google/wiki40b huggingface dataset:
טריניטי (נהר, קליפורניה)

היסטוריה

השם המקורי של הנהר בפי בני ההופה היה "Xun". הוא היה גם ידוע כ"נהר הקרקפת האינדיאני" (Indian Scalp River) כאשר ג'דדיה סמית וחבורת ציידי הפרוות שאיתו חצו אותו בדרכם לצפון במעלה החוף ב-25 במאי 1828.
במפות מאותה תקופה היה הנהר קרוי הנהר סמית. השם טריניטי מקורו בטעות. פירסון רידינג (Pierson Barton Reading‏; 1868-1816), שחיפש זהב באזור הגיע לנהר ב-1845 וקרא לו בשם טריניטי, "השילוש הקדוש" באנגלית, משום שחשב בטעות כי הנהר נשפך למפרץ טרינידד (Trinidad Bay) הסמוך.
חלקו העליון של הנהר היה אתר לחיפוש זהב בכריית פלייסר, כולל כרייה הידראולית בקנה מידה גדול מאז ימי הבהלה לזהב בקליפורניה ב-1849.
בשיטפון הגדול של 1862 עלה הנהר על גדותיו ובשיטפון נמחתה כלכלת האזור לגמרי.
אביו של ג'רי גרסיה, גיטריסט וסולן בלהקת הרוק הפסיכדלי "גרייטפול דד" טבע בנהר ב-1947 בתאונת דיג.

מסלול

מקורו של הנהר במורדות המזרחיים של הרי סקוט, רכס בהרי קלאמת ביער הלאומי שסטה-טריניטי (Shasta-Trinity National Forest) במחוז טריניטי. הוא זורם לדרום-מערב לאורך המורדות המערביים של הרי טריניטי לתוך אגם טריניטי, מאגר מים באורך 32 קילומטרים שנוצר על ידי סכר טריניטי שהוקם בשנת 1962 והמשמש ליצירת חשמל מאנרגיה הידרואלקטרית. כמעט מיד לאחריו הנהר זורם למאגר מים נוסף, אגם לואיסטון (Lewiston Lake), שנוצר על ידי סכר לואיסטון בעיירה לואיסטון. אגם טריניטי ואגם לואיסטון שוכנים בתחומי אזור הנופש הלאומי ויסקיטאון-שסטה-טריניטי (Whiskeytown-Shasta-Trinity National Recreation Area). כ-90% ממי הנהר מוטים במאגר לואיסטון באמצעות מערכת תעלות ומנהרות לנהר סקרמנטו. מערכת זו היא חלק ממיזם העמק המרכזי שנועד לספק מים להשקיה לחקלאות בעמק המרכזי של קליפורניה.
יתרת המים, כ-10% מהספיקה המקורית, ממשיכים לזרום באפיק המרכזי עוד 209 קילומטרים. הנהר זורם בכיוון כללי מערב-צפון מערב דרך ויוורוויל (Weaverville) ולאורך הצד הדרומי של האלפים של טריניטי (Trinity Alps). ביישוב ברנט ראנץ' (Burnt Ranch) נשפך אליו מדרום היובל "המזלג הדרומי של הנהר טריניטי" (South Fork Trinity River) בגבול שבין המחוזות טריניטי והמבולדט. מנקודת המפגש עם המזלג הדרומי הנהר זורם בכיוון כללי לצפון-צפון מערב דרך שמורת עמק הופה ונשפך לנהר קלאמת מדרום בוואיטצ'פק בצפון מחוז המבולדט, כ-30 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט. 20 הקילומטרים האחרונים של הנהר, כולל השפך לקלאמת, הם חלק מהשמורה של בני ההופה.

אקולוגיה ושימור

הנהר ידוע גם בהגירה של דגי הסלמון וסטילהד במעלה הנהר למטרת רבייה, חלקם מגיעים ממדגרות דגים. דגי אלתית גמלונית נכנסים לנהר באמצע יולי ושוהים בו עד אוקטובר ונעלמים בתחילת נובמבר. דגי סטילהד מגיעים באוקטובר ושוהים בנהר עד מרץ. ב-1981 קבע הקונגרס של ארצות הברית את כל קטע הנהר מסכר לואיסטון ועד השפך לקלאמת, כמו גם קטעים ביובלים של הנהר, כנהר פראי ונופי לאומי.
ב-1828 חצתה משלחת ג'דדיה סמית את הנהר בעזרת אינדיאנים מבני היורוק וחנתה על הגדה המזרחית של הנהר טריניטי. הריסון רוג'רס (Harrison G. Rogers), מזכירו של סמית, כתב: "מר סמית רכש מהם את כל פרוות הבונה שאפשר היה", דבר המצביע על כך שהבונים היו אז בשפע בטריניטי. גם כיום ניתן לראות בנהר ולחופיו בונים ויונקים אחרים כדוגמת לוטרה צפון אמריקנית, דביבון מצוי ושועל אפור מצוי.
אלמועז עלי

קריירת מועדונים

עלי נולד בחרטום שבסודאן בגיל צעיר היגר עם משפחתו לקטר. עלי התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של אל-מסיימר, אליה הצטרף בגיל 3. כעבור 3 שנים הצטרף לאקדמיית אספירה. בקיץ 2013 הצטרף ללחוויאה וכעבור שנה הצטרף לאיופן.
ביולי 2015, עלי הצטרף לקבוצת ל.א.ס.ק. לינץ מהליגה האוסטרית השנייה. ב-14 באוגוסט 2015 עלי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לאוסטריה לוסטנאו. ב-27 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד פלורידסדורפר.
בינואר 2016 חתם בקולטורל לאונסה מהליגה השלישית בספרד. ב-3 באפריל עלי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד ארנידנה, והפך לכדורגלן הקטרי הראשון שכובש באחת מן התחרויות הספרדיות.
בקיץ 2016 עלי חזר לקטר וחתם בלחוויאה. ב-27 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 4-5 נגד אל-מוחיית'ר. בסיום העונה, עלי נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל הקטרית, וזכה עם הקבוצה באליפות קטר. בקיץ 2017 התאחדה לחוויאה עם א-ג'ייש לקבוצת א-דוחייל ועלי הצטרף לקבוצה המאוחדת.

קריירה בינלאומית

עלי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר במשחק ידידות שנערך בדצמבר 2013, אולם המשחק לא הוכר כמשחק רשמי על ידי פיפ"א.
בשנת 2014 עלי היה שותף לזכייה של נבחרת הנוער בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 19. בשנת 2015 השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל עד גיל 20.
ב-8 באוגוסט 2016 עלי ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בניצחון 1-2 נגד עיראק.
עלי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2019. ב-13 בינואר הבקיע רביעייה בניצחון 0-6 נגד קוריאה הצפונית. עלי הצליח להבקיע את ארבעת השערים ב-51 דקות, ההספק השני בטיבו בתולדות גביע אסיה בכדורגל. עלי הבקיע 9 שערים בתחרות, והיה שותף לזכייה הראשונה של קטר בגביע אסיה ואף נבחר לשחקן המצטיין.
זמן קצר לאחר הניצחון 0-4 נגד איחוד האמירויות הערביות, עטרה האחרונה לבית הדין של AFC, בטענה כי עלי אינו זכאי לייצג את קטר כיוון שלא נולד בקטר ועל פי תכנון AFC, עליו לחיות במדינה 5 שנים לאחר גיל 18 אם בכוונתו לייצג את הנבחרת. עלי, טען להגנתו כי משום שאמו נולדה בקטר, החוק לא חל עליו וזוכה מכל אשמה.
עלי השתתף עם הנבחרת גם בהופעתה הראשונה של קופה אמריקה 2019.
אליזבת ספראג קולידג'

אליזבת ספראג קוּלידג' (באנגלית: Elizabeth Sprague Coolidge ‏ 30 באוקטובר 1864 - 4 בנובמבר 1953), שנולדה בשם אליזבת פן ספראג, הייתה פסנתרנית אמריקאית ופטרונית מוזיקה, בעיקר של מוזיקה קאמרית.

חייה

אביה של אליזבת ספראג קולידג' היה סיטונאי עשיר בשיקגו. הילדה ניחנה בכישרון מוזיקלי ולמדה נגינה בפסנתר והלחנה. היא נישאה לרופא פרדריק שורטלף קולידג', שמת מעגבת שנדבק בה מחולה בעת ניתוח, והותיר אותה עם בנם היחיד, אלברט. זמן מה אחר כך מתו גם הוריה. דודניתה של קולידג' הייתה לוסי ספראג מיצ'ל, מייסדת המכללה לחינוך בבנק סטריט. קולידג' העניקה למיצ'ל מימון לייסוד בית הספר בשנת 1916.
אליזבת ספראג קולידג' ירשה מהוריה הון נכבד והחליטה להוציאו על קידום מוזיקה קאמרית, משימה שבה התמידה עד מותה בגיל 89 בקיימברידג' (מסצ'וסטס). מתוך כבוד למקצועו של בעלה, העניקה תמיכה פיננסית גם למוסדות רפואיים.
משאביה הכספיים של קולדיג' לא היו בלתי-נדלים, אבל בתוקף אישיותה ואמונתה הפנימית, הצליחה לרומם את מעמד המוזיקה הקאמרית בארצות הברית, שם הייתה העדפה קודמת לכתיבת מוזיקה תזמורתית, מקוריוז לתחום הלחנה מקורי וצומח. המניע לדבקותה במוזיקה ולנדיבותה למוזיקאים היה ניסיונה שלה כמוזיקאית מבצעת: היא הופיעה כפסנתרנית עד שנות ה-80' לחייה, כמלווה לנגנים בעלי שם עולמי.
קולדיג' ייסדה את רביעיית המיתרים ברקשייר בשנת 1916 וכעבור שנתיים יזמה את פסטיבל ברקשייר למוזיקה בסאות' מאונטיין, פיטספילד, מסצ'וסטס. מפסטיבל זה צמח פסטיבל המוזיקה בטנגלווד, שגם בו תמכה כספית. היא נבחרה לחברה של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1951.
בנה היחיד של אליזבת, אלברט, סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד כפיזיקאי כימי והיה פעיל חברתי וליברטריאן אזרחי.

מדליות אליזבת קולידג' ספראג

בשנת 1932 ייסדה קולידג' את "מדליית אליזבת קולידג' ספראג" לשירות מצוין למוזיקה קאמרית". המדליות ניתנו תחילה על ידי ספריית הקונגרס. אבל בשנת 1949, בעקבות התנגדויות מצד חברי קונגרס בשאלה, אם יאה שגוף ממשלתי יעניק פרסים בתחומי מוזיקה וספרות לאנשים, המטפחים אולי השקפות חתרניות כלפי ארצות הברית (ראו עזרא פאונד ופרס בולינגן), הפסיקה ספריית הקונגרס להעניק מדליות מכל סוג שהוא, לרבות פרס בולינגן, מדליית אליזבת ספראג קולידג' ל"שירות מצטיין למוזיקה קאמרית" ושלושה פרסים מאת לסינג רוזנוואלד בקשר לתערוכה לאומית שנתית של תדפיסים.
קולדיג' ייסדה בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה קרן לתמיכה במוזיקה קאמרית והקימה שם אולם קטן לקונצרטים קאמריים.
אהרון קירשנר

אהרון קירשנר (1926 - 2 בדצמבר 2006) היה ספורטאי פאראלימפי ישראלי, ממובילי חובבות הרדיו בישראל.
קירשנר נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1939. שנה לאחר מכן סבל משיתוק ורותק לכסא גלגלים.
בשנות החמישים והשישים היה ספורטאי פעיל במסגרות ספורט נכים. משנת 1957 היה חבר משלחת ישראל אל משחקי סטוק מנדוויל והתחרה בטניס שולחן וכדורסל כיסאות גלגלים. בנסיעה זו היה אזרח יחיד בין נכי צה"ל ונסיעתו התאפשרה בזכות תרומה אישית שהרים לודוויג גוטמן. בשנים שלאחר מכן יצא למשחקים פעמים נוספות, ובאולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) התחרה בטניס שולחן ובקליעה בחץ וקשת.
קירשנר היה מראשוני אגודת חובבי הרדיו בישראל בעל אות קריאה 4X1AT, ולקח חלק פעיל בענייניה. 
במסגרת זו יצא לכנסים בינלאומיים, יזם שידורים מיוחדים ממקומות כמו הר תבור ומצדה.
פעמיים בשבוע הדריך בביתו חובבי רדיו מתחילים ויחד עם אשתו הפעיל בביתם את מועדון חובבי הרדיו האזורי של חולון-בת ים. 
בשנת 1980 נבחר ליושב ראש האגודה, תפקידו בו החזיק שלוש פעמים שונות (1980-1, 1983-6, 1988). 
קירשנר היה גם פעיל בעיתון האגודה "הגל" ויזם את עיתון "הגל הבינלאומי". 
בשנת 1986 הוענק לו אות כבוד הזהב של מועדון חובבי הרדיו בגרמניה.
היה חשמלאי במקצועו, בעל בית מלאכה "אהרון קירשנר בע"מ" שנודע כבית עסק מקצועי לתיקון שנאים. 
היה נשוי ואב לשלושה.
דבי מאייר

ביוגרפיה

נולדה באנאפוליס שבמרילנד וסבלה בילדותה ממחלת האסתמה. היא החלה להתאמן בשחייה ובהיותה בת 13 עברה עם משפחתה לקליפורניה. היא התאמנה במועדון השחייה של סנטה קלרה תחת הדרכתו של המאמן הראשי ג'ורג' היינס שבה שחו מספר אלופים אולימפיים כמו דיק רות', קלאודיה קולב, דון שולנדר, דונה דה וארונה, מארק ספיץ וקארן מו.
תוך שנתיים היא הפכה לאחת מהשחייניות הבכירות בעולם. ב-1967 זכתה בשתי מדליות זהב במשחים ל-400 ו-800 מטר חופשי במשחקי פאן אמריקה שנערכו ב וויניפג. היא שברה את שיאי העולם בשלושת המשחים בהם נטלה חלק במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת מקסיקו. באולימפיאדה עצמה סבלה מקלקול קיבה דבר שפגע בהישגיה. למרות זאת ניצחה בשניים מהמשחים את יריבותיה בהפרשים גדולים (3.7 שניות ב-400 מ' חופשי ו-11.7 שניות ב-800 מ' חופשי) וקבעה שלושה שיאים אולימפיים ב-200 מטר חופשי (2:10.5 דקות), ב-400 מטר חופשי (4:31.8 דקות) וב-800 מטר חופשי (9:24.0 דקות). 
בשבע השנים שקדמו לאולימפיאדת 1968 עברה באימוניה מרחק של 48,000 קילומטרים והציבה סטנדרטים חדשים באימוני שחייה של נשים.
ב-1972 פרשה משחייה תחרותית לאחר שסבלה מאמתחת מודלקת (בורסיטיס) חוזרת בכתף.

לאחר הפרישה

היא נישאה לביל ובר ומ-1993 מנהלת בית ספר לשחייה בקרמייקל שבקליפורניה. כמו כן, היא מאמנת את קבוצת השחייה שבעיר מגוריה, טרקי שבקליפורניה.
Day & Age

הפקה

הלהקה החלה בכתיבת שירים לאלבום במהלך סיבוב ההופעות "Sam's Town tour". במהלך הכנת האלבום, הקליטה הלהקה מספר דמואים בלאס וגאס ושלחה אותם למפיק סטיוארט פרייס, שעבד יחד איתה על הפקתו. לדברי סולן הלהקה, ברנדון פלאוורס, האלבום הוא ממשיך את אלבומה הקודם של הלהקה, Sam's Town. כשנשאל על משמעות שם האלבום, ענה פלאוורס: "אני לא יודע. אתה מחכה לרגעים. אני פשוט חיכיתי שזה יגיע, וידעתי שזה [Day & Age] השם המתאים כשזה הגיע". שם האלבום מופיע בשני שירים הנכללים בו: "Neon Tiger" ו-"The World We Live In".
בספטמבר 2009 אמר פלאוורס על האלבום: "זה מתיישב היטב עם שני אלבומים האחרים שלנו. 'Human' הוא אחד השירים הטובים ביותר שלנו עד כה. אני חושב שעדיין לא יצרנו את האלבום הטוב ביותר שלנו, וזה משמח אותי, לדעת שזה עוד יגיע".
פיאט 615

פיאט 615

בין השנים 1953–1958 דגם ה"פיאט 615" יוצר ברישיון פיאט  באוסטריה, והיה קרוי "Steyr 260". בדגם הורכב מנוע 1,997 סמ"ק המפיק 50 כ"ס. החל משנת 1954 הורכב מנוע דיזל 1,901 סמ"ק, המפיק 47 כ"ס. דגם זה היה קרוי "Steyr 260 Diesel".
בין השנים 1956–1970 הדגם יוצר ברישיון פיאט ביוגוסלביה, על ידי חברת "Zastava" (הדגם היה קרוי "Zastava 615B"). המנוע שהורכב לדגם היה בנפח 1,901 סמ"ק, שהפיק 48 כ"ס ב-3,200 סל"ד. משקל הרכב היה 3,15 טון.
כושר העמסה המקסימלי של ה"פיאט 615" היה כ-1,500 ק"ג
ארנסט אורדראנו

ארנסט אורדראנו (ברומנית: Ernest Urdăreanu),‏ 1897–1985, חצרן מקורב מאוד לקרול השני, מלך רומניה, מרשל חצר המלוכה ושר בממשלת רומניה מטעם חצר המלוכה, דמות מפתח בקמרילה המלכותית ומי שליווה את מלכו גם בגלות.
ארנסט אורדראנו היה בנו של קצין צבא רומניה וזכה בעצמו לחינוך צבאי. לארנסט היו שני אחים, האחד מהנדס והשני איש עסקים. אורדראנו היה נהג מרוצים שזכה בתחרויות וחובב מכוניות מרוץ בדיוק כמו מעסיקו העתידי, מלך רומניה. בהמלצת בן דודו, הדיפלומט ניקולאה טיטולסקו, התקבל ב-1931 לעבודה אצל קרול השני, שהוכתר רק שנה לפני כן ומונה למנהל המוסך המלכותי והנהג המועדף על המלך ועל פילגשו, אלנה לופסקו. יחסיו הטובים עם המלך הביאו לקידומו ב-1933 לתפקיד המזכיר הפרטי של המלך וב-1936 לתפקיד סגן מרשל הארמון. בהמשך מונה אורדראנו לתפקיד מרשל הארמון, תפקיד של מנהל כל האדמיניסטרציה המלכותית של הארמון.
ב-1938, לאחר הקמת הדיקטטורה המלכותית, מונה אורדראנו לשר מטעם חצר המלך ובכך היווה נציג המלך בממשלה. במסגרת תפקידו זה התלווה למלך בנסיעותיו לבריטניה, צרפת וגרמניה, נסיעות שנועדו למנוע את בידוד רומניה. בגרמניה סירב אדולף היטלר לראותו בגלל קשריו עם יהודים בקמרילה המלכותית.
אורדראנו פעל, ללא הצלחה, לפיוס בין המלך ובין התנועה הלגיונרית וכשהמלך אולץ להתפטר ולצאת לגלות, התלווה אליו בנדודיו לספרד, פורטוגל, קובה, מקסיקו, ברזיל ושוב פורטוגל, שם נשאר עד יום מותו. במקסיקו הכיר אישה צעירה ממנו בהרבה ונשא אותה לאישה. בברזיל ארגן את נישואי המלך קרול עם פילגשו, אלנה לופסקו בה בעת עם נישואי הדתיים שלו ושל רעיתו. לאחר מות המלך בפורטוגל ערך את הלוויתו.
קרון ניהוג

קרון ניהוג הוא קרון רכבת ברכבות נוסעים מסוג מו-דו, הנמצא בקצה הרכבת וכולל מערכות שליטה ובקרה המאפשרות להפעיל את הרכבת כאשר הקטר המניע אותה נמצא בסופה ודוחף אותה. באופן הזה ניתן להסיע את הרכבת בשני הכיוונים בלי צורך לבצע חיוג של הקטר ובכך לפשט את תפעול הרכבת.
בקרון הניהוג נמצא תא נהג הכולל את כל מערכות השליטה על המנוע ועל מערכות הבלמים הנמצאות בקטר ואת כל השעונים והמחוונים הנותנים מידע על פעולת הרכבת (מהירות, טמפרטורה, דלק, אזהרות וכדומה). כמו כן הקרון מצויד בצופר ובמפנה מכשולים בדומה לאלו המצויים בקטר ובאמצעי תאורה.
בדרך כלל קרון הניהוג מעוצב בדומה לקרונות הרכבת האחרים אך בבריטניה קיימים גם קרונות ניהוג המעוצבים כמו קטרים, בעיקר במערכי רכבת שפועלים בקווים הארוכים. עיצוב זה נותן לרכבת מראה סימטרי כך שכאשר הקטר דוחף את הרכבת היא אינה נראית כנוסעת לאחור.
נורמן ג'וזיף

ביוגרפיה

ג'וזיף נולד בסידקופ, קנט, אנגליה, בנם של אנה דורותי ג'וזיף (שם נעורים: לינץ', לשעבר מריט,‏ 1907-1985) ואלברט נורמן ג'וזיף (1908-1983‏), בעלה השני, אשר נטש את אשתו וילדו זמן קצר לאחר לידתו של נורמן. מאוחר יותר הוא שינה את שם משפחתו ל-"ליאנצ'ה-ג'וזיף" (Lianche-Josiffe) על ידי שינוי שם הנעורים של אמו, לינץ' (Lynch), ולמשך זמן מה כינה את עצמו "כבוד נורמן ליאנצ'ה-ג'וזיף ". כאשר ג'רמי ת'ורפ, חבר הפרלמנט הבריטי, לקח אותו ללון בבית אמו, אורסולה ת'ורפ, הוא הציג אותו בפניה בשם "פיטר ג'ונסון".
ג'וזיף עבד כאוּרְוָן עבור ברכט ואן דה ואטר, באורוות קינגהאם שבצ'יפינג נורטון, אוקספורדשייר, ב-1961, כאשר פגש לראשונה את ידידו של מעסיקו, ג'רמי ת'ורפ. לאחר שעזב את עבודתו באורוותיו של ואטר, ג'וזיף נעשה חולה נפש ובילה זמן מה בבית חולים פסיכיאטרי. ב-8 בנובמבר 1961, שבוע לאחר שחרורו ממרפאת אשורסט באוקספורד, הגיע ג'וזיף לבית הנבחרים כדי לפגוש את ת'ורפ. הוא היה חסר כל, חסר קורת גג, וגרוע מכך, השאיר ברשות מעסיקו לשעבר ואטר את כרטיס הביטוח הלאומי שלו, שהיה חיוני באותה העת לצורך השגת עבודה סדירה וזכאות לתנאי רווחה ודמי אבטלה. ת'ורפ הבטיח שהוא יעזור לו. בזמן זה, לערך, החלה לכאורה מערכת היחסים בין השניים. ת'ורפ העניק לג'וזיף את הכינוי "ארנבונים" ("Bunnies")‏ אך מאוחר יותר הכחיש כל אלמנט מיני במערכת היחסים בין השניים. טענותיו של ג'וזיף על התעללות מצד ת'ורפ הובילו לדיווחו למשטרה, שבמהלכה נחשפה מערכת היחסים.
מערכת היחסים שלכאורה קיימו ת'ורפ וג'וזיף הובילה בעקיפין לניסיון לרצח של ג'וזיף, שאותה העת כינה את עצמו נורמן סקוט, בשנת 1975.‏ התוקף שלו, אנדרו ניוטון, נעצר לאחר שירה בכלבתו של ג'וזיף, רינקה, אך רק לאחר מכן נחשפו ופורסמו האשמותיו של ג'וזיף נגד ת'ורפ. אף על פי שבשנת 1967 בוטל בבריטניה החוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואלים, ואף על פי שת'ורפ ושלושה אחרים זוכו מקשירת קשר לרצח במשפטם בשנת 1979, השערוריה הובילה לאובדן התמיכה והפופולריות של ת'ורפ והוא נאלץ לפרוש מתפקידו כראש המפלגה הליברלית.
הביוגרף של ת'ורפ, מייקל בלוך, תיאר את ג'וזיף כשקרן ופנטזיונר. על האופן שבו דמותו הוצגה במיני סדרה של ה-BBC "שערוריה אנגלית למדי" אמר ג'וזיף: "אני מוצג כאדם מסכן וקטן ... אני גם מוצג כחלשלוש ואף פעם לא הייתי חלשלוש".
ב-13 במאי 1969‏ לאחר שהקשר שלו עם ת'ורפ הסתיים, ג'וזיף (שעכשיו קורא לעצמו סקוט) התחתן עם אנג'לה מרי סוזן מאיירס (1945-1986).‏ לזוג נולד בן.
בעודו מתגורר בטל-י-בונט שבקונווי, צפון ויילס, שם עבד בעבודה מזדמנת, פגש סקוט בגוון פארי-ג'ונס, אלמנה ומכרה של אמלין הוסון, חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הליברלית, ששוחח עם סקוט על הקשר שלו עם ת'ורפ, אבל לא האמין לגרסתו לאירועים. לאחר שהסתיימה מערכת היחסים ביניהם, מתה פארי-ג'ונס, ככל הנראה בגלל הרעלת אלכוהול.
סקוט העיד במשפט של ת'ורפ ב-1979, וזכה לתשומת לב תקשורתית באותה העת, אך לאחר מכן נעלם מעיני הציבור. בזמן מותו של ת'ורפ בשנת 2014, הוא חי באירלנד,  ובשנת 2018 הוא חזר לאנגליה, ומתגורר בדבון.

בתרבות פופולרית

ג'וזיף מופיע כדמות מרכזית, בגילומו של השחקן בן וישו, במיני-סדרה של ה-BBC משנת 2018 בשם "שערוריה אנגלית למדי". על האופן שבו דמותו הוצגה בסדרה אמר ג'וזיף: "אני מוצג כאדם מסכן וקטן ... אני גם מוצג כחלשלוש ואף פעם לא הייתי חלשלוש".
בוורלי קלירי

ביוגרפיה

קלירי נולדה וגדלה במדינת אורגון בארצות הברית. היא בעלת תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ברקלי, וסיימה לימודי ספרנות באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
עבדה כספרנית ושם גילתה כי ילדים מתקשים למצוא ספרים שעוסקים בילדים "רגילים" בני דמותם, ושעוסקים בנושאים שמשקפים את חיי היומיום האופייניים לבני גילם. ילדים שלא הצליחו למצוא ספרים כאלה ביקשו מקלירי לכתוב, ואכן ב-1950 קלירי פרסמה את ספרה הראשון, שפתח את סדרת עלילות הנרי הגינס (Henry Huggins). בספר זה תוארו עלילות הנרי הילד, משפחתו וחבריו המתגוררים בעיירה במדינת וושינגטון. בספר הופיעו דמויות משנה, ביזוס קימבי, בת גילו של הנרי, ואחותה הקטנה רמונה. רמונה הפכה לגיבורת הספר הראשון מסדרת עלילות רמונה (Ramona Geraldine Quimby), שפורסם בשנת 1955. סדרת רמונה זכתה להצלחה גדולה אף יותר מהסדרה שעסקה בהנרי.
ספריה של קלירי עוסקים בנושאים הלקוחים מחיי הילדים כמו הרחבת המשפחה, התמודדות עם אבטלה של ההורים, שיפוץ הבית, גידול בעלי חיים, המעבר מגן הילדים לבית הספר, קשיים בבית הספר, וקשיי גיל ההתבגרות. רובם מיועדים לגילאי 7–12.
קלירי פרסמה 39 ספרים; מתוכם פורסמו שבעה ספרים בסדרת הנרי, ואילו בסדרת סיפורי רמונה פורסמו תשעה ספרים (האחרון שבהם ב-1999). היא פירסמה גם שני ספרי ילדים אוטוביוגרפיים (שטרם תורגמו לעברית).
קלירי סירבה להצעות לעבד את הספרייה לקולנוע או לטלוויזיה, אולם בשנת 1988 הופקה סדרה קצרה בטלוויזיה הציבורית הקנדית המבוססת על הספר "רמונה הולכת לכיתה א'". בשנת 2010 יצא הסרט רמונה וביזוס המבוסס על מספר ספרים מסדרת עלילות רמונה. קלירי סירבה להתיר שיווק מוצרים שנושאים את הדמויות מספריה.
חלק מספריה תורגמו לעברית, החל מסוף שנות השבעים, בין השאר בידי שולמית לפיד, גדעון טורי ואפרים תלמי.
קלירי נישאה ב-1940 לבעלה קלארק וב-1955 נולדו להם זוג תאומים בן ובת. בשנות האלפיים, היא מתגוררת בקליפורניה.
ספורטק הרצליה

ספורטק הרצליה הוא מתחם ספורט בהרצליה, ברחוב ז'בוטינסקי פינת יוסף נבו.
בניית הספורטק הסתיימה בשנת 2001 והוא נחנך בינואר 2002. הוא עוצב על ידי חברת אדריכלי הנוף צור וולף. המתחם כולל מספר מגרשים משולבים למשחק קט-רגל וכדורסל, ובסה"כ 13 סלי כדורסל, מתקני שעשועים, מדשאות, שולחנות טניס שולחן, מזנון, מתקני כושר, מסלול הליכה ומגרש החלקה על רולר בליידס. בשבתות מתנהלות במתחם הרקדות ריקודי עם, וכן מתקיימות הרקדות במהלך השבוע.
ב-2011, כעשור לאחר הקמת הספורטק, נחנך ה"סקייטפארק", מסלול החלקה על סקייטבורד, שמהווה את החלק הדרומי של הספורטק. הסקייטפארק עוצב גם הוא על ידי משרדי צור וולף.
בקצהו הצפון-מערבי של הספורטק ממוקם מועדון הנוער "הכוכב השמיני". הספורטק גובל בבית חיל האוויר והיכל אומנויות הבמה בדרום-מזרח, באצטדיון עירוני הרצליה בדרום ובפארק הרצליה במערב.
בחודשי יולי ואוגוסט נערכים במתחם אירועי "ספורט חצות" בשעות הלילה, שכוללים פעילויות שונות לבני הנוער.
דגל מזרח טימור

היסטוריה

הדגל הנוכחי הונף לראשונה ב-1975 כשמזרח טימור הכריזה על עצמאות מפורטוגל. עצמאות זו נמשכה תשעה ימים עד שכוחות אינדונזיים פלשו למזרח טימור וכבשו אותה. הדגל המשיך לייצג את התנגדות התושבים לשליטת אינדונזיה.
ב-1998, הוצע דגל אחר על ידי נציגי מפלגות וארגונים ממזרח טימור במהלך הכינוס הראשון של "הועידה הלאומית של מזרח טימור", שנערכה באפריל באותה שנה בפורטוגל. הדגל היה של "המועצה הלאומית של ההתנגדות במזרח טימור" (CRNT) והוא התקבל ברוב קולות כדגל זמני. עם קבלת העצמאות ב-2002, הדגל הוחלף לדגל הקודם.
חיל המשלוח הקנדי

חיל המשלוח הקנדי למלחמת העולם הראשונה (באנגלית: Canadian Expeditionary Force - C.E.F) היה המסגרת הצבאית שהוקמה על ידי קנדה במלחמת העולם הראשונה כחיל משלוח על מנת להשתתף במלחמה. חיל המשלוח התחלק לגיס חי"ר לוחם, הגיס הקנדי, שלחם בחזית המערבית ולכוחות נוספים, שחלקם אף לא הגיעו לאירופה. החיל מנה 619,646 חיילים רשומים, מתוכם 142,588 מגויסי גיוס חובה. 424,589 חיילים שירתו מעבר לים (מתוכם רק 25,000 מגויסי חובה). בנקודת השיא, עם תום המלחמה, שירתו בחיל המשלוח שירות פעיל 388,038 חיילים בכל הדרגות.

הרכב

חיל המשלוח הקנדי כלל, בנוסף לגיס החי"ר, כוחות נוספים שכללו כוחות מנהלה, רפואה וסיעוד (ובהם כ-3,000 נשים), תובלה, אספקה וחימוש, ארטילריה, פרשים קלים (חלק ניכר מהם לא הגיע לחזית), רוכבי אופניים ששימשו כרצים וחפרים. כמו כן נכללו בכוח 35,000 יערנים שעסקו בהקמת מחנות ומחסות ביערות צרפת וכריתת עצים עבור הנעת הרכבות הצבאיות הרבות של מדינות ההסכמה. החיל חולק ל-260 גדודים, חלקם התבססו על תשתית קודמת של גדודי המיליציות המקומיות בקנדה. כ-80 מהם חולקו לחמש הדיוויזיות שהרכיבו את הגיס הקנדי.
הגיוס ההתנדבותי לצבא היווה הזדמנות לשילוב ולניעות חברתית עבור מיעוטים. הגדוד ה-114 הורכב ברובו מילידים קנדיים שבעיקר נודעו כצלפים מעולים, אם כי 3,500 מהם שירתו גם במסגרות אחרות. בנוסף, התגייסו גם קנדים ממוצא אפריקאי ויפני. עם זאת, רק מעטים מבין דוברי הצרפתית התגייסו במסגרת הגיוס ההתנדבותי (וראו פולמוס גיוס החובה של 1917).
אלעזר הופשטיין

רבי אלעזר הופשטיין (נפטר בכ"ו בכסלו תרכ"ב), נכדו של רבי ישראל מקוז'ניץ. היה אדמו"ר חסידי, השלישי בשושלת חסידות קוז'ניץ.

תולדותיו

נולד לרבי משה אליקים בריעה (בנו של המגיד מקוז'ניץ), נישא לבתו של רבי יעקב ממעליץ. לאחר נישואיו התגורר בסמוך לסב אשתו רבי נפתלי צבי מרופשיץ עד פטירתו בתקפ"ז. לאחר פטירת אביו נסע אל רבי ישעיה מפשדבורז ולאחר פטירתו המשיך לנסוע אל תלמידו רבי ישכר בער מרדושיץ.
בשנת תקפ"ח, לאחר פטירת אביו רבי משה, נסעו חסידיו אל אחיינו השרף ממוגלינצא, ואף רבי אלעזר בעצמו היה נוסע אליו עד פטירתו בשנת תר"ט.  לאחר פטירת השרף מונה על ידי חסידי קוז'ניץ לממלא מקום אביו ובן דודו והחל לנהוג באדמו"רות אם זאת היה נוסע לפעמים לרבי חיים מצאנז. 
אדמו"רים רבים היו נוסעים אליו, בהם: היהודי הטוב מניישטאט, רבי יעקב צבי רבינוביץ' מפוריסוב, רבי אריה לייב אפשטיין מאופולה - אוז'רוב, רבי ישכר דוב בעריש טורנהיים מוולברוז'.
נפטר, ככל הנראה, בקוז'יניצה בשנת תרכ"ב.

צאצאיו

בנו היחיד, רבי יחיאל יעקב, מילא את מקומו בקוז'ניץ. חתניו היו: רבי שמואל שמלקה רוקח כיהן כאדמו"ר בקוז'ניץ ובראדום; רבי חיים בנו של רבי יעקב ממוגלניצא; רבי צמח ברוך רבינוביץ' משידלובצה; רבי יעקב יוסף רובין; רבי דוד יוסף בידרמן רב ואדמו"ר בלעלוב.
סלמן שינה

סלמן שינה (בערבית: سلمان شينا; סלמאן שינא; 1899–1978) היה עורך דין, עיתונאי ופעיל ציוני יהודי-עיראקי. המייסד והעורך של השבועון הספרותי היהודי-עיראקי החשוב אל–מצבאח ("המנורה").
כיהן כחבר בפרלמנט העיראקי בשנים 1947-1951.

ביוגרפיה

סלמן שינה נולד בבגדאד בשנת 1899. קיבל בילדותו חינוך מסורתי בתלמוד תורה ולאחר מכן למד בבית ספר כל ישראל חברים ע"ש אלברט ששון בבגדאד, שם הצטיין בשפות. בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני ושירת כמתורגמן עבור גנרל גרמני במפקדה העות'מאנית. לאחר כניעת העות'מאנים במלחמה הוא נלקח בשבי על ידי הצבא הבריטי, ושהה כשנה במעצר בהודו. הוא היה פטריוט של האימפריה העות'מאנית ושמר לה נאמנות עד כניעתה וזכר אותה באהדה גם לאחר מכן.
בשנת 1919 חזר לעיראק, וכשנה לאחר מכן החל ללמוד בקולג' למשפטים של בגדאד עד הסמכתו כעורך דין בשנת 1925. הוא עבד כעורך דין וכמשפטן והתבלט בהנהגת קהילת יהודי בגדאד. בין היתר כיהן כחבר בוועדה שניסחה את "חוק העדה היהודית מס' 77 לשנת 1931", החוק שעיצב מחדש ועיגן את מוסדות הקהילה היהודית וההיררכיה בקהילה. בשנת 1921 שינה היה מהמייסדים של שתי אגודות ציוניות שפעלו במקביל; "ההסתדרות הציונית לארם הנהריים" ו"האגודה הספרותית היהודית". השנייה שבהן הפעילה מועדון וספרייה עבריים וכן הוציאה לאור את כתב-עת ספרותי עברי קצר הימים בשם "ישורון". שינה גם כיהן בתור המזכיר ומנהל החשבונות של שתי האגודות והתכתב בקביעות עם מוסדות ההסתדרות הציונית העולמית.
אחד ממפעליו החשובים ביותר של שינה היה הקמת השבועון הספרותי החשוב אל–מצבאח ("המנורה"), שבועון בערבית ספרותית שהיה הבמה המרכזית ליצירה הספרותית בערבית של סופרים ומשוררים יהודים בעיראק. העיתון היה ציוני באוריינטציה שלו ובדיווחיו האוהדים המרובים על בניין היישוב היהודי בארץ ישראל ובקריאתו לחיזוק לימודי השפה העברית בקרב יהודי עיראק. שינה ציין כי יעודו העיקרי של העיתון היה להפיץ את הרעיון הציוני, במגבלות הצנזורה העיראקית. במקביל, כמו מגמת מייסדו, העיתון היה בעל צביון לאומי-עיראקי וראה עצמו כחלק מהתחייה התרבותית של עיראק. כך העיתון שילב פטריוטיות עיראקית וציונות ויישב אותם יחדיו. בנוסף העיתון עסק בבעיות שהעסיקו את יהודי עיראק וגינה אפליה נגדם ופרסומים אנטי-יהודים בעיתונות העיראקית. השבועון יצא לאור בין אפריל 1924 ליולי 1929, בשנה הראשונה בעריכת המשורר אנור שאול ולאחר מכן בעריכת שינה עצמו, שגם כתב לו מאמרים רבים. מבחינה ספרותית, מעל דפי העיתון פורסמו כמה מהסיפורים הקצרים והפואמות הרומנטיים הראשונים שפורסמו בעיראק, שהושפעו הן מהספרות האירופאית והן מהסגנון הספרותי הערבי "אל-מהג'ר" שהתפתח בקרב סופרים ערבים גולים בארצות הברית.
בשנות ה-30 המשיך שינה למלא תפקיד בכיר בקהילה היהודית בעיראק וכן עשה שימוש בהכשרתו המקצועית כעורך דין כדי להגן על הקהילה בבתי משפט מול הסתה גוברת מצד גרמניה הנאצית וגולים ערבים מפלשתינה. בשנת 1947 נבחר סלמן שינה כנציג יהודי בגדאד לפרלמנט העיראקי, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1951. לאחר שחלק ניכר מיהודי עיראק כבר עזבו את המדינה במבצע עזרא ונחמיה, התפטר שינה מתפקידו בפרלמנט ועלה לישראל. הוא פתח משרד עורכי דין בתל אביב וכן היה פעיל בקרב יוצאי עיראק בישראל.
בשנת 1955 הוציא לאור את ספרו "מבבל לציון: זכרונות והשקפות", אוטוביוגרפיה על חייו בעיראק וישראל. בתקופה זו החל למחות על אפליית יהודי עיראק בישראל. בשנת 1955 הוא רץ בבחירות לכנסת השלישית במקום השני ברשימת "ספרדים ועדות המזרח", אך מפלגתו לא עברה את אחוז החסימה. הוא המשיך בעבודתו כעורך דין ואיש ציבור עד פטירתו ברמת גן בשנת 1978.