחרר ב-1984. המוצרים העיקריים של אלטרה הם Stratix, הסדרות Arria ו- Cyclone של FPGA, סדרת MAX של CPLD, ‏Quartus II ו-Enpirion PowerSoC DC-DC.
ביוני 2015 הודיעה אלטרה כי ישנה הסכמה עקרונית עם כוונת אינטל לרכוש אותה בכ-16.7 מיליארד דולר במזומן. בחודש דצמבר באותה השנה, הושלמה הרכישה.
סבתא זורמת

תקציר עלילת הסרט

לאלכסנדר רובינשטיין (סניה), המכונה "הטרנספורמטור", יש כישרון להתחזות לאנשים שונים. הוא משתמש במיומנות זו למטרות פליליות.  לאחר מקרה מוצלח נוסף, סניה נאלץ להסתתר מפני רודפיו בבית אבות של דודו, כשהוא מחופש כסבתא. שם הוא פוגש נערה בשם ליובה, ומתאהב, אבל גם סבא מבית האבות מתאהב בו באופן בלתי צפוי.

הפקה

הרעיון של הסרט שייך לסטנדאפיסט אלכסנדר רבה. כעשרים ניצבים היו מעורבים בהפקת הסרט. ההרכבה והאיפור של דמות הסבתא לקחו 4 שעות מדי יום צילומים.

ביקורת וקבלה

הסרט קיבל ביקורות שליליות בדרך כלל בתקשורת הרוסית וממבקרי קולנוע, אך זכה להצלחה קופתית מרשימה.
גל כהן גרומי

ביוגרפיה

כהן גרומי מתאמן בקבוצת הפועל עירוני הוד השרון בהדרכתו של זוהר גלילי. הוא מחזיק במספר רב של שיאי ישראל לגילאים הצעירים.

2018

באליפות אירופה לנוער שנערכה בהלסינקי ב-1 ביולי 2018 זכה כהן גרומי במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם תומר פרנקל, דניס לוקטב ובר סולובייצ'יק בתוצאה של 7:16.28 דקות, לפני רוסיה (7:17.49 דקות) ובריטניה (7:17.93 דקות), לראשונה בהיסטוריה של נבחרת ישראלית בשחייה. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם תומר פרנקל, דניס לוקטב ומיכאל סמירנוב בתוצאה של 3:21.27 דקות, 15 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 2018 זכה כהן גרומי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 24.54 שניות, לפני דניאל אייזנברג מירושלים רבתי (24.55 שניות) וגיא גרופר ממכבי חיפה (24.80 שניות). מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:57.58 דקות, אחרי גיל קיזלר ממכבי חיפה (3:56.49 דקות) ומרק חינאווי מהפועל בת ים (3:57.02 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:18.31 דקות, אחרי יבגני ממין מהפועל דולפין נתניה (2:17.80 דקות) ואיתן יודשקין ממכבי קריית ביאליק (2:18.09 דקות).
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) שנערכה באוקטובר 2018 הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא נוער חדש של 2:02.41 דקות.

2019

בתחרות שבע הגבעות שנערכה ברומא, איטליה ביוני 2019 קבע כהן גרומי במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 52.93 שניות. שבוע לאחר מכן, בתחרות המבחן האחרונה לקראת אליפות העולם שנערכה בוינגייט בסוף יוני אותה שנה הוא סיים במקום ראשון במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא נוער חדש של 2:01.47 דקות, לפני איתי גורביץ' (2:02.27 דקות) ובמקום שני במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:49.05 דקות, אחרי דניס לוקטב (1:48.50 דקות).

מדליית ארד באליפות אירופה לנוער

שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה לנוער שנערכה בקאזאן, רוסיה זכה כהן גרומי במדלית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 2:00.48 דקות, אחרי אפוסטולוס פאפאסטמוס מיוון (1.59.93 דקות) ורון פולונסקי מישראל שקבע שיא נוער חדש של 1:59.98 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.26 שניות, במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם מיכאל סמירנוב, עילי כהן ורון פולונסקי בתוצאה של 7:25.08 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם עילי כהן, מיכאל סמירנוב ורון פולונסקי בתוצאה של 3:22.44 דקות. כשחיין ראשון הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 50.53 שניות.

חיים אישיים

השחיין הישראלי ערן כהן גרומי הוא דוד של גל כהן גרומי.
עין חרוד מאוחד

ראשיתו

עין חרוד הוא היישוב הראשון שכונה קיבוץ בארץ ישראל. ההתארגנות הראשונה במתכונת זאת הייתה דגניה א שחבריה קראו להתארגנות קבוצה. ראשוני הקיבוץ היו אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית אשר היו חלוצים וחלוצות חברי גדוד העבודה. העלייה לקרקע בסמוך לפתחו של מעין חרוד הייתה בי"ח באלול תרפ"א 1921; תחילה באו לאתר כ-35 חברים מהקבוצה שעבדה בראס אל עין ליד פתח תקווה. ולמחרת הצטרפו כ-39 חברים ממחנה גדוד העבודה במגדל. היישוב השיתופי שאותו הקימו נקרא בתחילה: "פלוגת גדוד העבודה בעמק יזרעאל". מנהיגי היישוב הבולטים בראשיתו היו שלמה לביא, יהודה אלמוג ומנחם אלקינד, ואחר כן גם יצחק טבנקין. עין חרוד הוקם מלכתחילה על פי תוכנית "הקבוצה הגדולה" אשר הגה שלמה לביא ואושרה על ידי ההסתדרות הציונית בקונגרס הציוני הי"ב, הסתדרות העובדים, ומפלגות הפועלים: הפועל הצעיר ואחדות העבודה.
בקיץ תרפ"ג 1923 התפלג קיבוץ עין חרוד מ"גדוד העבודה". הצטרפו אליו חבורות חלוצים, והוא הפך ל"קיבוץ ארצי" שפלוגותיו פזורות ברחבי הארץ. עין חרוד וקיבוצים נוספים הקימו ב-1927 את "הקיבוץ המאוחד". בקיץ 1929 חזרו ונצטרפו אל "הקיבוץ המאוחד": כפר גלעדי, תל יוסף ורמת רחל, קיבוצי "גדוד העבודה" שהתפרק.

התיישבות ופילוג

ב-1926 עבר הקיבוץ למקום הקבע שלו, בגבעת "קומי". (במקומו התיישב ארעית גרעין המייסדים של קיבוץ בית השיטה, עד שעבר למקום הקבע; וכן התגוררו ליד מעין חרוד קבוצות מתיישבים נוספות).
בשנת 1952, כחלק מן המאבק בתנועת העבודה והפילוג בתנועה הקיבוצית התחולל פילוג גם בקיבוץ עין חרוד. הקיבוץ התפצל לשני קיבוצים: עין חרוד מאוחד (שנשאר בקיבוץ המאוחד) ועין חרוד איחוד. לאחר דין ודברים קרקעות הקיבוץ ונכסיו פוצלו וחולקו לשניים, בין שני קיבוצים באותו אתר; האחד של נאמני עם מפ"ם והשני של תומכי מפא"י. 
בשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י ואשר פרשה מן הקיבוץ המאוחד, לאתר סמוך על גבעת קומי שבאדמות הקיבוץ והקימה את "עין חרוד איחוד". הקיבוץ עין חרוד שבו נשארו החברים שזוהו בעבר עם מפ"ם, נקרא מאז בשם "עין חרוד (מאוחד)".
בקיבוץ עין חרוד פעלו מראשיתו אנשי ציבור ויצירה ידועים ובהם: שלמה לביא, חיים שטורמן, יצחק טבנקין, נחום בנארי, חיים אתר, זרבבל גלעד  ואברהם תרשיש.

מרכז חברה ותרבות

ב-1927 בִקרה בעין-חרוד משלחת רבנים ובהם הראי"ה קוק, כחלק ממסעה ביישובים החקלאים בצפון הארץ. הרב ניסה לדבר על לבם של חברי הקיבוץ לשמור מצוות, ובין השאר, להתחתן כדת משה וישראל; לפי המסופר קצת מדבריו השפיעו "ועוד באותו לילה הועמדו בעין חרוד שמונה עשרה חופות".
בשנת 1937, לאחר תכנון רב שנים, הוקם בפאתיו הצפוניים של היישוב המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המהווה כיום מרכז חשוב לאמנות ישראלית
היינריך שיף

חייו

שיף למד נגינה בצ'לו אצל טוֹבּיאַס ְקֵינֶה (Tobias Kühne) ואנדרה נאווארה והופיע לראשונה כסולן בווינה ובלונדון בשנת 1971. הוא למד ניצוח אצל הנס סווארובסקי והופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה בשנת 1986.
שיף היה מנהל אמנותי של נורת'רן סינפוניה משנת 1990 עד 1996, והקליט עמה לחברת NMC. כמו כן היה המנצח הראשי של הפילהרמונית של קופנהגן בדנמרק מ-1996 עד 2000, ושל תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור בשווייץ.
בשנת 2004 מונה שיף למנצח התזמורת הקאמרית של וינה וכיהן במשרה זו משנת 2005 עד 2008. בשנת 2008 פרש ממשרתו עקב בעיות בריאות. 
שיף ניגן בצ'לו "מארה" של סטרדיוואריוס משנת 1711 ובצ'לו "היפהפייה הנמה" שבנה דומניקו מונטאניאנה בוונציה בשנת 1739. ההקלטה שלו לסוויטות הצ'לו של באך זכתה לפרסים, וההקלטה שלו לקונצ'רטי של שוסטקוביץ' זכתה ב"גראן פרי די דיסק" (Grand Prix du Disque) ההקלטה שלו לקונצ'רטו הכפול של ברהמס עם פרנק פטר צימרמן ווולפגנג זאוואליש זכתה ב"פרס התקליט הגרמני" (Deutscher Schallplattenpreis). מלחינים שונים כתבו קונצ'רטי לשיף, בהם ג'ון גאסקן ופרידריך צֶרְהָא (Friedrich Cerha) בין תלמידיו רודי שפרינג.
פבריציו ראבנלי

קריירת משחק

ראבנלי שיחק במהלך הקריירה שלו בתריסר קבוצות אירופיות, כולל פרוג'ה, יובנטוס, לאציו, מידלסברו, דרבי קאונטי, אולימפיק מרסיי ודאנדי יונייטד, ובין היתר היה שחקן נבחרת איטליה.
הוא היה אחד מן הכובשים המצטיינים באירופה בסוף שנות ה-90. עם יובנטוס זכה בתארים רבים, אליפות הסרייה א' (1994/1995), קופה איטליה (1994/1995), הסופרקאפ האיטלקי (1995), גביע האלופות (1995/1996, כבש שער במשחק הגמר) וגביע אופ"א (1992/1993). 
ב-1996 עבר ראבנלי למועדון הפרמייר ליג, מידלסברו, יחד עם בריאן רובסון. ראבנלי זכה להצלחה בקבוצה, אם כי לא לאורך זמן. הוא כבש שלושער בהופעת הבכורה שלו בקבוצה נגד ליברפול, במשחק הפתיחה של עונת 1996/1997. למרות היותו אחד מהכובשים המצטיינים בליגה, מידלסברו ירדה ליגה בסיום עונתו הראשונה במועדון. הוא בודד עצמו מחבריו לקבוצה ומהאוהדים, כאשר תוך כדי התלונן באופן קבוע על מתקני האימון של המועדון, וגם על העיר עצמה, על אף שמשכורתו הייתה הגבוהה ביותר בפרמייר ליג באותה העת. כאשר שיחק בקבוצה, הוא השתכן בכפר מקומי קטן בצפון יורקשייר, האטון רודבי, באזור בו התגוררו חבריו לקבוצה כדוגמת פול מרסון וגורדן מקווין. הוא נחשב ליקיר הקהילה, לאחר שתרם רבות באירועים חברתיים מקומיים.
ראבנלי הצטרף לדרבי קאונטי בשנת 2001, אך גם קבוצה זו ירדה ליגה בסוף העונה. בעקבות בעיות כלכליות בדרבי, הוא לא קיבל את שכרו עד היום, אף שעזב את הקבוצה כבר בשנת 2003. מאנגליה, עבר ראבנלי לשחק בסקוטלנד, במדי דאנדי יונייטד, אולם גם שם נתקל בבעיות כלכליות.
אחרי הניסיון הכושל שלו בסקוטלנד, ראבנלי שב למדינת לידתו, איטליה, וסיים את הקריירה שלו בפרוג'ה, כאשר ניסה לעזור לקבוצתו במאבקי התחתית.
עבור נבחרת איטליה ראבנלי שיחק במהלך 22 משחקים בינלאומיים, בהם כבש 8 שערים.
כיום ראבנלי עובד כפרשן כדורגל בטלוויזיה האיטלקית. הוא חובב רכיבת אופניים נלהב ויחד עם פאולו בטיני ומאוריציו פונדריסט נטל חלק ברכיבה שנערכה מפירנצה לאסיזי לציון פעולותיו של ג'ינו ברטלי, רוכב עבר נערץ באיטליה, להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה.

קריירת אימון

ב-8 ביוני 2013 מונה ראבנלי למאמנה של קבוצת אז'אקסיו הצרפתית. ב-2 בנובמבר 2013 פוטר מתפקידו לאחר 5 הפסדים רצופים של הקבוצה. 
ב-22 ביוני 2018 מונה למאמן ארסנל קייב האוקראינית.
ועידת הנשיאים

ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית (באנגלית: Conference of Presidents of Major American Jewish Organizations) או בקיצור ועידת הנשיאים היא ארגון יהודי-ציוני הפועל בארצות הברית, ומאגד כ-50 ארגונים יהודיים לתיאום והכוונה של עמדותיהם ופעולתם בנושאים יהודיים, ישראליים וציוניים אל מול הממשל האמריקני, ממשלת ישראל וגופי שלטון אחרים.
ועידת הנשיאים משמשת כגוף התיאום המרכזי של קהילת יהדות ארצות הברית, וכקולה של היהדות האמריקנית המאורגנת. היא פועלת לליכוד השורות בין הקבוצות והארגונים השונים, ודוברת בשם הקונצנזוס בענייני השעה הנמצאים במוקד התעניינותם של יהודי ארצות הברית בכללותם – בדגש על שלומה ורווחתה של מדינת ישראל. הארגון מגדיר עצמו כ"כתובת מרכזית למנהיגים אמריקנים, ישראלים ואחרים להתייעצות בנושאי דאגה קריטיים לקהילה היהודית".
לוועידת הנשיאים נודעת השפעה רבה על הממשל האמריקני, אף שרשמית אין הוא פועל כגוף שדלנות (תפקיד זה ממלא ארגון אייפ"ק). גם בישראל נחשב הארגון כבעל השפעה רבה, וכנציגה הרשמי של הקהילה היהודית האמריקנית. אחת לשנה, על פי רוב בחודש פברואר, מתכנסים צירי ועידת הנשיאים בירושלים ונועדים עם מנהיגי ישראל, פוליטיקאים, אנשי חברה ואנשי אקדמיה, כדי ללמוד מהם על בעיותיה וצרכיה של ישראל בהיבטים השונים.

היסטוריה

ועידת הנשיאים נוסדה ב-1956 במענה לבקשת ממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. באותה עת הלכו ורבו הקבוצות והארגונים שייצגו אינטרסים יהודיים כלפי הממשל, כשבמקרים רבים עמדה בשורש ההבחנה ביניהם פוליטיקה פנים-קהילתית שבה לא חפץ הממשל להתערב. ממשלו של אייזנהאור היה מעוניין בגוף שיוכל לבטא את עמדת הקונצנזוס היהודי-אמריקני, ולייצג את קולה הקולקטיבי של הקהילה הגדולה וההטרוגנית בנושאים שעל הפרק.
במשך 30 שנות קיומו הראשונות של הארגון עמד בראשו יהודה הלמן, עד מותו ב-1986. מאז ועד היום עומד בראש ועידת הנשיאים מלקולם הונליין. הונליין נושא רשמית ודרך קבע בתואר "סגן-יו"ר ביצועי" (Executive Vice Chairman), כשלצידו יושב-ראש נבחר לקדנציה תחומה בזמן, הפועל בהתנדבות. היושב ראש הנוכחי מאז אפריל 2015 הוא סטיבן גרינברג, משפטן ואיש עסקים שמילא שורת תפקידים בחיים הציבוריים והארגוניים של יהדות ארצות הברית.
לאורך השנים ביטאה ועידת הנשיאים עמדה ציונית חזקה ועקבית, ושמה את ענייני התמיכה האמריקנית בישראל בראש סדר היום שלה.
די לחכימא ברמיזא

דַּי לְחַכִּימָא בִּרְמִיזָא או דַּי לְחַכִּימָא בִּרְמִיזָא וּלְשַׁטְיָא בְּכוּרְמֵיזָא הוא ביטוי בשפה הארמית בבלית שנעשה בו שימוש גם בשפה העברית. פירושו המילולי של הביטוי הוא לחכם מספיק רמז ולשוטה אגרוף.
לרוב משתמשים בביטוי בגרסתו המקוצרת די לחכימא ברמיזא או בכתיב וד"ל בראשי תיבות, והוא בא לבטא שימוש ברמז תחת אמירת דברים מפורשים.

מקור ומשמעות

מקורו של הביטוי הוא במדרש משלי, הדן בספר משלי, פרק כ"ב, פסוק ו' "חֲנֹךְ לַנַּעַר, עַל-פִּי דַרְכּוֹ", ובעקבותיו, בפסוק ט"ו: "אִוֶּלֶת קְשׁוּרָה בְלֶב-נָעַר - שֵׁבֶט מוּסָר יַרְחִיקֶנָּה מִמֶּנּוּ.". אומר על כך רבי זבידא
הוּא דְּאָמַר מַתְלָא [כפי שאומר הפתגם העממי]: לְחַכִּימָא – בִּרְמִיזָא, וּלְשַׁטְיָא – בְּכוּרְמֵיזָא [לחכם - ברמז; לשוטה - באגרוף]
 משמע, לנער החכם יספיק רמז בלבד, ואילו לטיפש יידרש כביכול האגרוף; כל נער יתחנך על פי דרכו, כאמור במשלי.   
ובהשאלה:  כדי להעביר מסר לחכם מספיק לרמוז והוא מבין, בעוד שהעברת מסר לשוטה, כרוכה בפעולה הרבה יותר מפורשת - במכת אגרוף (כוּרְמֵיזָא). במילים אחרות מה שמבדיל בין החכם לשוטה, היא היכולת של החכם לפענח רמיזות או ניואנסים ולהבין דבר מתוך דבר וכדומה.

שימושים בשפה

בדרך כלל משמש הביטוי לרמז על דברים נוספים הטמונים בין השורות. 
את סיפורו, "נתן בן נתן" חתם מיכה יוסף ברדיצ'בסקי במשפט:  "הקורא בוודאי יבין את סוף פסוק של אותו מכתב, ודי לחכימא... "  
גיא רולניק מצטט את המולטי-מיליונר, יוסי הולנדר בנושא מתווה הגז: "אין התחייבות לרכוש את רוב השירותים בישראל. נורווגיה, למשל, חייבה רכש מקומי והקימה תעשייה. אני מבקש להדגיש: רכישת כל השירותים והחומרים בחו"ל מאפשרת לחברות הגז לנפח מחירים ולהקטין את תשלומי המס למדינה, ודי לחכימא ברמיזא".
בתגובה לעתירת אם לבג"ץ כנגד בית הדין הרבני שחייב אותה למול את בנה, כתבו הנעתרים: "בעוד שנה־שנתיים ילך הקטין לפעוטון ושם יהיה מוקף בילדים שנימולו, ואין זה סוד כי פעוטות ניחנו בכושר הבחנה בכל עניין חריג, ודי לחכימא."
אגם רטבה

תיאור

האגם מופרד מהאוקיינוס האטלנטי רק על ידי מסדרון דיונות צר ברוחב כמה מאות מטרים, והוא נקרא על שם מימיו הוורודים הנגרמים על ידי אצות Dunaliella salina. האצות מייצרות פיגמנט אדום שמסייע להן בקליטת אור, ושמספק להן אנרגיה. הצבע ניכר במיוחד בעונה היבשה (מנובמבר עד יוני) ונראה פחות בעונה הגשומה (יולי עד אוקטובר).
האגם ידוע בתכולת המלח הגבוהה שלו, המגיעה עד ל-40% באזורים מסוימים. הסיבה המרכזית למליחות היא חדירת מי ים מהאוקיינוס האטלנטי ואידויים לאחר מכן. בדומה לים המלח, ריכוז המלח באגם גבוה מספיק על מנת לאפשר לאנשים לצוף בו בקלות. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 מופק מהאגם מלח ומיוצא למדינות רבות באפריקה המערבית.
שערי ירושלים

שערי ירושלים הם השערים המאפשרים כניסה לעיר העתיקה דרך חומות ירושלים. כיום ישנם שבעה שערים פתוחים בחומה, ומספר שערים אטומים. בתקופות שונות בהיסטוריה היו בחומות ירושלים שערים שונים, שנסתמו לאורך הדורות. שער הרחמים הוא המפורסם מבין השערים האטומים ולכן נהוג לומר שבחומת ירושלים שמונה שערים.

מוטיבים מבניים

מרבית שערי ירושלים מצוידים באמצעים מבניים המקשים פלישת אויב דרכם. ככל שהשער היה פתוח במשך שעות רבות יותר בכל יום, אמצעים אלה היו מפותחים יותר. אחד האמצעים הוא חרכים לשפיכת שמן רותח על העוברים בשער.
אמצעי אחר הוא מסדרון מעוקל המשולב בשער. המסדרון אינו מונע את כניסתם של זרים אלא מאט אותה כדי שהשומרים יוכלו לשלוט בהמון הנכנס. המסדרון מקשה על דהירה של סוסים ועל תימרון מהיר ונוח של מרכבות. על יעילותו של המסדרון במניעת כניסה מהירה ונוחה של מרכבות אל העיר ניתן ללמוד מהפרצה הגדולה שנפרצה בחומה, בסמוך לשערה הראשי - שער יפו, כדי להקל על כניסת מרכבות לעיר, כשהחומה חדלה מלשמש אמצעי הגנה. הפרצה נפרצה לקראת ביקורו של הקיסר וילהלם השני בירושלים, בשנת 1898.