מלקולם אקס

ילדותו

מלקולם ליטל נולד באומהה, נברסקה, ארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית. הרביעי מבין שבעה ילדים. אביו, ארל ליטל, ממשפחה אפרו-אמריקאית. אימו לואיז הלן (לבית נורטון) ילידת האי הקריבי גרנדה. אביו היה מטיף דת בפטיסטי שתמך באקטיביסט הפאן-אפריקני מרקוס גארבי, מנהיג התנועה Universal Negro Improvement Association ‏(UNIA).‏ מלקולם מעולם לא שכח את הערכים של כבוד עצמי שחור והסתמכות עצמית שאביו ומנהיגים אחרים של תנועת UNIA הטיפו להם. לימים סיפר אקס כי שלושה מאחיו של ארל ליטל, שבאחד מהם נעשה לינץ', נרצח באכזריות בידי אנשים לבנים. בשל איומי הקו קלוקס קלאן היגרה המשפחה ב-1926 למילווקי, ומעט אחרי-כן ללנסינג, מישיגן.
האב ארל ליטל נולד בריינולדס, ג'ורג'יה. היו לו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים: אלה, מרי וארל הבן – ושבעה מאשתו השנייה, לואיז: וילפרד, הילדה, פילברט, מלקולם, רג'ינלד, איבון וווסלי. לואיז נורטון ליטל נולדה בגרנדה. כבת לאב סקוטי, עורה היה בהיר והיא נראתה אישה לבנה. מלקולם ירש את גוון עורה הבהיר של אימו וסבו מצד אימו. בתחילה חש שעורו הבהיר היה סמל מעמד, אולם לימים אמר: "שנאתי כל טיפת דם אונס לבן שזרם בעורקי". אקס זכר מאוחר יותר את תחושתו שאביו העדיף אותו על אחיו בשל היותו הילד הלבן ביותר במשפחה, אולם הוא חשב שאימו התנהגה אליו בקשיחות בשל אותה סיבה. אחד מכינוייו של מלקולם, "רד", נובע מצבע שערו. לפי ביוגרף אחד, בלידתו היה לו "שער בלונדיני כאש... בגוון קינמון", ובהיותו בן ארבע, "שיער בלונדיני-אדמדם". שיערו כהה עם התבגרותו, עם זאת הוא עדיין דמה לסבו מצד אימו, ששיערו "הפך לאדמדם בשמש הקיץ". לסוגיית צבע העור והשיער היה תפקיד משמעותי מאוד בשלב מאוחר יותר בחייו של מלקולם.
בדצמבר 1924, כשלואיז ליטל הייתה בהריון ונשאה בבטנה את מלקולם, איימו עליה הקו קלוקס קלאן. היא סיפרה שאנשי הקלאן הזהירו את משפחתה לעזוב את אומהה, משום שפעילותו של ארל ליטל בארגון UNIA "הביאה צרות". הבית בלנסינג אליו עברו נשרף ב-1929, אולם המשפחה נמלטה ללא פגיעה גופנית. ב-8 בספטמבר 1931 נפגע ארל ליטל אנושות מפגיעת חשמלית בלנסינג. הרשויות קבעו שמותו נגרם כתוצאה מתאונה. המשטרה דיווחה שארל ליטל היה בהכרה כשהם הגיעו למקום ההתרחשות, והוא אמר להם שהוא החליק ומעד מתחת לגלגלי החשמלית. הקהילה השחורה בלנסינג ערערה על סיבת המוות, והאמינה שהייתה ראייה נסיבתית לתקיפה. משפחתו הוטרדה תכופות בידי הליגיון השחור (Black Legion), קבוצת עליונות לבנה שאביו האשים בשריפת ביתם ב-1929. חלק מהשחורים האמינו שהליגיון השחור היו אחראים למותו של ארל ליטל. אחד מהמבוגרים שנכחו בהלוויה אמר לפילברט ליטל בן השמונה שאביו הוכה מאחור ונדחף מתחת לחשמלית.
אף-על-פי שלארל ליטל היו שתי פוליסות של ביטוח חיים, הרי שמשפחתו קיבלה קיצבת מוות רק מהפוליסה הקטנה יותר. חברת הביטוח של הפוליסה הגדולה יותר טענה שאביו ביצע התאבדות וסירבה לשלם את הקיצבה. התשלום מפוליסת הביטוח הסתכם באלף דולר (שהם שווי ערך לחמישה עשר אלף דולר במונחים של שנת 2010) ובית הדין לקיום הצוואות העניק ללואיס ליטל "קיצבת אלמנה" חודשית בסך 18 דולר. היא השכירה חלל בגינה כדי לגייס עוד כסף, ובניה צדו בשר ציד לארוחת הערב.
בשנת 1935 או 1936, החלה לואיז ליטל לצאת עם גבר אמריקאי-אפריקאי. נדמה היה שהוא עמד להציע לה נישואים, אולם האיש נעלם מחייהם כשלואיז הייתה בהריון ממנו בשלהי 1937. בדצמבר 1938, עברה לואיז ליטל התמוטטות עצבים והוכרה רשמית כלא-שפויה. האחים הקטנים הופרדו ונשלחו למשפחות אומנות. המדינה אישפזה את לואיז ליטל בבית חולים של המדינה לחולי נפש בקלמזו מישיגן, שם היא נותרה עד שמלקולם ואחיו דאגו לשחרורה כעבור עשרים וארבע שנים.
מלקולם ליטל היה אחד התלמידים הטובים ביותר בחטיבת הביניים, אולם הוא נשר מבית הספר אחרי שמורהו בכיתה ח' אמר לו ששאיפותיו להיות עורך-דין היו "לא מציאותיות לכושי". שנים מאוחר יותר, צחק אקס על האירוע, אך באותו הזמן הוא היה משפיל. זה גרם לו לחוש שלאדם שחור ששאף לבנות קריירה לא היה מקום בעולם הלבן, לא משנה עד כמה הוא היה חכם. לאחר שחי בסדרת בתים לבנים אצל משפחות אומנות, עבר מלקולם לבוסטון בפברואר 1941 על-מנת לחיות עם אחותו למחצה הבוגרת ממנו, אלה ליטל-קולינס.

נעוריו

קולינס התגוררה ברוקסבורי, שכונה בבוסטון שמנתה בעיקר אמריקאים אפריקאים בני המעמד הבינוני. הייתה זו הפעם הראשונה שליטל ראה אנשים שחורים רבים כל-כך. הוא נמשך לחיי התרבות והחברה של שכונתו.
בבוסטון, עבד ליטל במגוון עבודות ומצא תעסוקה לא קבועה בחברת הרכבות של ניו הייבן. בין השנים 1943 ל-1946, הוא נדד מעיר לעיר ומעבודה לעבודה. הוא עזב את בוסטון כדי לחיות תקופה קצרה בפלינט, מישיגן. הוא עבר לעיר ניו יורק ב-1943, התגורר בהארלם, שם היה מעורב בסחר בסמים, הימורים, סחטנות, שוד, וסרסרות.
ליטל היה מעורב לפעמים במין הומוסקסואלי, בדרך-כלל תמורת כסף.
ב-1943, קיבל ליטל צו גיוס לשירות צבאי מלשכת הגיוס של צבא ארצות הברית.
לימים הוא נזכר שהעמיד פנים במטרה להימנע מגיוס על ידי כך שאמר לקצין החוקר שהוא לא יכול לחכות עד ש"יגנוב כמה רובים ויהרוג כמה אנשים לבנים."
רופאי הצבא איבחנו אותו כ"לא כשיר נפשית לשירות צבאי". הוא קיבל כרטיס 4-F, ששיחרר אותו משירות חובה.
בשלהי 1945, שב ליטל לבוסטון. ביחד עם קבוצת שותפים, הוא יזם סדרת פריצות מתוכננות לבתי מגורים של משפחות לבנות עשירות.
ב-12 בינואר 1946, נעצר ליטל בעוון שוד כשניסה לאסוף שעון גנוב שהוא השאיר לתיקון בחנות תכשיטים.
בעל החנות טילפן למשטרה כיוון שהשעון היה יקר מאוד, והמשטרה הזהירה את כל תכשיטני בוסטון שהשעון היה גנוב. ליטל אמר למשטרה שהוא החזיק אקדח והסגיר עצמו כדי שהמשטרה תנהג עמו ביד רכה.
כעבור שלושה ימים, הורשע ליטל בנשיאת נשק. ב-16 בינואר הוא הואשם בגניבה ובפריצה ולבסוף נידון לשמונה עד עשר שנות מאסר.
ב-27 בפברואר, החל ליטל לרצות את עונש מעצרו בכלא מדינת צ'ארלסטאון בבוסטון. בזמן שבתו בכלא, נודע בכינוי "שטן" בשל עוינותו לדת.
ליטל פגש בכלא אדם אוטודידקט בשם ג'ון אלטון במברי (הקרוי "בימבי" ב"אוטוביוגרפיה של מלקולם אקס").
במברי היה אסיר בעל מעמד בצ'ארלסטאון, ואקס תיאר אותו לימים כ"אדם הראשון שפגשתי שזכה לכבוד רב כל-כך... בעזרת מוצא פיו."
בהדרגה, שני הגברים התיידדו ובמברי שכנע את ליטל לרכוש השכלה.
ליטל פיתח תיאבון רעבתני לקריאה, והוא נהג לקרוא אחרי כיבוי האורות בכלא.
ב-1948, פילברט, אחיו של ליטל, כתב לו אודות אומת האסלאם. כמו ה-UNIA, כך גם אומת האסלאם הטיפה לעצמאות לשחורים, ולבסוף לאיחוד החברים של הפזורה האפריקאית, חופשיים משליטת האמריקאים הלבנים והאירופאים.
ליטל לא היה מעוניין להצטרף עד שאחיו רג'ינלד כתב לו, "מלקולם, אל תאכל יותר חזיר ואל תעשן יותר סיגריות. אני אראה לך איך לצאת מהכלא." ליטל הפסיק לעשן, ובפעם הבאה שהגישו חזיר בחדר האוכל של הכלא, הוא סירב לאכול אותו.
כשרג'ינלד הגיע לבקר את ליטל, הוא תיאר את משנתה של הקבוצה, בכלל זה את האמונה שאנשים לבנים הם שדים. אחרי-כן, ליטל חשב על כל האנשים הלבנים אותם הכיר, ונוכח לדעת שמעולם לא היה לו קשר עם אדם או מוסד חברתי לבן שלא היה מבוסס על חוסר יושר, חוסר צדק, חמדנות ושנאה. ליטל החל לשקול מחדש על כפירתו בכל הדתות והוא נפתח למסר של אומת האסלאם. חברי משפחה אחרים שהצטרפו לאומה כתבו לליטל או ביקרו אותו ועודדו אותו להצטרף.
בפברואר 1948, בעיקר הודות למאמציה של אחותו, הועבר ליטל לכלא ניסויי בנורפוק מסצ'וסטס, מתקן שהכיל ספרייה גדולה הרבה יותר.
בשלהי 1948, שוחרר ליטל על תנאי מהכלא.
לימים הוא הרהר בתקופת מאסרו בכלא לאחר המרת דתו: "חודשים חלפו בלי שאפילו חשבתי על היותי כלוא. למעשה, באותה עת, מעולם לא הייתי חופשי יותר בימי חיי."

הצטרפותו לארגון "אומת האסלאם"

כשליטל שוחרר מהכלא ב-1952 הוא שינה גם את שמו, מלבד חבירתו לדת חדשה. בדצמבר 1950 חתם מכתב ששלח לאחיו פילברט בשם "מלקולם אקס" בפעם הראשונה.
באוטוביוגרפיה שלו, הוא הסביר מדוע "ה-'X' המוסלמי סימל את השם האפריקאי האמיתי שלעולם לא היה יכול לדעת אותו. עבורי, ה-'X' שלי החליף את השם של אדון העבדים 'ליטל' שאיזשהו שטן תכול עיניים ששמו ליטל כפה על אבות אבותיי מצד אבי."
מעט אחרי שחרורו מהכלא, ביקר אקס את אלייז'ה מוחמד בשיקגו, אילינוי.
ביוני 1953, הוא נבחר לעוזר כומר בכנסייה מספר אחד בדטרויט של אומת האסלאם.
במהרה, הוא נעשה כומר במשרה מלאה.
בסוף 1953 ייסד אקס ייסד את כנסיית בוסטון מספר אחת עשרה.
במרץ 1954, הוא התרחב ופתח את כנסייה מספר 12 בפילדלפיה, פנסילבניה.
חודשיים אחרי-כן אקס נבחר להנהיג את כנסייה מספר 7 בהארלם, והוא במהרה הגדיל את מספר חבריה.
ה-FBI פתח תיק על אקס החל מ-1950, לאחר שהוא כתב מכתב לנשיא הארי טרומן בו כתב על התנגדותו למלחמת קוריאה והכריז על עצמו כעל קומוניסט.
הם החלו לעקוב אחריו ב-1953, ובמהרה ה-FBI הפנה את תשומת לבו מדאגה לחברותו האפשרית במפלגה הקומוניסטית לעלייתו המהירה של אקס באומת האסלאם.
במהלך שנת 1955 המשיך אקס במאמצי הגיוס המוצלחים שלו בשמו של הארגון. הוא ייסד כנסיות בספרינגפילד מסצ'וסטס, בהרטפורד קונטיקט ובאטלנטה ג'ורג'יה. 
מאות אמריקאים אפריקאים הצטרפו לאומת האסלאם בכל חודש.
פרט למיומנותו כנואם, אקס היה בעל נוכחות גופנית מרשימה. הוא התנשא לגובה של 1.91 סנטימטר ושקל כ-82 קילוגרם.
כותב אחד כינה אותו "בנוי לתלפיות", ואחר כ"מדהים ביופיו.. ותמיד לבוש בטוב טעם."

תקרית ג'ונסון הינטון

מלקולם אקס זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה אחרי ששוטרים הכו אחד מחברי אומת האסלאם ששמו ג'ונסון הינטון.
ב-26 באפריל 1957, שני שוטרים הכו גבר אמריקאי אפריקאי באלותיהם כששלושה עוברי אורח שהשתייכו לאומת האסלאם ניסו להתערב.
הם צעקו: "אתם לא באלבמה או ג'ורג'יה. זאת ניו יורק!"
אחד מהקצינים החל להכות את אחד מעוברי האורח, ג'ונסון הינטון. מנתח שבדק את הינטון בדיעבד קבע כי החבלות היו מאוד חמורות, שהן גרמו לו לזעזוע מוח, דימום מוחי, וקרעים בגולגולת. כך ארבעת הגברים נעצרו ונלקחו לתחנת המשטרה.
אישה שהבחינה בהתקפה רצה למסעדה של אומת האסלאם.
בתוך שעות ספורות, אקס וקבוצה קטנה של מוסלמים הגיעה לתחנת המשטרה ודרשה לראות את הינטון. מפקד המשטרה אמר בתחילה שהם לא מחזיקים באף מוסלמי, אולם כשהקהל גדל ל-500, הוא הרשה לאקס לשוחח עם הינטון.
לאחר שיחה קצרה, דרש מלקולם אקס שהינטון ילקח לבית החולים, זומן אמבולנס והינטון נלקח לבית החולים הארלם.
הינטון קיבל טיפול והוחזר למשטרה, שהשיבה אותו לתחנת המשטרה.
בנקודה זו, התאספו כ-4,000 אנשים, המשטרה הבינה שקיים חשש למהומה וקראה לסיוע. אקס שב לתחנת המשטרה עם עורך-דין ושחרר את שני המוסלמים בערבות. המשטרה אמרה שהינטון אינו יכול לחזור לבית החולים עד שיוקראו בפניו ההאשמות נגדו ביום המחרת.
אקס הבין כי הדברים הגיעו למבוי סתום. הוא צעד מחוץ לתחנת המשטרה וסימן בידו.
חברי אומת האסלאם בקהל עזבו את המקום בשקט. יתר הקהל התפזר דקות לאחר מכן. אחד מקציני המשטרה אמר לעורך העתון The New York Amsterdam News "אסור שלאף אדם לא יהיה כוח כזה."
בחודש הבא, מחלק השירות המיוחד והחקירות של משטרת העיר ניו יורק פתח במעקב על אקס. מפקד משטרת העיר ניו יורק ביקש מידע מכל מחלקת משטרה בכל עיר שבה אקס חי, ומבתי הכלא בהם הוא ריצה את מאסרו.
באוקטובר, חבר מושבעים גדול סירב להרשיע את הקצינים שהכו את הינטון, אקס כתב מברק זועם לנציב המשטרה. בתגובה, קצינים מוסווים של משטרת העיר ניו יורק הוצבו בתוך אומת האסלאם.

נישואיו ומשפחתו

מלקולם אקס פגש את בטי סנדרס ב-1955. היא הוזמנה להקשיב להרצאתו, ומאוד התרשמה ממנו. הם שוחחו שוב בסעודה חגיגית. במהרה סנדרס נכחה בכל הרצאותיו של אקס בכנסייה מספר שבע. באמצע 1956, היא הצטרפה לאומת האסלאם.
מלקולם אקס לא חיזר אחרי בטי אקס בצורה המקובלת. פגישות רומנטיות בשניים היו מנוגדות לאידאולוגיה של אומת האסלאם. במקום זאת, הזוג קיים הפגישות ביניהם בנוכחות עשרות או אפילו מאות אנשים חברי האומה. הוא נהג לקחת את חברי הקבוצה לבקר במוזיאונים ובספריות בעיר ניו יורק, והוא תמיד הזמין את בטי אקס.
אם כי הם מעולם לא דנו בנושא, בטי אקס שיערה שאקס מעוניין בנישואים. ב-12 בינואר 1958, הוא התקשר מדטרויט וביקש את ידה, הם נישאו כעבור יומיים בלנסינג, מישיגן.
לזוג נולדו שש בנות. שמותיהן היו עטאלה (Attallah), נולדה ב-1958 ונקראה על שם אטילה ההוני, קבילה (Qubilah), נולדה ב-1960 ונקראה על שם קובלאי ח'אן, אילייז'ה (Ilyasah), נולדה ב-1962 ונקראה על שם אילייז'ה מוחמד, ג'מילה לומומבה, נולדה ב-1964 ונקראה על שם פטריס לומומבה, ותאומות, מאליקה (Malikah) ומלאק (Malaak), נולדו ב-1965, לאחר רציחתו של אביה ונקראו על שמו.

השנאה שהשנאה הולידה

בתוכנית טלוויזיה ששודרה בעיר ניו יורק ב-1959 אודות אומת האסלאם "The Hate That Hate Produced", התוודע הציבור האמריקאי הלבן לאקס. מכאן ואילך נציגי העתונות, הרדיו והטלוויזיה נהגו לבקש את תגובותיו על סוגיות שונות.
בספטמבר 1960 הגיע פידל קסטרו לניו יורק במסגרת פגישה שקיים בעצרת הכללית של האומות המאוחדות. הוא ופמלייתו התארחו במלון טרזה בהארלם. אקס היה חבר בולט בוועדת קבלת הפנים מהארלם, שהורכבה ממנהיגי הקהילה שנפגשו עם קסטרו.
קסטרו כל-כך התרשם מאקס עד שהוא ביקש פגישה אישית איתו. בתום פגישתם בת השעתיים, הזמין קסטרו את אקס לבקר אותו בקובה.
במהלך הדיון באספה הכללית, הוזמן אקס לאירועים רשמיים רבים של מדינות אפריקה, שם הוא פגש ראשי מדינות ומנהיגים אחרים, בכללם גמאל עבד אל נאצר ממצרים, אחמד סקוטורה מגינאה, Kenneth Kaunda מהקונגרס הלאומי האפריקאי זמבי.
מרגע שהצטרף לאומת האסלאם ב-1952 ועד שהוא עזב את הארגון ב-1964, קידם אקס את האידאולוגיה של הארגון. הוא לימד שאנשים שחורים היו התושבים המקוריים של כדור-הארץ, ושאנשים לבנים היו גזע של שטנים.
בנאומיו, אמר אקס כי אנשים שחורים נעלים על אנשים לבנים, וששקיעתו של הגזע הלבן ממשמשת ובאה.
בעוד התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית לחמה נגד הפרדה גזעית, דגל אקס בהפרדה של האמריקאים האפריקאים מהאוכלוסייה הלבנה. הוא הציע להקים ארץ נפרדת לעם השחור כאמצעי זמני עד שהאמריקאים אפריקאים יוכלו לחזור לאפריקה.
אקס גם דחה את האסטרטגיה של תנועת זכויות האזרח של אי-אלימות ובמקום זאת תמך בכך שאנשים שחורים ישתמשו בכל אמצעי שעומד לרשותם להגן על עצמם.
לנאומיו של אקס הייתה השפעה חזקה על הקהל שלו, בדרך-כלל אמריקאים אפריקאים שהתגוררו בערים צפוניות ומערביות, שהתייאשו מכך שסיפרו להם על חופש, צדק, שוויון וכבוד.
שחורים רבים חשו שהוא ביטא את תלונותיהם טוב יותר משעשתה זאת תנועת זכויות האזרח.
אנשים לבנים רבים, ומעט מהשחורים נבהלו מדבריו של מלקולם אקס. הוא ואומת האסלאם תוארו כמחרחרי ריב, דוגלים בהפרדה לשחורים, רודפי אלימות ואיום על השיפור שחל ביחסים הבין-גזעיים. ארגוני זכויות אדם הוקיעו את אקס ואומת האסלאם כקיצוניים לא-אחראיים שהשקפותיהם לא ייצגו את האמריקאים אפריקאים.
אקס מצידו מתח ביקורת רבה על תנועת זכויות האזרח.
הוא תיאר את מנהיגיה כ"בובות" של הממסד הלבן, ואמר שמרטין לותר קינג היה "בול-עץ".
הוא מתח ביקורת על המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות ב-1963, אותה כינה "הפארסה לוושינגטון".
הוא אמר שהוא לא ידע מדוע אנשים שחורים התלהבו מהדגמה זו ש"נוהלה בידי לבנים בפני פסלו של נשיא שמת כבר מאה שנה ולא אהב אותנו כשהוא היה בחיים."
מלקולם אקס נחשב בידי רבים לאדם השני בחשיבותו באומת האסלאם, אחרי המנהיג אלייז'ה מוחמד.
לזכותו נזקפת במידה רבה הגדלת מספר חברי התנועה; מ-500 ב-1952 ל-25,000 ב-1963 לפי הערכתו של מחבר אחד ומ-1,200 ב-1953 ל-50,000 או 75,000 ב-1961, לפי הערכתו של מחבר אחר.
הוא עורר השראה במתאגרף קסיוס קליי (שלימים נודע כמוחמד עלי) להצטרף לאומת האסלאם.
עלי עזב אחרי-כן את הארגון ונהפך ל מוסלמי סוני, כפי שעשה אקס.
בראשית 1963 הוא החל לשתף פעולה עם אלכס היילי בכתיבת "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
ב-1964, הוא אמר להיילי, "אם אני אשאר בחיים כשהספר הזה ייצא לאור, זה יהיה נס."
הספר לא היה גמור כשאקס נרצח ב-1965. היילי השלים אותו והוציא אותו לאור בהמשך באותה שנה.
ב-1998, טיים מגזין בחר ב"האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" כאחד מעשרת ספרי העיון המשפיעים ביותר במאה העשרים. בשנת 1966 הוענק פרס אניספילד-וולף להיילי ולמלקולם אקס (לאחר מותו).

עזיבת הארגון "אומת האסלאם"

ב-1 בדצמבר 1963, כשהתבקש להגיב על רציחתו של הנשיא ג'ון פ. קנדי, אמר אקס כי היה זה מקרה של "התרנגולות שחזרו ללול". הוא הוסיף ש"תרנגולת ששבה הביתה ללול לעולם לא מצערות אותי, הן תמיד משמחות אותי."
הניו יורק טיימס כתב, "בנוסף לביקורת על קנדי, המנהיג המוסלמי ציטט את רציחתו של פטריס לומומבה, מנהיגה של קונגו, של מדגר אוורס, מנהיג זכויות אדם, ושל הנערות השחורות שנהרגו מפצצה מוקדם יותר השנה בכנסיית  ברמינגהאם (נהרגו ממטען חבלה ב-1963, בברמינגהם אלבמה, בכנסייה אמריקאית אפריקאית, מקרה שסימן את נקודת המפנה בתנועת זכויות האזרח של שנות השישים בארצות הברית והיה מהגורמים שהניעו את חקיקתו של חוק זכויות האזרח (1964). אלו, הוא אמר, היו דוגמאות של "תרנגולות שחזרו ללול."
ההערה חוללה תרעומת רחבה בציבור. אומת האסלאם, ששלחה את תנחומיה למשפחת קנדי והורתה על כמריה לא להגיב על הרצח, גינתה בפומבי את כוכבה הזוהר.
אם כי אקס שמר על משרתו ודרגתו ככומר, נאסר עליו לדבר בציבור במשך תשעים יום.
ב-8 במרץ 1964, הכריז אקס פומבית על עזיבתו את הארגון "אומת האסלאם". הוא אמר שהוא עדיין מוסלמי, אך הרגיש שאומת האסלאם "הלכה רחוק מדי" בגלל משנתה הדתית הקשוחה.
אקס אמר שהוא עומד להקים ארגון לאומני שחור שינסה "להעלות את המודעות הפוליטית" של האמריקאים אפריקאים.
הוא גם הביע את תשוקתו לעבוד עם מנהיגי זכויות אדם אחרים ואמר שאלייג'ה מוחמד מנע ממנו לעשות כן בעבר.
סיבה אחת לעזיבתו הייתה המתח הגואה בין אקס ואלייז'ה מוחמד, עקב  אי שביעות רצונו מהשמועות על הרומנים של מוחמד מחוץ לנישואים עם מזכירותיו הצעירות. מעשים כאלה היו בניגוד לאידאולוגיה של האומה. אף על פי שאקס התעלם בתחילה מהשמועות, הוא שוחח עם וולאס, בנו של מוחמד והנשים שהעלו את ההאשמות. הוא הגיע למסקנה שהן צדקו, ומוחמד אישר את השמועות ב-1963. מוחמד ניסה להצדיק את ההאשמות בכך שהוא הזכיר נביאים מהתנ"ך שנאפו אף הם.
סיבה אחרת הייתה כעסם של אנשים בתוך האומה. כשאקס נעשה חביבם של כלי התקשורת, רבים מאנשי המטה של האומה בשיקגו הרגיש שהוא האפיל על מוחמד. בספרו של לואיס לומקס מ-1963 על אומת האסלאם, When the Word Is Given (כשהפקודה ניתנת), מתנוססת תמונתו של אקס על עטיפתו ונכללים חמישה מנאומיו, אבל רק נאום אחד של מוחמד, דבר שציער את מוחמד מאוד. מוחמד גם קינא בכך שמוציא לאור היה מעוניין לפרסם את "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
אחרי שעזב את אומת האסלאם, ייסד אקס את הארגון הדתי Muslim Mosque, Inc.,‏ ואת Organization of Afro-American Unity (ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי), ארגון חילוני שתמך בפאן-אפריקניזם.
ב-26 במרץ 1964, הוא פגש את מרטין לותר קינג בוושינגטון די. סי., לאחר מסיבת עתונאים כששני האישים נכחו בסנאט על מנת להאזין לדיון על חוק זכויות האזרח (1964). זו הייתה הפעם היחידה בה נפגשו שני האנשים ופגישתם נמשכה רק דקה אחת... זמן מספיק לצלמים לצלם תמונה.
באפריל נשא אקס נאום שכונה The Ballot or the Bullet (הכדור או הפתק) בו הוא יעץ לאמריקאים אפריקאים לממש את זכותם להצביע ולעשות זאת בחוכמה.
כמה מוסלמים סונים עודדו את אקס ללמוד אודות האסלאם. מעט אחרי שהוא המיר את דתו לאסלאם סוני, הוא החליט לעלות לרגל למכה (חג').

עלייתו לרגל למכה

ב-13 באפריל 1964, המריא מלקולם אקס מנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק לג'דה בערב הסעודית. שלטונות ערב הסעודית הטילו ספק במעמדו כמוסלמי אותנטי בגלל דרכונו האמריקאי ומכך שלא ידע ערבית. מאחר שרק מוסלמים הורשו להיכנס למכה, הוא הופרד מקבוצתו למשך עשרים שעות.
לפי המסופר באוטוביוגרפיה שלו, מלקולם אקס ראה תא טלפון וזכר את הספר The Eternal Message of Muhammad (מסר נצחי ממוחמד) פרי עטו של עבד א-רחמן עזאם, שהוצג בפניו בעת אישור הויזה שלו. הוא טילפן לבנו של עזאם, שדאג לשחרורו. בביתו של בנו של עזאם, הוא פגש את עזאם פאשה, שנתן למלקולם את הסוויטה שלו במלון ג'דה פאלאס. בבוקר המחרת, מוחמד פייצל, בנו של פייסל, מלך ערב הסעודית ביקר במקום והודיע למלקולם אקס שהוא היה אורחה של המדינה. סגן ראש לשכתו ליווה את אקס לחצר החג', שם התאפשר לו לערוך את עלייתו לרגל.
ב-19 באפריל, השלים אקס את החג', סבב שבע פעמים סביב הכעבה, שתה את מימי באר הזמזם ורץ בין הגבעות צפא ומרווה שבע פעמים.
אחרי שהשלים את החג', הוא הוזמן להתארח בחצרו של הנסיך פייסל.
אקס אמר שהטיול איפשר לו לראות מוסלמים בני גזעים שונים פועלים כשווים. הוא הגיע למסקנה שהאסלאם יוכל להיות האמצעי שבאמצעותו יתגברו על בעיות גזעיות.

אפריקה

מלקולם אקס ביקר באפריקה שלוש פעמים: פעם ב-1959 ופעמיים ב-1964. במהלך ביקוריו העניק ראיונות לעתונים, ודיבר בטלוויזיה וברדיו במצרים, אתיופיה, טנגניקה (כיום טנזניה), ניגריה, גאנה, גינאה, סודאן, סנגל, ליבריה, אלג'יריה ומרוקו.קוואמה נקרומה מגאנה, גמאל עבד אל נאצר ממצרים ואחמד בן בלה מאלג'יריה הזמינו את אקס לשבת בממשלותיהם.
ב-1959 הוא נסע למצרים (שנודעה אז כרפובליקה הערבית המאוחדת), לסודן, לניגריה ולגאנה על-מנת לארגן סיור עבור אלייז'ה מוחמד.
הראשון בשני סיוריו של אקס לאפריקה ב-1964 נמשך מ-13 באפריל ל-21 במאי, לפני ואחרי החאג'.
ב-8 במאי, בעקבות נאומו באוניברסיטת איבדן, נבחר אקס לחבר כבוד של אגודת הסטודנטים המוסלמית-ניגרית. במהלך קבלת הפנים העניקו לו הסטודנטים את השם "Omowale", שפירושו בשפת היורובה "הבן השב הביתה".
מלקולם אקס כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הוא מעולם לא זכה לכבוד גדול יותר."
ב-9 ביולי 1964, חזר מלקולם אקס לאפריקה.
ב-17 ביולי, הוא הוזמן לאספה השנייה של "ארגון אחדות אפריקה" בקהיר בתור נציג "ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי ". כששב לארצות הברית ב-24 בנובמבר 1964, מלקולם נפגש עם כל מנהיג אפריקאי חשוב וטווה קשרים בינלאומיים בין האפריקאים ביבשת ואלה שבגלות.

צרפת והממלכה המאוחדת

ב-23 בנובמבר 1964, בדרכו הביתה מאפריקה, עצר אקס בפריז, שם נאם ב-Salle de la Mutualité.
כעבור שבוע, ב-30 בנובמבר, אקס טס לבריטניה, וב-3 בדצמבר השתתף בדיבייט ב-Oxford Union. נושא הדיבייט היה "קיצוניות בהגנה על החירות אינה מעשה חכם; מתינות ברדיפה אחרי הצדק אינה מעלה", ואקס הציג את טיעוניו. העניין בדיבייט היה כה רב עד שהוא שודר בטלוויזיה ברחבי המדינה ב-BBC.‏
ב-5 בפברואר 1965 נסע אקס לאירופה פעם נוספת.
ב-8 בפברואר הוא נאם בלונדון, בפני Council of African Organizations (המועצה של הארגונים האפריקאיים).
למחרת ניסה אקס להיכנס לצרפת, אולם ללא הצלחה.
ב-12 בפברואר, הוא ביקר ב-Smethwick סמוך לברמינגהם, שנהפכה לשם דבר לחלוקה גזעית אחרי הבחירות לפרלמנט בבריטניה ב-1964, כשהמפלגה השמרנית זכתה במושבים בפרלמנט בעקבות שמועות שתומכי מועמדיה השתמשו בסיסמה "אם אתה רוצה כושי בשכונה שלך, הצבע הלייבור."

בארצות הברית

לאחר שעזב את אומת האסלאם, נאם אקס בפני מגוון רחב של קהלים בארצות הברית. הוא נאם בפגישות הרגילות של Muslim Mosque, Inc., ובפני ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי. הוא היה אחד הנואמים המבוקשים ביותר בקמפוסי קולג'ים.
ואחד מעוזריו העיקריים כתב אחרי-כן ש"הוא קידם בברכה כל הזדמנות לדבר בפני סטודנטים בקולג'ים."
אקס גם דיבר לפני קבוצות פוליטיות כמו Militant Labor Forum (פורום העבודה המלחמתי).
המתח בין אקס לאומת האסלאם גאה. בפברואר 1964, חבר הכנסייה מספר שבע קיבל הוראות מהאומה להטמין מטען חבלה במכוניתו של אקס.
בספטמבר 1964, פרסם כתב העת Ebony תצלום של אקס נושא רובה M1 קרבין ומביט מבעד לחלון ביתו. מטרת התמונה הייתה להראות על נחישותו להגן על עצמו ועל משפחתו נגד האיומים שקיבל על חייו.
אומת האסלאם ומנהיגיה החלו לאיים על אקס גם פומבית וגם באופן פרטי. ב-23 במרץ 1964, אלייז'ה מוחמד אמר לכומר לואיס אקס מבוסטון (שנודע לימים כלואיס פרחאן) ש"צריך לכרות את ראשם של אנשים צבועים כמו מלקולם."
מהדורת 10 באפריל של Muhammad Speaks ("מוחמד מדבר", העתון של אומת האסלאם) הציגה קריקטורה שבה נראה ראשו הגדוע.
ב-9 ביולי, ג'ון עלי, מעוזריו הבכירים של מוחמד, ענה לשאלה על אקס באומרו ש"כל מי שמתנגד לאלייז'ה מוחמד המכובד שם את חייו על הכף."
גיליון 4 בדצמבר של "מוחמד מדבר" כולל מאמר פרי עטו של לואיס אקס שמתקיף את אקס ואומר "אדם כמו מלקולם ראוי למוות."
חלק מהאיומים נעשו בעילום שם. במהלך חודש יוני 1964, מעקב ה-FBI הקליט שני איומים כאלה. ב-8 ביוני, אדם הגיע לביתו של אקס ואמר לבטי שאבאז "תגידי לו שהוא חשוב כמת."
ב-12 ביוני, מודיע של ה-FBI דיווח על קבלת שיחת טלפון בעילום שם ממישהו שאמר "מלקולם אקס עומד למות."
ביוני 1964, אומת האסלאם תבעה לבעלותה על ביתו של אקס בקווינס, ניו יורק, בטענה שהוא שייך להם. התביעה הסתיימה בהצלחה, ואקס הצטווה לפנות את הבית.
ב-14 בפברואר 1965, בלילה לפני שנקבע השימוע לדחות את צו הפינוי, נשרף הבית עד היסוד. אקס ומשפחתו נשארו בחיים. איש לא הואשם בפשע.

רציחתו

ב-21 בפברואר 1965, באולם אובודן במנהטן, החל אקס לנאום בפגישה של ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי כשמישהו צעק בפני הקהל שמנה ארבע מאות איש.
אדם צעק, "כושי! תוציא את היד שלך מהכיס שלי!"
כשאקס ושומרי ראשו ניסו להרגיע את המפריע, אדם נחפז קדימה וירה בו בחזהו בעזרת רובה קצר קנה.
שני אנשים אחרים עלו לבמה וירו באקדחים, פגעו בו שש עשרה פעמים.
צופים נזעמים תפסו והכו אחד מהרוצחים בעוד האחרים נסים מהאולם.
אקס הוכרז כמת ב-15:30 בצהרים, מעט אחרי שהוא הגיע לבית החולים הפרסבטריאני של קולומביה. 
תלמדג' הייר (Talmadge Hayer) חבר באומת האסלאם שנודע גם כתומס הייגן נעצר בזירת הפשע.
עדי ראייה זיהו שני חשודים נוספים, נורמן 3X באטלר ותומס 15X ג'ונסון, גם הם חברים של האומה. כל השלושה הואשמו ברצח.
בתחילה הכחיש הייר את מעורבותו, אולם במהלך המשפט הוא התוודה שהוא ירה באקס. הוא העיד שבטלר וג'ונסון לא היו נוכחים ולא היו מעורבים ברצח, אבל הוא סירב לנקוב בשמותיהם של האנשים שלקחו איתו חלק בירי.
כל שלושת האנשים הורשעו.
בטלר, שידוע כיום כמוחמד עבדול עזיז, שוחרר על-תנאי ב-1985. הוא נהפך לראש מסגד הארלם של אומת האסלאם ב-1998. הוא המשיך לטעון לחפותו.
ג'ונסון, שידוע כיום כחליל אסלאם, שוחרר מכלאו ב-1987. במהלך שהותו בכלא, הוא עזב את אומת האסלאם והמיר דתו לאסלאם סוני. גם הוא טען לחפותו.
הייר, שידוע כיום כמוג'היד חלים, שוחרר על תנאי ב-2010.

ההלוויה

מספר האבלים שבאו לאולם הקבורה של הארלם (Harlem's Unity Funeral Home) מ-23 בפברואר ועד 26 בפברואר נאמד בין 14,000 ל-30,000.
ההלוויה נערכה ב-27 בפברואר בכנסיית האמונה Church of God in Christ בהארלם. הכנסייה הייתה מלאה עד אפס מקום ב-1,000 אנשים.
רמקולים הושמו מחוץ לכנסייה על-מנת שהקהל שזרם למקום יוכל להאזין, וצוות תחנת טלוויזיה מקומית שידר את ההלוויה בשידור חי.
בין מנהיגי זכויות האזרח שנכחו היו ג'ון לואיס, בייארד רסטין, ג'יימס פורמן, ג'יימס פרמר, ג'סי גריי ואנדרו יאנג.
השחקן והאקטיביסט אוסי דייוויס נשא הספד ותיאר את אקס כ"הנסיך השחור הזוהר שלנו."
יש שיראו זאת לחובתם, כחברים של העם השחור, להגיד לנו להשמיץ אותו, לברוח, אפילו מנוכחות זכרו, ולהימנע מלכתוב עליו בדפי ההיסטוריה של הזמנים הסוערים שלנו. רבים ישאלו מה פתאום הארלם מכבדת את המנהיג הפרוע, השנוי במחלוקת והחצוף הזה – ואנחנו נחייך. הם יאמרו לנו להתרחק – הרחק מאדם זה, בגלל שהוא אינו אדם אלא שד, מפלצת, חתרן ואויב של האדם השחור – ואנחנו נחייך. הם יאמרו שהוא סמל לשנאה – קנאות, גזענות – שיכול להביא רק רוע למאבקנו! ואנחנו נענה להם: האם אי-פעם שוחחתם עם האח מלקולם? האם הוא אי-פעם נגעתם בו, או האם הוא חייך אליכם? האם אי-פעם באמת האזנתם לו? האם הוא אי-פעם עשה מעשה רע? האם הוא היה קשור אי-פעם לאלימות או כל מהומה ציבורית? שכן אם כן אתם הייתם מכירים אותו. ואם הייתם מכירים אותו הייתם יודעים למה אתם חייבים לכבד אותו.
— 
מלקולם אקס נקבר בבית הקברות פרנקליף בהרטסדייל ניו יורק.
באתר הקבורה אחרי הטקס, לקחו חבריו אתים מידיהם של החופרים והשלימו את הקבורה בעצמם.
השחקנית והאקטיביסטית רובי די (רעייתו של אוסי דייוויס) וחואניה פואטייה (אשתו של סידני פואטייה) הקימו את "ועדת הנשים הדואגות" (Committee of Concerned Mothers) כדי לגייס כסף לבנות בית ולשלם את הוצאות הלימודים של משפחתו של אקס.

התגובות לרצח

התגובות לרציחתו של מלקולם אקס היו מגוונות. ד"ר מרטין לותר קינג שלח מברק לבטי שאבאז, הביע את צערו לגבי "הרצח המזעזע והטרגי של בעלך."
בעוד שלא תמיד ראינו עין בעין את הדרכים לפתור את בעיות הגזע, תמיד הרגשתי חיבה עמוקה למלקולם וחשתי שהייתה לו יכולת גדולה לשים את אצבעו על קיומה ושורשה של הבעיה. הוא היה נואם רהוט מנקודת השקפתו ואף אחד לא יכול להטיל ספק בכך שמלקולם גילה עניין רב בבעיות בפניהן אנו עומדים כגזע.
— 
אלייז'ה מוחמד אמר בוועידה השנתית של Saviours' Day (יום הגאולה) ב-26 בפברואר, "מלקולם אקס קיבל מה שהוא הטיף לו."
"לא רצינו לרצוח את מלקולם ולא ניסו להרוג אותו", אמר מוחמד "אנחנו יודעים שאידאולוגיה בורה וטפשית כמו שלו הביאה עליו את לסופו."
בניו יורק טיימס נכתב שאקס היה "אדם מיוחד ומעוות" ש"השתמש בכשרונות רבים למטרות רעות" ושחייו "בוזבזו באופן מוזר ומעורר רחמים."
בניו יורק פוסט נכתב "אפילו מבקריו הקשים ביותר הבחינו בשכלו הרב – לעיתים מופרע, בלתי צפוי ומשונה, אולם אף-על-פי-כן היה טמן בחובו הבטחה שנותרה כעת בלתי ממומשת."
העיתונות העולמית, במיוחד האפריקאית, הייתה אוהדת. בעיתון Daily Times of Nigeria נכתב ש"למלקולם אקס שמור מקום בארמון של קדושים."
בעיתון Ghanaian Times השוו אותו לג'ון בראון ולפטריס לומומבה בין "אפריקאים ואמריקאים שחייהם קופדו בשם החופש."
בעיתון Guangming Daily, שיוצא לאור בבייג'ינג, הצהירו ש"מלקולם נרצח בגלל שהוא נאבק עבור חופש ושוויון זכויות", בעוד שבקובה תיאר העיתון El Mundo את הרצח כ"עוד פשע גזעני שיש לשרשו על ידי מאבק נגד אפליה."

טענות לקונספירציה

כעבור ימים ספורים מההתנקשות, התעוררו שאלות בדבר מי היה אחראי לה. ב-23 בפברואר, ג'יימס פרמר, מנהיג "הקונגרס לשוויון גזעי" (Congress of Racial Equality) הצהיר בוועידת עתונאים שסוחרי סמים ולא אומת האסלאם, היו אשמים בכך.
אחרים האשימו את משטרת העיר ניו יורק, את ה-FBI, או את ה-CIA בציינם היעדר הגנה משטרתית, הקלות שבה נכנסו המתנקשים לאולם אודובון, הכישלון של המשטרה לשמר את זירת הפשע.
בשנות ה-70 למד הציבור על ה-COINTELPRO ותוכניות FBI אחרות שנועדו להסתנן ולהפריע לפעולתם של ארגוני זכויות אדם במהלך שנות ה-50 וה-60.
ג'ון עלי, המזכיר הלאומי של אומת האסלאם, התגלה כסוכן סמוי של ה-FBI.‏
מלקולם אקס סיפר בסוד לעיתונאי שעלי יצר מתח בינו לבין אלייז'ה מוחמד. הוא החשיב את עלי כ"אויבי הראשי" בתוך מנהיגות אומת האסלאם.
ב-20 בפברואר 1965, בלילה לפני הרצח, נפגש עלי עם תלמדג' הייר, אחד מהאנשים שהורשעו בהריגתו של אקס.
בשנים 1977 ו-1978 תלמדג' הייר טען מחדש בשתי עדויות שנתן תחת שבועה שבטלר וג'ונסון לא היו מעורבים ברצח. בעדותו בשבועה נקב הייר בשמותיהם של ארבעה אנשים, כולם חברים של כנסייה מספר 25 בניוארק של אומת האסלאם, כמי שלקחו איתו חלק בפשע. הייר טען שגבר, שזוהה אחר-כך כוילבור מקינלי, צעק והשליך פצצת עשן כפעולת הסחה. הייר אמר שאדם אחר, שזוהה אחר-כך כוויליאם ברדלי, החזיק ברובה-ציד והיה הראשון שפתח באש על אקס אחרי פעולת ההסחה. הייר טען שהוא ואדם נוסף, שזוהה אחר-כך כלואן דייוויד, שהיו חמושים באקדחים, ירו באקס מיד אחרי היריה מהרובה. הייר גם אמר שאדם חמישי, שזוהה אחר-כך כבנג'מין תומאס, היה מעורב בקשר.
הצהרותיו של הייר לא הצליחו לשכנע את הרשויות לפתוח מחדש את חקירת הרצח.
מספר אנשים, ובכללם משפחת שאבאז, האשימו את לואיס פרחאן במעורבות בקשר לרציחתו של אקס.
בנאומו ב-1993, נדמה היה שפרחאן התרברב ברצח: 
האם מלקולם בגד בנו? ואם נהגנו בו כפי שאומה נוהגת בבוגדים, מה לעזאזל זה אכפת לכם? אומה צריכה להיות מסוגלת לטפל בבוגדים, רוצחים ועריקים.
— 
בראיון לתוכנית "60 דקות" ששודרה במאי 2000, אמר פרחאן כשמה מהדברים שהוא אמר הובילו לרציחתו של אקס. "ייתכן שהייתי שותף לדבר עבירה במילים שאמרתי", הוא אמר "אני מודע לכך ומתחרט על כל מילה שאמרתי וגרמה לאובדן חיי אדם."
מספר ימים אחר-כך הכחיש פרחאן שהוא "הורה על הרצח" של מלקולם אקס, אם כי הוא הודה שוב ש"יצרתי את האווירה שהובילה לבסוף לרציחתו."
שום קונצנזוס לא הושג לגבי כך.

פילוסופיה

פרט לאוטוביוגרפיה שלו, הוא לא הותיר אחריו כתבים. הפילוסופיה של אקס ידועה ברובה מן הנאומים והראיונות הרבים שהוא נתן החל מ-1952 עד למותו ב-1965.
רבים מנאומים אלה, במיוחד מהשנה האחרונה לחייו, הוקלטו ופורסמו.

אמונותיו באומת האסלאם

לפני שהוא עזב את אומת האסלאם ב-1964, הורה מלקולם אקס את אמונותיו בנאומיו. נאומיו מתובלים במשפט "אלייז'ה מוחמד המכובד מלמד אותנו ש...". (The Honorable Elijah Muhammad teaches us that)‏
למעשה קשה לדעת אם אמונותיו של אקס היו שונות ממשנתה של אומת האסלאם.
אקס פעם השווה עצמו לבובת פִּיתוֹם שיכולה לאמר רק מה שאלייז'ה מוחמד אמר לו.
מלקולם אקס הורה שאנשים שחורים היו התושבים המקוריים של כדור-הארץ, ושאנשים לבנים היו גזע של שטנים שנוצרו בידי מדען רשע ששמו יאקוב.
אומת האסלאם האמינה שאנשים שחורים נעלים על אנשים לבנים, ושגוויעתו של הגזע הלבן ממשמשת ובאה.
כשהוא נשאל לגבי התבטאויותיו שאנשים לבנים הם שטנים, ענה מלקולם אקס ש"ההיסטוריה מוכיחה שהאדם הלבן הוא שטן."
הוא מנה כמה מהסיבות ההיסטוריות שתומכות בהצהרתו לפי תחושתו: "כל אחד שאונס, ובוזז, ומשעבד, וגונב, וזורק המון פצצות על אנשים... כל אחד שעושה את הדברים האלה הוא לא אחר מאשר שטן."
מלקולם אקס אמר שהאסלאם היה "הדת האמיתית של העם השחור" ושהנצרות הייתה "דתו של האדם הלבן" שנכפתה על האמריקאים האפריקאים בידי אדוניהם כשהם היו עבדים.
הוא אמר שאומת האסלאם יישמה את האסלאם כפי שהוא נהוג ברחבי העולם, אבל משנת האומה שונה מזו של מוסלמים אחרים כי הם התאימו אותה ל"מצב הביש הייחודי" של האנשים השחורים באמריקה.
הוא לימד שוולאס פארד מוחמד, מייסד האומה היה התגלמותו של אללה, ושאלייז'ה מוחמד היה שליחו, או נביאו.
בעוד שהתנועה לזכויות האזרח נאבקה נגד הפרדה גזעית, תמך אקס בהפרדה מוחלטת של האמריקאים אפריקאים מהאנשים הלבנים. אומת האסלאם הציעה לייסד מדינה נפרדת לעם השחור בדרום או בדרום-מזרח ארצות-הברית כאמצעי זמני עד שהאמריקאים האפריקאים יכלו לשוב לאפריקה.
אקס אמר שממשלת ארצות הברית חייבת פיצויים לאנשים שחורים בשל העבודה שאבות אבותיהם העבדים ביצעו ללא שכר.
הוא גם דחה את האסטרטגיה של אי-אלימות של תנועת זכויות האזרח ובמקום זאת דגל בכך שהאנשים השחורים ישתמשו בכל אמצעי העומד לרשותם על מנת להגן על עצמם.

השקפות עצמאיות

לאחר שעזב את אומת האסלאם, הכריז מלקולם אקס על שאיפתו לעבוד עם מנהיגיה של תנועת זכויות האזרח, אם כי חש שהוא צריך לשנות את מיקוד לזכויות אדם. כל עוד שהתנועה תישאר במאבק על זכויות אזרח, מאבקה יישאר סוגיה פנימית, אבל אם ישנו את המלחמה למאבק לזכויות אדם, זו תהפוך לסוגיה בינלאומית, ותנועתם תוכל לשטוח את תלונותיה באו"ם. אקס אמר שאומות העולם החדשות יתנו את תמיכתן למטרתם של האמריקאים אפריקאים.
אקס אמר שהוא וחברים אחרים מארגון "האחדות האמריקאית אפריקאית" היו נחושים להגן על עצמם מפני תוקפנות ולהבטיח חירות, צדק ושוויון "בכל אמצעי שנחוץ", וטען שאם הממשלה אינה מוכנה או אינה יכולה להגן על אנשים שחורים, הם צריכים להגן על עצמם.
אקס הדגיש את ההשקפה הגלובלית שהוא השיג ממסעותיו הבינלאומיים. הוא הדגיש את "הקשר הישיר" בין המאבק המקומי של האמריקאים אפריקאים לשוויון זכויות למאבקי השחרור של מדינות העולם השלישי.
הוא אמר שאמריקאים אפריקאים טעו כשהם סברו שהם מיעוט, בהקשר עולמי, העם השחור הוא רוב, לא מיעוט.
בנאומיו בפני ה"פורום לעבודה מלחמתית", שנתמך בידי "מפלגת העובדים הסוציאליסטית" (Socialist Workers Party) של ארצות הברית, מתח מלקולם אקס ביקורת על הקפיטליזם.
בתום נאום כזה, הוא נשאל מהי המערכת הפוליטית והכלכלית הרצויה בעיניו, וענה שהוא אינו יודע, אבל אין זה מקרה שהארצות החדשות שקיבלו עצמאות בעולם השלישי הפכו לסוציאליסטיות.
מלקולם אקס עדיין היה מודאג בעיקר מהמאבק לחופש של האמריקאים אפריקאים. כשעיתונאי שאל אותו מה הוא חושב על סוציאליזם, שאל אקס האם זה טוב עבור האנשים השחורים. כשהכתב השיב שכנראה כן, אקס ענה לו, "אז אני בעד זה."
אף-על-פי שהוא פסק לקרוא להפרדה של השחורים מהלבנים, מלקולם אקס המשיך לדגול בלאומיות שחורה, אותה הגדיר כהגדרה עצמית לקהילה האמריקאית אפריקאית.
בחודשים האחרונים לחייו, בכל אופן, החל אקס לשקול מחדש את תמיכתו בלאומיות שחורה אחרי שנפגש עם מהפכנים צפון אפריקאים שככל הנראה היו לבנים.
אחרי החג', ביטא אקס עמדה שאנשים לבנים וגזענות שמייצגת שינוי עמוק מהפילוסופיה בה הוא החזיק ככומר באומת האסלאם. במכתבו המפורסם ממכה, הוא כתב שחוויותיו עם אנשים לבנים במהלך עלייתו לרגל שכנעו אותו "לסדר מחדש" את חשיבתו אודות גזע ו"והשליך הצידה כמה ממסקנותיו הקודמות."
בשיחה שקיים ב-1965 עם גורדון פארקס, יומיים לפני הירצחו, אמר מלקולם: 
כשהאזנתי למנהיגים כמו נאצר, בן בלה ונקרומה אורו עיני להבחין בסכנות הגזענות, נוכחתי לדעת שגזענות אינה רק בעיה שחורה או לבנה. היא הביאה מרחץ דמים לכמעט כל מדינה על פני כדור-הארץ בזמן זה או אחר. 
אחי, אני זוכר את הפעם שנערת קולג' לבנה באה למסעדה – היא רצתה לעזור לכך שמוסלמים (שחורים) ולבנים ישלבו כוחות – ואמרתי לה שאין צל צילו של סיכוי שזה יקרה והיא יצאה החוצה בוכה. טוב, אני מתחרט על התקרית הזאת. בחלקים רבים של היבשת האפריקאית ראיתי סטודנטים לבנים מסייעים לאנשים שחורים. משהו כזה שם קץ להרבה טיעונים. עשיתי דברים רבים כמוסלמי (שחור) שעליהם אני מצטער עכשיו. הייתי כמו זומבי אז – כמו כל המוסלמים (השחורים) – הייתי מהופנט, כוונתי לכיוון מסוים ונאמר לי לצעוד. טוב, אני מניח שאדם רשאי לעשות צחוק מעצמו אם הוא מוכן לשלם את המחיר. זה עלה לי ב-12 שנה.
זו הייתה תקרית רעה, אחי. החולי והטירוף של אותם ימים – אני שמח שאני חופשי מהם.
—

מורשתו

מלקולם אקס תואר כאחד האמריקאים אפריקאים הגדולים ורבי-ההשפעה ביותר בהיסטוריה.
לזכותו נזקפת העלאת ההערכה העצמית של האמריקאים השחורים וקישורם מחדש עם מורשתם האפריקאית.
הוא אחראי במידה רבה להתפשטות האסלאם בקרב הקהילה השחורה בארצות הברית.
אמריקאים אפריקאים רבים, במיוחד אלה שחיים בערים בצפון ומערב ארצות הברית, חשו כי אקס מבטא את תלונותיהם בקשר לחוסר שוויון טוב יותר משעשו זאת תנועות זכויות האדם מהמיינסטרים.ביוגרף אחד כתב שבכך שהוא ביטא את תסכוליהם, אקס "הבהיר את המחיר שאמריקה הלבנה צריכה לשלם אם היא לא תסכים לדרישותיהם הלגיטימיות של האמריקאים השחורים."
בשלהי שנות ה-60, אקטיביסטים שחורים נהפכו לרדיקליים יותר, מלקולם אקס והשקפתו היו חלק מהבסיס עליהם הם השתיתו את תנועותיהם. תנועת Black Power (הכוח השחור), Black Arts Movement (תנועת האמנויות השחורות) והשימוש הרווח בסיסמה "Black is beautiful" ("שחור הוא יפה") כולם יכולים למצוא את שורשיהם באקס.
במהלך שלהי שנות ה-80 וראשית שנות ה-90, הייתה התעוררות מחודשת באקס בקרב אנשים צעירים, שנגרמה, באופן חלקי, בכך שהשתמשו בו כסמל קבוצות היפ הופ כגון פאבליק אנמי.
ניתן למצוא את דמותו של מלקולם אקס על-גבי חולצות טי וז'קטים.
תצלומים שלו הוצגו במאות אלפי בתים, משרדים, ובתי-ספר.
הגל הגיע לשיאו ב-1992 עם יציאתו לבתי הקולנוע של הסרט "מלקולם אקס", עיבוד לסרט של הספר "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס", לו ציפו רבים.

מוסדות לזכרו

אתר ביתו של מלקולם אקס (Malcolm X House Site) ב-3448 Pinkney Street בצפון אומהה, נברסקה, שמציין את המקום בו מלקולם ליטל חי עם משפחתו. הבית בו משפחת ליטל חיה נהרס ב-1965 בידי בעליו שלא ידעו על הקשר שלו לאקס.
האתר נכלל ב-National Register of Historic Places ב-1984 ושלט מצביע על האתר בשל חשיבותו ההיסטורית של אקס להיסטוריה האמריקאית ולתרבות הלאומית.
ב-1987 האתר התווסף לרשימת האתרים ההיסטוריים של נברסקה וסומן עם טבלת מדינה.
לנסינג, מישיגן, שם מלקולם ליטל שהה בשנותיו המוקדמות והמעצבות, הוא בית ל-Michigan Historical Marker שהוקם ב-1975 לציון ביתו.
העיר היא גם משכנה של El-Hajj Malik El-Shabazz Academy (אקדמית אל-חאג' מאליק אל-שאבאז) בית-ספר ציבורי שמתמקד באפרוצנטריות. האקדמיה ממוקמת בבניין שבו ליטל למד בבית הספר העממי.
בערים מסביב לעולם, יום הולדתו של מלקולם אקס (19 במאי) מונצח כ-Malcolm X Day (יום מלקולם אקס). החגיגה הראשונה הידועה של יום מלקולם אקס נערכה בוושינגטון די. סי. ב-1971.
העיר ברקלי (קליפורניה) ציינה את יום הולדתו של מלקולם אקס כחג עירוני החל משנת 1979.
ערים רבות קראו מחדש רחובות על שמו של מלקולם אקס, ב-1987, ראש עיריית ניו יורק אד קוץ' הכריז על Lenox Avenue (שדרת לנוקס) כ-Malcolm X Boulevard (שדרת מלקולם אקס).
רחוב Reid Street (רייד) בברוקלין, ניו יורק, שונה ל-Malcolm X Boulevard (שדרת מלקולם אקס) ב-1985.
ב-1997, Oakland Avenue (שדרת אוקלנד) בדאלאס, טקסס נקראה מחדש Malcolm X Boulevard (שדרת מלקולם אקס).
Main Street (רחוב מיין) בלנסינג, מישיגן, נקרא מחדש Malcolm X Street (רחוב מלקולם אקס) ב-2010.
עשרות בתי-ספר נקראו על שמו של מלקולם אקס, בכללם בית ספר מלקולם אקס שאבאז בניוארק, ניו ג'רזי, בית ספר התיכון העירוני מלקולם אקס במדיסון, ויסקונסין ומלקולם אקס קולג' בשיקגו, אילינוי.
בינתיים ספרייה והמרכז לאמנויות הבמה מלקולם אקס נפתחו בספריה הציבורית בסן דייגו ב-1976. זוהי הספרייה הראשונה שקרויה על שמו של מלקולם אקס.
שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול דואר של מלקולם אקס ב-1999.
ב-2005, אוניברסיטת קולומביה הכריזה על פתיחת המרכז החינוכי לזכרם של מלקולם אקס וד"ר בטי שאבאז. המרכז שוכן באולם אודובון, בו מלקולם אקס נרצח.