google/wiki40b huggingface dataset:
דיוקן מיניאטורי

דיוקן מיניאטורי הוא דיוקן בגודל מיניאטורי, בדרך כלל בצבעי גואש, מים, או אמייל.
דיוקנאות מיניאטוריים החלו לצבור פופולריות באירופה במהלך המאה ה-16, ובמהלך המאות ה17 וה-18. הם שימשו כאמצעי להכרות בין אנשים שאינם נמצאים בקרבה אחד לשני. כך, אציל המציע את בתו לנישואין, היה שולח את דיוקנה עם שליח לבקר מחזרים פוטנציאליים. וכן, חיילים וימאים נהגו לשאת מיניאטורות של יקיריהם בזמן מסע.

היסטוריה

המיניאטורות הראשונות היו מנייר קלף מתוח ועליו ציירו בצבעי מים. במחצית השנייה של המאה ה-17 זיגוג מאמייל על גבי נחושת הפך לפופולרי. במאה ה-18 מיניאטורות צוירו בצבעי מים על גבי שנהב והגיעו לגודל של 4X3 ס"מ. המיניאטורות שימשו לעיתים קרובות כמזכרות אישיות או כמכסה לקופסת טבק או תכשיטים. 
מאמצע המאה ה-19, לאחר התפתחות הדאגרוטיפ והצילום, ירדה הפופולריות של המיניאטורות.

אנגליה

דיוקן מיניאטורי התפתח מכתב היד המאויר, שהוחלף, לצורך איור ספרים, על ידי טכניקות כגון דפוס עץ והדפסה על אבן. עם ציירי מיניאטורות הדיוקן הראשונים נמנו ציירים כדוגמת ז'אן פוקה וסיימון בנינג, שבתו לוינה טירלינק ציירה מיניאטורות בעיקר דיוקנאות, ועברה לאנגליה, שם קודמה בתפקיד צייר חצר המלוכה, האנס הולביין, יצר מספר מיניטורות.

צרפת

עם ציירי הדיוקנאות המיניאטוריים הראשונים היו ז'אן קלואה, ובנו פרנסואה קלואה, ז'אן פוקה ואחרים. ומאוחר יותר גם ציירים כדוגמת פרנסואה בושה.

ספרד

פרנסיסקו דה גויה הוא צייר ספרדי שידוע כי צייר מספר דיוקנאות מיניאטוריים.

ארצות הברית

הסגנון האנגלי של מיניאטורות דיוקן הגיע גם למושבות האמריקניות; בין צייריהמיניאטורות האמריקניות המוקדמות ביותר הייתה מרי רוברטס שגם הייתה האישה האמריקאית הראשונה שעבדה על מיניאטורות. המיניאטוריסטית עמליה קיסנר קוּדֶר הייתה ידועה בדיוקנאות של אנשי המעמד הגבוה בניו יורק והאצולה האירופית בעשור האחרון של המאה ה-19. בין יצירותיה בצבעי מים על שנהב היו דיוקנאותיהם של ניקולאי השני, קיסר רוסיה וססיל רודז. אחד מציירי המיניאטורות המפורסם ביותר באמריקה במהלך המאה ה-18 היה רוברט פילד שהיה מוכר, בין היתר, בשל דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון.

חומרים

מיניאטורות דיוקן רבות צויירו בצבעי שמן, צבעי מים ואמייל, אך בעיקר בצבעי מים. מיניאטורות הולנדיות וגרמניות רבות צויירו בשמן על נחושת. טכניקה שיוחסה גם לרבים מהאמנים האיטלקים הגדולים, בעיקר אלה מבולוניה. 
מ-1650 ואילך מיניאטורות נצבעו בזיגוג אמייל. ז'אן פטיטו (1607-1691) היה מבולטי הציירים בחומר, וצייר דיוקן מיניטורי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. 
במהלך המאה ה-18, צבעי מים על השנהב הפך למדיום הסטנדרטי. השימוש בשנהב אומץ לראשונה בסביבות 1700, בשלהיי שלטונו של ויליאם השלישי; מיניאטורות שקדמו להם צוירו על עור של עופות, קלף או קרטון, וחלקם על גבם של קלפי משחק או שכבה דקה של קלף על גבי קלף משחק.
מיסטיק ריבר

עלילה

עלילת הסרט נפתחת באירוע שמתרחש ב-1975: שלושה ילדים- ג'ימי מארקם, שון דוואין ודייב בויל משחקים ברחוב. בזמן שהם משחקים, הילדים מוצאים קטע במדרכה שהמלט עדיין לא התייבש בו ומחליטים לרשום את שמם. את מעשיהם קוטעת באחת מכונית אשר לפתע נעצרת על ידם. מן המכונית יורד אדם אשר עונד תג משטרתי, ונוזף בילדים. אותו אדם מורה לדייב להיכנס אל מכוניתו ולנסוע ביחד עמו אל ביתו של דייב, כדי שיוכל לספר לאמו על מעשיו של בנה. דייב נכנס בחשש אל הרכב, דבר אשר מוביל לחטיפתו והחזקתו במרתף חשוך לצורך התעללות מינית, מרתף אשר ממנו הוא מצליח לברוח בסופו של דבר לאחר ארבעה ימים.
עשרים ושמונה שנים לאחר מכן, הילדים כבר מבוגרים ועדיין גרים בבוסטון. ג'ימי הוא אסיר משוחרר אשר מנהל חנות שכונתית, ודייב הוא עובד צווארון כחול אשר עדיין נושא עמו מטענים מהעבר. שניהם שכנים וקרובי משפחה דרך הנישואין. שון עובד בתור בלש במשטרת מסצ'וסטס.
בתו של ג'ימי בת 19 ושמה קייטי והיא יוצאת ללא ידיעת אביה עם ברנדן האריס, נער שאביה לא מסכים שתצא עמו. קייטי וברנדן מתכוונים לברוח ולהתחתן בלאס וגאס. קייטי יוצאת בלילה עם חברה ודייב רואה אותה בבאר מקומי. באותו לילה קייטי נרצחת ודייב חוזר הביתה עם יד מדממת ודם על בגדיו. אשתו עוזרת לו לנקות את הדם. דייב טוען שהוא נאבק בשודד וכנראה הרג אותו.
שון הוא בלש והוא חוקר את הרצח של קייטי. במהלך הסרט שון ושותפו משיגים רמזים בזמן שג'ימי משתמש בקשריו לחקירה פרטית משלו. שון מגלה שהאקדח שרצח את קייטי היה בשימוש בשוד של חנות אלכוהול ב-1980 והאקדח שייך לריי האריס, אביו של ברנדן האריס, שגורם לו לחשוד בברנדן האריס. ריי האריס נעדר כבר זמן אבל שון בטוח שהאקדח עדיין נמצא בבית. ברנדן טוען שאביו ריי שולח 500 דולר כל חודש מאז שנעלם. שון מגלה שג'ימי היה שותפו של ריי האריס. שותפו של שון חושד בדייב שהיה בין האחרונים שראו את קייטי חיה ובגלל שיש לו פצע ביד. דייב ממשיך להתנהג בצורה מוזרה, ולבסוף אשתו מספרת לג'ימי שהיא חושדת שדייב הרג את קייטי.
ג'ימי וחבריו משכרים את דייב בבר מקומי, וכשדייב יוצא מהבאר להקיא האנשים של ג'ימי עוקבים אחריו. ג'ימי מספר לדייב שהוא ירה בריי האריס כדור בגרון וכדור בחזה על זה שהוא הלשין עליו ובגללו הוא היה בכלא ובגלל זה הוא לא היה ליד אשתו הראשונה שנאבקה בסרטן. ג'ימי אמר לדייב שהוא לא יהרוג אותו אם הוא יודה שהוא הרג את קייטי ואם הוא לא יודה הוא יהרוג אותו. דייב אומר שהוא הרג מישהו, אבל לא את קייטי. ג'ימי לא מאמין לו ושולף סכין. דייב נלחץ, הקיא שוב והחליט להודות, ובכך הוא חשב שג'ימי לא יהרוג אותו. ג'ימי דוקר אותו בבטן, יורה לו בראש ונפטר מגופתו סמוך לנחל. בזמן שדייב נרצח, ברנדן מתעמת עם אחיו הצעיר וחברו על רצח קייטי. הוא מרביץ לנערים וכמעט נורה על ידי חברו של אחיו, אבל שון מגיע למקום ומונע זאת. למחרת שון מספר לג'ימי שהוא מצא את הרוצחים של בתו. שון שואל את ג'ימי אם הוא ראה את דייב כי הוא מבוקש לחקירה על רצח. ג'ימי מודה לשון אבל אומר שחבל שהוא לא עשה זאת יותר מהר.

הכנסות הסרט

הכנסות הסרט ברחבי העולם הסתכמו בכ-156,822,020 דולר שמתוכם 90,135,191 דולר בארצות הברית ו-66,686,829 דולר ברחבי העולם. עלות הפקת הסרט הסתכמה בכ-30 מיליון דולר.
ארגון הימאות הבינלאומי

ארגון הימאות הבינלאומי (אנגלית International Maritime Organization, ר"ת IMO), היה ידוע בעבר בשם "ארגון בינממשלתי מייעץ לימאות" (Inter-Governmental Maritime Organization) נוסד על ידי האומות המאוחדות בשנת 1948 כדי לתאם בטיחות ימית וכללי התנהגות בים. אולם, IMO החל לפעול באופן משמעותי רק בשנת 1958.
מטה הארגון נמצא בלונדון, בריטניה. הארגון מעודד שיתוף פעולה בין ממשלות ובין תעשיית הספנות כדי לשפר את רמת הבטיחות בים ולמנוע זיהום ימי. הארגון מנוהל על ידי אספת חברים, ניהולו הכספי מופקד בידי מועצה הנבחרת מבין חברי האספה. עבודת הארגון מתבצעת באמצעות ועדות הנתמכות בתת-ועדות מקצועיות. לארגוני או"ם אחרים הזכות לשבת באסיפות ה-IMO במעמד של משקיפים.
לארגון מזכיר כללי הנבחר על ידי האספה וחטיבות שונות הכוללות: בטיחות ימית, הגנת הסביבה הימית וחטיבה לכנסים.
ישראל הצטרפה לארגון ה-IMO בשנת 1952.

היסטוריה

הרעיון להקים ארגון בינלאומי לימאות נולד לאחר טביעת האוניה טיטניק. בתקני הבטיחות של ימינו, תכנונה של הטיטניק הפך את הספינה לפגיעה ביותר. מחיצות הבטיחות המחלקות את הספינה ומונעות את הצפתה בבת-אחת, לא נבנו לכל גובה גוף הספינה. זאת כיוון שעל פי חישובי מהנדסי האוניה לא היה זה אפשרי שהספינה תיטה על צידה די כדי שהמים ישטפו מעל מחיצה אחת לחלל שלצידה.
כאשר טיטניק פגעה בקרחון, התברר כי חישובי מהנדסי האוניה היו שגויים. לאחר שהחלו נוסעיה לנטוש את האוניה, התברר גם כי אין די סירות הצלה לכל הנוסעים על האוניה. אנשים רבים ניספו עקב טעויות  תכנוניות אלה.
עד לאותה עת כל אומה קבעה את כללי הבטיחות שלה בים ואת כללי תכנון האוניות ומתקני הבטיחות החייבים להיות עליהן. בתגובה לאסון הטיטניק נוסד "ארגון הייעוץ הבין-ממשלתי לימאות" (Inter-Governmental Maritime Consultative Organization - IMCO). בשנת 1914 התקבלה "האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים" (International Convention for the Safety of Life at Sea - SOLAS) ובה שורה של הנחיות בתחום בניית אוניות ואמצעי הבטיחות החייבים להיות עליהן. מאז תוקנה אמנת SOLAS מספר פעמים והותאמה להתפתחויות בתחום הטכנולוגיה הימית.
ארגון IMCO הפך לארגון IMO בחסות האומות המאוחדות. IMO מתקין תקנות הנאכפות על ידי ארגוני תקינה ימית בעולם אשר בודקים אוניות כדי להבטיח שהן עומדות בתקנות הבינלאומיות.

כלים משפטיים

ארגון IMO הוא המקור לכ-60 כלים משפטיים המנחים את התפתחות התקנות של המדינות החברות בארגון במטרה לשפר את הבטיחות בים, לסייע במסחר בין מדינות הים ולהגן על הסביבה הימית. הבולטת שבכלים משפטיים אלה היא "האמנה הבינלאומית לבטיחות חיי אדם בים".
אסאי

מבנה

לדקל האסאי יש לרוב מספר גזעים היוצאים מנקודה אחת. עובי הגזע הוא 5 עד 10 ס"מ. האסאי צומח עד לגובה של כ-25 מטר; עצים שמגיעים לגובה זה קורסים ברוח. הכפות באורך של 80 ס"מ עד מטר אחד. הכפות מפורצות להרבה עלעלים ברוחב של כסנטימטר, המכופפים כלפי מטה.

על כל גזע ניתן למצוא כ- 3-8 אשכולות פרי. על אותו עץ ניתן למצוא אשכולות בזמן הפריחה ואשכולות עם פרות בשלים. הפרי כדורי, בקוטר של כסנטימטר אחד, בצבע ירוק כאשר הוא בוסר, ומחליף את צבעו לסגול כהה כשהוא מבשיל. האסאי נותן פרי כל השנה, אבל עיקר התנובה היא בחודשי הקיץ (מאי עד אוקטובר).

תפוצה

תפוצת דקל זה היא באזור יער האמזונאס (Mata amazonica), בעיקר בגדות הנחלים באזורים המוצפים בגאות (Várzeas). התפוצה כוללת את המדינות פארה, אמזונאס, אמאפה ומרניאו בברזיל, וכן את ונצואלה, קולומביה, גיאנה, פרו ואקוודור,וקוסטה ריקה.

חשיבות כלכלית ושימושים

כ-90% מההכנסה מגידול אסאי מגיעה מהפרי. כ-10% נוספים מלבבות הדקל. 
מציפת הפרי מכינים עיסה. את העיסה אוכלים קרה כמו שהיא או בליווי סוכר, טפיוקה (תוצר מניהוט דמוי פירורים רכים) או פריניה ד'אגואה (תוצר מניהוט צהוב דמוי פירורי בורגול). מהעיסה מכינים גם גלידות וקינוחים נוספים. לאסאי פיגמנט סגול והוא עשיר במינרלים, ויטמינים: C, ויטמין A סיבים תזונתיים, בפרי יש גם נוגדי חמצון פוליפנולים (כגון פלבנואידים) כמות גבוהה מאוד של נוגדי חמצון ולכן הוא כונה "פרי על" (super fruit). בזכות ערכו התזונתי הרב וטעמו המשובח, האסאי מהווה מרכיב חשוב בתזונה של תושבי אמזוניה.
מחקרים קלינים הראו כי צריכת אסאי מגדילה את כמות נוגדי החימצון הפעילים בדם, על אף כל זאת לפי סקירה משנת 2011 באתר אמריקאי המקדם תוספי תזונה מסוגים שונים טוענים: "אין כיום מספיק עדויות מדעיות כדי לקשור האסאי לשיפור הבריאות".
זרעי הפרי משמשים להכנת חרוזים לתכשיטים, ועלי העץ משמשים חומר גלם לגגות ולקליעת כובעים וסלים. הגזע משמש לבנייה של סוכות.

פולקלור

האגדה מספרת, שבאזור בו נמצאת היום בלם, חי שבט אינדיאני שסבל מתקופה ארוכה של רעב. ראש השבט ציווה להימנע מעיבור הנשים, כדי לא להכביד יותר על השבט. רצה הגורל, ודווקא בתו של ראש השבט, יאסא, נכנסה להיריון. ראש השבט לא חס על נכדו, וכשהלה נולד, ציווה להורגו. בלילה שמעה יאסא את בכיו של הילד מגיע מאחד העצים. עם שחר, נמצאה גופתה של יאסא מחבקת את העץ. ראש השבט ציווה לאסוף את פריו של העץ ולהכין ממנו מיץ לזכרה של בתו. כך נתגלה שהפרי של האסאי אכיל, והאסאי נקרא על שם בתו של ראש השבט (בהיפוך אותיות).
שובר רוח

שובר רוח הוא נטיעה של שורה אחת או יותר של עצים או שיחים הנטועים במטרה לספק הגנה מהרוח ולהגן על הקרקע מסחיפה. בדרך כלל נוטעים אותם סביב הגבולות של שדות או חוות. בתכנון נכון יכולים שוברי רוח שנטעו סביב בית להקטין את הוצאות החימום והקירור ולחסוך באנרגיה. שוברי רוח ניטעים גם במטרה למנוע משלג להיסחף לתוך כבישים או אפילו חצרות. תועלות נוספות כוללות יצירת בתי גידול לחיות הבר ובאזורים מסוימים כורתים את העצים עבור מוצרי עץ.
אפשר לשלב שוברי רוח ויבול מעורב בשיטה חקלאית הקרויה "יבול בסמטאות" (alleycropping). שדות ניטעים בשורות של יבולים שונים המוקפים בשורות של עצים. עצים אלו מספקים פירות, עץ ומגנים על היבולים מהרוח. שיטה זו הצליחה במיוחד בהודו, אפריקה וברזיל שבה מגדלי הקפה שילבו בין חקלאות ליערנות.
שימוש נוסף בשוברי רוח הוא למסך בין חווה לכביש ראשי או לאוטוסטרדה. שוברי הרוח משפרים את נוף החווה בהסתרת הכביש, בהפחתת רעשי התנועה וביצירת מחסום בטוח בין חיות המשק הכביש.
באנגלית ובשפות נוספות מקובל להשתמש במונח "שובר רוח" (windbreaker) למעיל שנועד להגן מפני הרוח, מושג שתורגם לעברית כמעיל רוח.
"שוברי רוח" הוא גם שם של סוג גדר העשויה מכותנה, ניילון, קנבס ומפרשים ממוחזרים. בגדר זו יש שלושה או יותר לוחות מוצמדים באמצעות מוטות המושחלים לכיסים שנתפרו בלוחות. את המוטות נועצים בקרקע וכך נוצרת הגדר. "שוברי רוח" או "גדרות רוח" נועדו להפחית את מהירות הרוח מעל אזורים חשופים לסחיפה כדוגמת שדות פתוחים, מצבורים תעשייתיים ופעילות תעשייתית מאובקת. כיוון שהיחס בין סחיפה למהירות הרוח הוא בחזקה שלישית אזי הפחתה של מהירות הרוח לחצי (לדוגמה) תקטין את הסחיפה במעל ל-80%.
יעקב בליימן

ביוגרפיה

יעקב בליימן למד לשחק שחמט בצעירותו בווילנה. בשנת 1959 המשפחה עלתה לישראל והתיישבה בקריית חיים. בגיל 16 הוא זכה באליפות ישראל בשחמט לנוער. לאור הצלחותיו בשחמט, יעקב בליימן השתתף באליפות עולם לנועד בברצלונה בשנת 1965 וסיים במקום ה-7. הוא השתתף באליפות ישראל בשחמט 1963 וחלק מקום 4-3.
בשנת 1971 קיבל בליימן דרגת אמן בינלאומי.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 בליימן היה פעיל והשתתף בתחרויות רבות. באליפות ישראל 1971–1972 הוא סיים במקום ה-6 ובשנת 1978 במקום החמישי.
עקב הפעילות הרבה ברפאל, בליימן הפסיק להשתתף בתחרויות בהמשך וחזר לתקופה קצרה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
בליימן חלה בניוון שרירים ונפטר בשנת 2004.

עבודה ברפאל

לאחר סיום לימודי הנדסה בטכניון בליימן נקלט לעבודה ברפאל. הוא היה חבר צוות מפתחים של פופאי.
בליימן הגה רעיון להפוך פצצה רגילה לפצצה חכמה. הוא הצליח לשכנע את הממונים שיש סיכויים טובים להצלחת הפרויקט ומונה לראש הצוות. הפרויקט הסתיים בהצלחה ובליימן קיבל את פרס ביטחון ישראל על תרומתו.
דוד ריינה

ביוגרפיה

נולד לשלמה ריינה בטבריה בשנת 1845 (ה'תר"ה), ובצעירותו התחנך בישיבות רבני העיר.
התגורר במשך מספר שנים בחיפה, ולאחר מכן חזר לטבריה, שם נודע כעסקן ואיש ציבור. ידידיו היו הרבנים מסעוד התשואל ואברהם כהן.
נישא לאסתר, וכפי שהעיד עליו בנו, הרב אליהו ריינה, השתדל להתרחק ממשרה רבנית. אולם בשנים האחרונות לחייו שימש כרבה של העיר.
הלך לעולמו ב-9 בינואר 1910 (כ"ח בטבת ה'תר"ע) ונקבר בבית העלמין הישן בטבריה.
כתבי יד שלו בנושאי שו״ת וחידושים היו שמורים אצל הרב משה חמווי. אחיו היה הרב שם טוב ריינה, מרבני טבריה ומייסד בית ספר בביירות שבלבנון.
כרומוזום 3

כרומוזום 3 הוא אחד מ-23 זוגות הכרומוזומים הקיימים באדם. כרומוזום 3 הוא כרומוזום אוטוזומלי המשתרע על פני כ-198 מיליון זוגות בסיסים, המהווים כ-6.5% מכלל הדנ"א בגנום האנושי.
תחנת עגינה

תחנת עגינה או תחנת עיגוּן (באנגלית: roadstead וגם road) היא גוף מים מחוץ לנמל המוגן מזרמי סחף, גֵּאוּת וָשֵׁפֶל בַּמּוֹלָד וּבַמָּלֵא (spring tides), ונחשולי ים, שבו יכולה אונייה לעגון בבטחה יחסית מבלי שתיסחף או שהעוגן יקרע, בעודה ממתינה לתורה להיכנס לנמל. המעגן יכול להיות פתוח וטבעי, בדרך כלל שפך נהר, או שהוא נוצר באופן מלאכותי. במשפט הימי מוגדרת תחנת עגינה כ"תחנה כללית לעגינת ספינות, נעשה בה שימוש כזה באופן ידוע, ומזוהה על פי שמה." במפות ובפרסומי ימאות באנגלית נעשה שימוש במונח "דרך" (road) במקום במונח המקובל לתחנת עגינה (roadstead).
לעיתים משמשת תחנת העגינה כתחליף לנמל, למשל כאשר האונייה גדולה מכדי להיכנס לנמל, ואת הסחורה או הנוסעים פורקים לסירות משא המשנעות אותם לנמל.
תחנות עגינה בנהרות (דוגמת הריין) שוכנות במרחק מן הכניסה לנמל, לעיתים עד 5 קילומטרים מהפתח, במעלה או במורד הנהר. הספינות ממתינות בתחנת העגינה לתורן להיכנס לנמל, לנהר אחר או לתעלה. זמן ההמתנה יכול להתארך אם בעלי הספינה נקלעו לקשיים כלכליים. במקרה זו נשאר צוות מצומצם על הספינה להפעיל את המנוע מדי פעם.
תהילה שוורץ אלטשולר

ביוגרפיה

תהילה שוורץ-אלטשולר השלימה תואר הראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים (1995). בשנת 1999 קיבלה רישיון עריכת דין. עבודת הדוקטור שלה עסקה בנושא "בעלות ריכוזית בשוק העיתונות הכתובה" (2003). עשתה פוסט דוקטורט בבית הספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד. 
במהלך השנים הייתה מרצה במוסדות אקדמיים שונים בישראל (האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית הדסה ירושלים) וחוקרת אורחת במחלקה למזרח הקרוב באוניברסיטת ברנדייס (2006-2007) ובמרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד (2008-2010). כיום מרצה בבית הספר פדרמן למדיניות ציבור באוניברסיטה העברית.
בשנת 2011 ניהלה את מחלקת המחקר ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. בשנת 2012 הקימה את פרויקט ממשל פתוח במכון הישראלי לדמוקרטיה. בשנת 2014 הייתה חברה בוועדת שכטר לבדיקת עתיד אסדרת הטלוויזיה המסחרית בישראל. 
נכון ל-2017 היא מנהלת המרכז לערכים דמוקרטיים וראש התוכנית לרפורמות במדיה ודמוקרטיה בעידן המידע במכון הישראלי לדמוקרטיה. בנוסף היא משמשת כחברת נשיאות מועצת העיתונות, חברת הוועד המנהל של התנועה לזכויות דיגיטליות וחברת מועצת המרכז לאתיקה בירושלים.
תחומי מחקרה הם: דיני תקשורת, מדיניות תקשורת ומדיה דיגיטלית; חופש מידע וממשל פתוח; הממשק בין טכנולוגיה לדמוקרטיה ובין אדם ומכונה בשירות הציבורי.
נשואה ליאיר אלטשולר ואם לשלושה ומתגוררת ביישוב אלון שבות.
פיטסבורג פיירטס

היסטוריה

הקבוצה הוקמה ב-1882 והייתה אחת ממייסדות ההתאחדות האמריקאית, ליגת בייסבול שפעלה בארצות הברית עד 1891. ב-1891 הצטרפה הקבוצה לנשיונל ליג, תחת הכינוי אותו נושאת עד היום, הפיירטס (הפיראטים). בין השנים 1901 ל-1903 שלטה הקבוצה בליגה, וב-1903 השתתפה בוורלד סיריס הראשון בעידן המודרני של הבייסבול, סדרה בה הפסידה 5-3 לבוסטון אמריקנס. 
ב-1909 זכתה לראשונה בתולדותיה בוורלד סיריס לאחר ניצחון על דטרויט טייגרס 3-4. בשנות ה-20 העפילה פעמיים נוספות לגמר: ב-1925 בו זכתה באליפות לאחר ניצחון על וושינגטון נשיונלס וב-1927 בו הביסה אותה אלופת האמריקן ליג הניו יורק יאנקיז 4-0. מאז העפילה הקבוצה שלוש פעמים נוספות לוורלד סיריס, ב-1960, 1971 ו-1979 ובכולן זכתה באליפות. 
בתחילת שנות ה-90 הגיעו הפיירטס שלוש פעמים רצופות לגמר הנשיונל ליג, אך נכשלו בניסיונות להעפיל לוורלד סיריס. לאחר הכישלון בעונת 1992, החל תהליך של בנייה מחדש בקבוצה, ויתור על שחקנים-כוכבים בעלי שכר גבוה, לטובת שחקנים צעירים, מהלך זה נחל כישלון מבחינה תחרותית, שכן מאז לא הצליחה הקבוצה להשיג ולו עונה אחת בעלת מאזן ניצחונות חיובי. אחת הסיבות לכך היא התמודדות הקבוצה בליגה בה אין תקרת שכר, כשהיא סובלת מהיותה ממוקמת בשוק קטן יחסית. על פי דירוג מגזין פורבס שווי הקבוצה הוא בין הנמוכים ביותר ב-MLB, פחות מ-300 מיליון דולר נכון לשנת 2007

אצטדיון

מאז שנת 2001 משחקים הפיירטס באצטדיון PNC פארק שבנייתו החלה שנתיים קודם לכן. מימון האצטדיון היה ברובו מכספי משלמי המיסים של העיר פיטסבורג, ועלותו הסתכמה בכ-216 מיליון דולר, בפיירטס התחייבו כלפי העיר להשאר בה עד לפחות שנת 2031. האצטדיון נבנה במודל אצטדיוני הבייסבול הקלאסים, כגון פנוויי פארק בבוסטון וריגלי פילד בשיקגו. הוא מכיל 38,496 מקומות, ונחשב לאחד ממגרשי הבייסבול הטובים ביותר בארצות הברית.
חלב הלביאה

חֲלֵב הַלְבִיאָה היא מעשייה נודעת שמקורה במדרש שוחר טוב וגרסה מעובדת שלה נכנסה לספרו של חיים נחמן ביאליק ״ויהי היום״. במסגרת סדרת הפלסטלינה הישראלית אגדות המלך שלמה של רוני אורן, הופק פרק המבוסס על המעשייה.

המעשייה המקורית

מעשה היה במלך פרס, שחלה. אמרו לו הרופאים: אין לך רפואה עד שיביאו לך חלב לביאה, ונעשה לך רפואה. אז ענה אחד ואמר לו: אני אביא לך חלב לביאה, אם רצונך, ותנו לי עשר עזים. אמר המלך לעבדו, שיתנו לו. נתנו לו. הלך לגב אריות, והייתה שם לביאה אחת מינקת גוריה. יום ראשון עמד מרחוק והשליך עז אחת ואכלתה. יום שני נתקרב מעט, והשליך לה אחרת. וכן היה עושה בכל יום ויום עד שהיה משחק עמה, ולקח מחלבה והלך לו.
כשהיה בחצי הדרך ראה בחלום שהיו כל איבריו מריבים זה עם זה. הרגלים אומרות: אין בכל האיברים דומים לנו, לפי שאם לא הלכנו לא היה יכול להביא מן הלביאה חלב והידיים אומרות: אין כמונו, לפי שאם לא היינו אנו שחלבנו לא היה יכול לעשות שום דבר; העיניים אמרו: אנו למעלה מן הכל. שאם לא היינו מראים לו את הדרך לא היה נעשה דבר. ענה הלב ואמר: אין כמוני, אם לא נתתי עצה - מה הועלתם כולכם! ענה הלשון ואמר להם: אין כמוני, לפי שאם לא אמרתי את הדבר - מי היה עושה אותו? השיבו לה כל האיברים: איך לא יראת להדמות אלינו, הלוא את סגורה ונתונה במקום חושך ואפלה, ואין בך עצם כאשר לשאר איברים. אמרה להם הלשון: הלוא תראו שאני מלך ושולט עליכם. שמר האיש את הדברים האלה.
הלך אצל המלך, אמר לו: אדוני המלך, הא לך חלב כלבה. קצף המלך ואמר לתלותו. כשהיה הולך להתלות, התחילו האיברים לבכות. אמרה להם הלשון: הלוא אמרתי לכם שאין בכם ממש. ואמרה הלשון: אם אני מצלת אתכם, תודו לי שאני מלך עליכם.
מיד אמר הלשון: השיבני אל המלך, אולי אנצל. השיבהו אליו. אמר לו: למה צווית לתלותי? זו תורה וזו שכרה?! אמר לו: שהבאת לי חלב כלבה. אמר לו: ומה אכפת לך אם יהיה לך רפואה? ועוד, לביאה - כלבה קרין לה. לקחו ממנו וניסו אותו, ונמצא חלב לביאה. אמרו לה האיברים: עכשיו אנו מודים לך שאת אמרת האמת. וזהו: "מות וחיים ביד לשון" (שוחר טוב לט ב-ג).

המעשייה בעיבוד ביאליק

המעשייה מספרת על מלך מואב שחלה ועמד למות. רופאים אמרו שכדי להבריא הוא זקוק לחלב לביאה, אך איש מאנשי מואב לא חפץ במשימה. מלך מואב נזכר בשכנו החבר שלמה המלך ופנה אליו במכתב בבקשה כי יביא לו את החלב. שלמה קיבל את המכתב ושלח את בניהו בן יהוידע להביא את החלב. בדרכו נתקל בניהו במכשולים רבים, אך לבסוף הגיע אל החלב ולקח אותו. בניהו חזר לארצו ונתן את החלב לשלמה, שנתן את החלב למואבים כדי שיתנו אותו למלכם. במהלך אחד הלילות בדרך לארצם, חלם יועץ המלך שהוביל את החלב חלום, ובחלומו רבו איברי גופו. בחלום האיברים רבו בזכות מי המשימה צלחה - הרגליים אמרו שהם אלו שהוליכו ללביאה, הידיים אמרו שהן אלו שלקחו את החלב, העיניים אמרו שהן ראו את הדרך והלביאה, הלב אמר שהוא זה שמחייה את הגוף, הלשון אמרה שאם לא הייתה מדברת כלום לא מצליח. בעקבות אמירתה של הלשון בזו עליה שאר האיברים בטענה שאין עצם בה והיא מתנשאת ללא סיבה. הלשון רצתה ללמד את האיברים לקח ואמרה "היום תראו כי אני השולטת בכם!". כשהגיע היועץ למלך, הוא אמר "הנה שבנו אדוני המלך, והבאנו לך חלב כלבה". המלך כעס רבות, וקרא לתלות את היועץ והמואבים שהיו עמו. לאחר מכן אמרה הלשון לאיברים "הראיתי היום כי כולכם בידי! תודו כי אני המושלת בכם!" והאיברים הודו כי היא המושלת. אמרה הלשון לתולה כי תובאו לשר הטבחים ותבשר טובות. כשחזר היועץ למלך, הוא אמר את מה שהיה צריך להגיד מלכתחילה, זהו חלב לביאה ולא חלב כלבה.
מיכאיל סימונוב

מיכאיל פטרוביץ' סימונוב (19 באוקטובר 1929, רוסטוב על הדון, ברית המועצות – 4 במרץ 2011, מוסקבה) היה מהנדס תעופה ומתכנן מטוסים רוסי, שזכה להכרה במיוחד בשל תכנון מטוס התקיפה סוחוי Su-27, שנחשב לתשובה הסובייטית למטוס ה-אף-15 האמריקאי.  לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, ניהל סימונוב את השיווק הנמרץ של מטוסי הסוחוי-27 לממשלות זרות.  בשנת 1999, הוענק לו עיטור גיבור הפדרציה הרוסית בשל פועלו. בנוסף לכך הוא זכה בפרס לנין ופעמיים פרס ברית המועצות.
סימונוב נעשה מהנדס תעופה בשנות החמישים של המאה העשרים. הוא הצטרף לחברת סוחוי ותוך זמן קצר קודם לסגן מתכנן ראשי בשנת 1970.  במהלך עבודתו בסוחוי, תכנן גם את המפציץ סוחוי Su-24 ואת מטוס התקיפה סוחוי Su-25.  בין השנים 1979 ו-1983, כיהן סימונוב כסגן השר לתעשיית המטוסים של ברית המועצות. בשנת 1983 סימונוב מונה למתכנן ראשי של משרד התכנון סוחוי.
על-ענק לבן

התפתחות

כוכבי הסדרה הראשית עם מסות של מעל 8 מסות שמש הם כוכבים חמים מסוגים ספקטרלים B ו-O והם מכלים את המימן שבליבתם במהירות. כאשר אוזל המימן בליבת הכוכב מתחילים הכוכבים להתנפח ולהתקרר והופכים לתת-ענקים כחולים, לענקים כחולים או לבנים ואז לענקים צהובים או לעל-ענקים צהובים ולבסוף לעל-ענקים אדומים. הכוכבים המסיביים שביניהם יכולים להפוך גם לעל-ענקים לבנים בתהליך זה, לפני שיהפכו לעל-ענקים צהובים. לעיתים, על-ענקים אדומים הופכים בשל שינויים בקצב יצירת האנרגיה בתוכם לעל-ענקים כחולים, וחלקם הופכים חזרה לעל-ענקים אדומים. מעבר זה הוא הדרגתי ובמהלכו הכוכבים עוברים דרך הסוגים הספקטרלים השונים כך שבחלק מזמן המעבר הם על-ענקים לבנים.
בני ימין

בני ימין (בִּנִי יַמַינַ - Bini Yamina) היו קבוצה של שבטים נודדים (לפחות ארבעה) מהמאה ה-18 לפנה"ס בצפון מסופוטמיה באזור נהר הפרת התיכון ליד נהר הבליח. בני ימין הוזכרו תכופות בתעודות שנמצאו בגנזך המלכותי של מארי עיר ממלכה עתיקה שנחרבה במאה ה-18 לפנה"ס על ידי חמורבי.

היסטוריה

בני ימין היו נודדים למחצה שגידלו עדרי צאן גדולים והגיעו במסגרת נדודיהם עד למרכז סוריה. חלק מהשבטים התיישב באזור בבל, אך מרכזם היה בחרן שם נהגו להתכנס לטקס ברית ראשי "בני ימין" במקדש אלוהי הירח. זקני השבטים נקראו סיבוטו (sibutu) והיו מתכנסים להתיעצויות. מנהיגי בני ימין היו שרים ונסיכים שנקראו סוגאגו (sugagu).
שמו של אחד מהשבטים נקרא "יריחום". בני ימין מופיעים בטקסטים ממארי לצידם של שבטים נודדים אחרים שנקראו סותו ו"רַבּוּ" שישבו על הגדה המערבית של הפרת, ועל פי הטקסטים נקראו אחים של בני ימין. הטקסט מזכיר גם קבוצה שנקראת "בני שמאל" (בִּנִי שִׂמַל), בני הצפון, יושבי המחוזות שמצפון מערב לממלכת מארי. שם המעיד על קרבה לבני ימין.
יש הסוברים שזכר בני שמאל נשמר בממלכת שמאל שנקראה "יאדי", המוזכרת בתעודות מהמחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס. השמות: בני ימין ובני שמל הם שמות שמיים-מערביים (אמוריים).
על פי תעודות מארי, בני ימין התנפלו מדי פעם על חבלי הארץ שנמצאו בין מארי, תִרְקַה ושַגַרַתֻם. הם עסקו בביזת התושבים ועדרי צאנם, ולעיתים גם התיישבו בתוכם. מלכה של מארי זמרי-לים נלחם בהם, תפש את מלכיהם והרג את שר צבאם שתוארו היה דַוִידֻם. ניצחונו זה היה כה חשוב, עד שנקראו לפחות שתי שנות מלכות של זמרי-לים על שם הניצחון.
השערת החוקרים היא שההתנגשויות של בני ימין עם מלכי מארי הם חלק מגל ההתפשטות האחרון של העמים השמיים-מערביים למזרח ולצפון מזרח. התפשטות זאת נבלמה במאה ה-18 לפנה"ס בעקבות התפשטות השבטים החורים (שמקורם בהרי הקווקז) דרומה לאזורים סביב מארי.

הקשר בין בנימין לבני ימין

קיימת תאוריה במחקר הגורסת שיש זהות בין בני ימין לבנימין המקראי. זיהוי זה נתמך במסורת המקראית לפיה מוצא האבות הוא מצפון מסופוטמיה בארם נהריים ובקשר בין חרן שהייתה עיר האבות ומקום כינוסם של שבטי בני ימין. קשר נוסף נמצא בין שמו של אחד השבטים "יריחום" לשמה של העיר יריחו באזור שבט בנימין בישראל. למרות עתיקותה של העיר, היא אינה מוזכרת במכתבי אל עמרנה ולא ברשימות המצריות של ערי כנען, והתאוריה גורסת שהשם יריחו ניתן לה בעקבות כיבוש בני ימין שהביאו את השם עימם מהעיר חרן. תאוריה זאת של שינוי שם נתמכת בשינוי שמות הערים שנמצא במקרא כגון שינוי השם "לוז" לבית אל, "קריית ספר" לדביר, "ליש" לדן ועוד.
תאוריה זו סותרת את המסורת המקראית, לפיה בנימין נולד בכנען, כשהוא היחיד מבני יעקב שלא נולד במסופוטמיה.
תנע גבישי

בפיזיקה של מצב מוצק, התנע הגבישי הוא וקטור דמוי תנע שמיוחס לאלקטרונים וחורים במוצקים. הוא מוגדר על ידי וקטור הגל \vec{k} של הסריג, בעזרת הקשר
כאשר \hbar הוא קבוע פלאנק המצומצם.