google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדר דמיטרייב

קריירת מועדונים

דמיטרייב התחיל את הקריירה שלו בטאלין יאלגפאליקלובי ושיחק גם ב-TVMK, קבוצת המילואים של המועדון. בשנת 2001 חתם בויימסי מהליגה האסטונית השנייה וכעבור חצי שנה חתם בלבדיה טאלין בה שיחק 7 שנים.
ב-31 במרץ 2008 הושאל להונפוס מליגת העל הנורווגית ובקיץ של אותה עונה חתם על חוזה במועדון.
בפברואר 2011 חתם לשנתיים וחצי באורל מליגת העל הרוסית.
בקיץ 2012 חתם בנמאן גרודנו וממנה עבר להומל. בשנת 2014 חזר לאסטוניה וחתם בלבדיה טאלין.
במרץ 2015 חתם באינפונט טאלין. בקיץ 2017 חזר לקדנציה שנייה בהונפוס.
ב-2 בינואר 2018 חתם בפלורה טאלין עד לסיום העונה.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, דמיטרייב שיחק בנבחרת הצעירה של אסטוניה ובשנת 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת. ב-31 באוגוסט 2016 דמיטרייב רשם את הופעתו ה-100 בנבחרת בתיקו 1-1 נגד מלטה.
חוג פשוט למחצה

בענף המתמטי העוסק בחוגים, חוג פשוט למחצה הוא חוג המהווה מודול פשוט למחצה כמודול (שמאלי) מעל עצמו. תנאי זה סימטרי להחלפת ימין ושמאל.
המבנה של חוגים פשוטים למחצה (ארטיניים - ראו להלן) ידוע מאז משפטי המבנה של ג'וזף ודרברן ואמיל ארטין, והם מהווים אבן פינה בתורת המבנה הכללית של החוגים: לפי משפט ודרברן-ארטין, חוג R הוא פשוט למחצה אם ורק אם הוא איזומורפי למכפלה ישרה  כאשר  הם חוגים עם חילוק ו  הוא חוג המטריצות בגודל  מעל D.
לפי משפט משקה, עבור שדה F וחבורה סופית G, חוג החבורה  הוא פשוט למחצה אם ורק אם המאפיין של F לא מחלק את סדר החבורה.

ההגדרה

חוג נקרא פשוט למחצה אם, כמודול שמאלי מעל עצמו, הוא מהווה מודול פשוט למחצה. כלומר, אם הוא מתפרק לסכום של אידיאלים שמאליים מינימליים. מכיוון שלחוג יש איבר יחידה, די במספר סופי של אידיאלים כאלו.
בספרות מופיעה גם הגדרה חלשה יותר: חוג הוא פשוט למחצה במובן החלש אם חיתוך האידיאלים המקסימליים שלו הוא אפס. חוג הוא פשוט למחצה במובן החלש אם ורק אם הוא מכפלה תת-ישרה (כלשהי) של חוגים פשוטים, באופן אנלוגי לשימוש במלה "למחצה" במקרים אחרים בתורת החוגים: חוג הוא ראשוני למחצה אם הוא מכפלה תת-ישרה של חוגים ראשוניים, ופרימיטיבי למחצה אם הוא מכפלה תת-ישרה של חוגים פרימיטיביים. חוג הוא פשוט למחצה במובן שלנו אם ורק אם הוא פשוט למחצה במובן החלש, וארטיני.

חוגים פרימיטיביים למחצה

חוג שרדיקל ג'ייקובסון שלו הוא אפס נקרא פרימיטיבי למחצה (לפעמים גם "פשוט למחצה לפי ג'ייקובסון", או "J-פשוט למחצה"). כל חוג פשוט למחצה הוא פרימיטיבי למחצה, אבל ההפך אינו נכון בדרך כלל. חוג פרימיטיבי למחצה ארטיני הוא פשוט למחצה.
ניקולאי סליצ'נקו

ביוגרפיה

ניקולאי סליצ'נקו נולד ב -27 בדצמבר 1934, ליד בלגורוד במשפחת צוענים. חלק מילדותו נפלה על מלחמת עולם השנייה. במלחמה איבד ניקולאי קרובי משפחה רבים, כילד אביו נורה לנגד עיניו ב-1942.
לאחר המלחמה, המשפחה התיישבה בחווה קולקטיבית צוענית במחוז וורונז', אז שמע ניקולאי על קיומו של תיאטרון צועני במוסקבה.
בשנת 1951, ניקולאי התקבל אל התיאטרון "רומן", שבו הוא עבד עם שחקנים מובילים של התיאטרון.
בשנת 1977 הוא הפך לבמאי הראשי של התיאטרון "רומן".
בתיאטרון, בקולנוע ועל הבמה סליצ'נקו מבצע שירים צוענים, שירי פופ ורומנסים ישנים.
כיום סליצ'נקו הוא המנהל האמנותי של תיאטרון הצוענים המפורסם "רומן" , התיאטרון הצועני המקצועי היחידי בעולם.
פרווניתיים

מאפיינים

בני משפחת הפרווניתיים ניזונים מחרקים, עכברים ויונקים קטנים, לטאות, צפרדעים, עטלפים ועופות קטנים. הפרווניתיים נפוצים כמעט בכל חצי הכדור הדרומי ואף מצפונה לו. בית הגידול הטבעי של הטרנטולות שוכנות הקרקע הוא עלי שלכת יבשים שנשרו אל הקרקע ומחילות, או מחילות תחת אבנים וגזעי עצים. לעיתים ישכנו תחת עצם כלשהו אף ללא מחילה. הטרנטולות שוכנות העצים חיות, כפי שמרמז שמן, על צמחייה מסוגים שונים, שיחים ואף על צמרות עצים.
בכל הטלה של בני משפחת הפרוונית מטילה הנקבה בין 100 ל-2000 ביצים, עליהם היא שומרת במשך 6–7 שבועות, בהתאם למין.
אורך החיים של הטרנטולות הוא מהגבוהים בעולם פרוקי הרגליים: הנקבות יכולות לחיות במינים מסוימים עד ל-50 שנים. הזכרים מאריכי חיים פחות ותוחלת חייהם 5–12 שנים, בהתאם למין.
מוטת הרגליים של טרנטולה בוגרת יכולה להגיע עד ל-30 סנטימטר. על אף גודלן ודמותן המאיימת, הפרווניות לרוב אינן מזיקות לאדם, אלא לכאלה הרגישים במיוחד לנשיכותיהן. גופן של רוב הטרנטולות מכוסה שערות דקות ומבריקות, מעין קטיפה, ובטנן של אלו מהעולם החדש, כמו למשל לבנת הברכיים הענקית מכוסה שערות צורבות, בעלות מנגנון נעיצה חד כיווני, שמועפות בעת הצורך על התוקף, וגורמות לגירוי. טרנטולות אלו בדרך כלל אינן נושכות, והארס משמש אותן אך ורק לתפיסת הטרף ושיתוקו. לעומתן, טרנטולות מהעולם הישן, כמו הקובלט בלו, מסתמכות על ארסן החזק יותר, ואין להן שערות צורבות.
בארץ ישראל מין אחד מוגדר ממשפחת הפרווניתיים, פרוונית שחורה, שלא נחקר דיו (קיימים בו לפחות שלושה מינים שטרם סווגו), ונחשבה בעבר לגדולה בעכבישי ישראל.
אגתו

טרם נבחר לאפיפיור

לא רבות ידוע על חייו של אגתו לפני שהיה לאפיפיור. ככל הנראה נולד בפרובינקיה סיקיליה שבאימפריה הביזנטית, והגיע לרומא כחלק מבני סיקיליה רבים שהיו חלק מהכמורה הרומאית באותו זמן, בשל קרבות בין כוחות האימפריה המוסלמית לסיקיליה באמצע המאה השביעית. שימש כמה שנים כגזבר הכנסייה, עד שנבחר לאפיפיור לאחר דונוס ב-678.

כאפיפיור

מעט לאחר שנבחר לאפיפיור הגיע לרומא וילפריד, הארכיבישוף מיורק, כדי להפעיל את סמכות הכס הקדוש לטובתו שלו. וילפריד היה מעוניין לחזור למשרתו כבישוף יורק, לאחר שהודח מכיסאו על ידי תיאודור מטרסוס, הארכיבישוף מקנטרברי, שחילק את הדיוקסיה של וילפריד לשלוש חלקות והעניק אותן לשלושה בישופים שונים. בסינוד שארגן אגתו בלטראנו כדי לחקור את המקרה, הוחלט שהדיוקסיה של וילפריד אכן תחולק, אך וילפריד ימנה את הבישופים.
האירוע המרכזי במהלך כהונתו כאפיפיור היה ועידת קונסטנטינופוליס השלישית (680–681), שגינתה את המינות המונותליטית, שעד אז גילו האפיפיורים כלפיה סובלנות (ביניהם הונוריוס הראשון). הוועידה החלה כשקונסטנטינוס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית, כתב לאפיפיור דונוס, קודמו של אגתו, במטרה ליישב את הסכסוך ולאחות את הקהילה הנוצרית בעקבות הפילוג לתומכי המונותליטים ולמתנגדיהם, על ועידה שברצונו לארגן בנושא. דונוס נפטר בעת הגעת המכתב, ולכן הוטלה הקמת הוועידה על אגתו שעשה זאת במהרה.
הוועידה התכנסה בארמון הקיסר ב-7 בנובמבר 680. תחילה הציגו המונותליטים את עמדתם. אז הוצג מכתבו של אגתו, שהציג את עמדת הכנסייה המסורתית, לפיה לישו, על שני טבעיו, אלוהי ואנושי, היו שני רצונות (thelema) ושתי פעולות (energia), אלוהית ואנושית, אשר התקיימו בהסכמה מלאה זו לצד זו. לבסוף השתכנעו רוב הנוכחים בוועידה ממכתבו של אגתו, והחליטו לדחות את הדוקטרינה המונותליטית כמינות.
כשהסתיימה הוועדה ב-16 בספטמבר 681 נשלחו מסקנותיה לאפיפיור, אך אגתו נפטר כבר טרם נגמרו דיוני הוועידה, בינואר אותה שנה.
כמו כן ניהל את המשא ומתן בין הכס הקדוש לקונסטנטינוס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית, בדבר התערבות האימפריה הביזנטית בתהליך הקונקלווה. קונסטנטינוס הבטיח לבטל או להפחית את המס שהאפיפיורים חויבו לשלם לאוצר הקיסר הביזנטי על מינויים שעשו בכנסייה.

קדוש נוצרי

מוכר כקדוש הן על ידי הכנסייה הקתולית והן על ידי הכנסייה האורתודקסית המזרחית. יום החג שלו בקרב הקתולים הוא 10 בינואר, יום פטירתו. בני הכנסיות המזרחיות, בהם הכנסייה האורתודוקסית והכנסייה המזרחית הקתולית, חוגגים את חגו ב-20 בפברואר.
אייקי

קרב מגע אייקי עמי ניב היא אמנות לחימה ישראלית המחנכת נגד אלימות רחוב. השיטה פותחה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי עמי ניב אשר ראה צורך חיוני לחנך את תלמידיו נגד אלימות פיזית ומילולית ורק לאחר מכן ללמד את חניכיו כיצד להגן על עצמם נגד אלימות רחוב.
מקור המילה "אייקי" מהשפה היפנית ופירושה "איי" – הרמוניה; "קי" – אנרגיה. בנוסף לכך, המילה "אייקי" מהווה עבור ניב ראשי תיבות של "אמנות קרב ישראלית".

היסטוריה ורקע כללי

השיטה פותחה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי עמי ניב אשר ראה צורך חיוני לחנך את תלמידיו נגד אלימות פיזית ומילולית ורק לאחר מכן ללמד את חניכיו כיצד להגן על עצמם נגד אלימות רחוב.

השיטה

שיטת קרב מגע אייקי עמי ניב הנה שיטה חינוכית המדגישה עקרונות של הערכה עצמית וכבוד לזולת יחד עם צניעות וסבלנות. ערכים אלו מודגשים באימונים ומשמשים את החניכים גם בחיי היום-יום. 
טכניקות ההגנה וההתקפה הנלמדות בקרב מגע אייקי עמי ניב בנויות מתנועות טבעיות לאדם, תנועות סיבוביות וקוויות המשלבת מכות ידיים ורגליים עם נעילת מפרקים והטלות. בשלב מתקדם שמה קרב מגע אייקי עמי ניב דגש על כך שכל תרגיל יסתיים כשהתוקף מנוטרל על הקרקע והמתגונן מוכן להמשיך את הקרב מול תוקף או תוקפים נוספים.
במסגרת הקרב מגע אייקי עמי ניב נלמדים טכניקות של שימוש והתגוננת מפני כלי נשק קרים כגון מקל קצר או ארוך, אלה וסכין בשלב מאוחר יותר, נלמדות טכניקות הגנה נגד כלי נשק חמים כגון אקדח ורובה. יעילות כל תרגיל נמדדת בעיקר ביכולת ביצוע התרגיל של אדם חלש מול אדם חזק, כגון ילד מול מבוגר. 
האימונים בקרב מגע אייקי עמי ניב מתמקדים בשלושה תחומים ובשילובם: שיפור היכולת הטכנית, שיפור היכולת הגופנית ושיפור היכולת הנפשית. מבחינה טכנית, המטרה באימון היא להביא את החניך ליכולת ביצוע תרגיל באופן טבעי ובכך לקצר את זמן התגובה. כדי לשפר את היכולת הגופנית, התנועתית והקורדנטיבית, מתאמנים החניכים במיומנויות אקרובטיות בנוסף למיומנויות שונות ובסיסיות לשיפור הכושר הגופני הדרוש לכל חניך. שיפור היכולת הנפשית בא לידי ביטוי באימון התלמיד להתמודד מול מצבי לחץ ובכך לשמור על קור-רוח בזמן שנדרש ממנו להגן על עצמו בזמן אמת. שילוב של יכולות אלו יחד מתורגלות בתרגילי הדמיה שונים, המקבילים למצבים שבהם עלול החניך להתקל בחיי היום-יום. אימוני ההדמיה מביאים את החניך ליכולת התמודדות עם מצבי לחץ תוך כדי שליטה עצמית ומענה יעיל ומהיר כנגד התקפות שונות.
במהלך האימונים בשיטת קרב מגע אייקי עמי ניב, נחשף החניך באופן הדרגתי, בהתאם לרמתו המקצועית, למספר נושאים אשר יעצבו את אופן לימודיו: הגנה עצמית המלמדת את החניך להתגונן בפני התקפה אחת (הגנה, התקפה וסיום); קרב מגע - לימוד החניך רצף של הגנות והתקפות המתפתחות לקרב; האמנות שבלחימה, פתיחת אופקיו של התלמיד לסגנונות קרב שונים ונקודת ראייה רחבה יותר של קרב מגע אייקי עמי ניב כאמנות לחימה; לוחמה בטרור - אימון מתקדם של לוחם להתמודדות עם מצבים מורכבים כגון פעילות חבלנית, חילוץ בני ערובה או מספר תוקפים המזוינים בנשק חם. במצבים אלו דרוש שיתוף פעולה של מספר לוחמים ושילוב של טכניקות מתקדמות ואסטרטגיית לחימה הן של הלוחם היחיד והן של הצוות.

הכרה בינלאומית


שיטת קרב מגע אייקי עמי ניב קיבלה הכרה בינלאומית בנובמבר 1999 על ידי האיגוד העולמי לאמנויות לחימה ("World Union Martial Arts Federations").]
יעקב יער

ביוגרפיה

יער נולד במזרח גרמניה בשנת 1929, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. לאחר לימודיו בתיכון גימנסיה הרצליה התגייס למשטרת היישובים העבריים ולאחר קום המדינה המשיך לשרת בצה"ל. למד אדריכלות בטכניון שבחיפה בין השנים 1949–1953. במהלך לימודיו הכיר את אשתו אורה לבית גרסטנפלד, אותה נשא בשנת 1954. אורה הייתה אדריכלית בעצמה בת לאדריכל אברהם גרסטנפלד ואחות לאדריכל שמואל גירון. לזוג שני בנים ובת. באפריל 1999 התאלמן מאשתו, והוא מתגורר בתל אביב עם בת-זוגו רות ברמן, פרופסור אמריטה לבלשנות באוניברסיטת תל אביב, כלת פרס א.מ.ת לבלשנות וחברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

קריירה

בראשית דרכו המקצועית השתתף בצוותי תכנון אשר תכננו בין השאר את רובע האמנים ביפו העתיקה, לצד אדריכלים כדוגמת סעדיה מנדל, אליעזר פרנקל ויונה פיטלסון (שפרש בשלב מוקדם). על פרויקט זה אף זכה בפרס רוקח.
בהמשך, בשנת 1960 פתח משרד אדריכלים פרטי יחד עם אשתו אורה. משרד זה תיכנן פרויקטים רבים ומרכזיים אשר זכו לא אחת בפרסים. המשרד פועל ביפו, ושותפים בו בנו ובתו של יער. 
יער זכה בפרס רוקח ב-1967 על שימור מרכז יפו העתיקה וב-1980 זכה שוב בפרס זה על תכנון שכונת כפיר במזרח תל אביב, יחד עם אדריכל הנוף הלל עומר. בשנת 2014 זכה יער בפרס א.מ.ת בתחום האדריכלות (ביחד עם שלמה אהרונסון).
פועלו של יער מייצג במידה רבה את פניה המשתנים של האדריכלות הישראלית.

פעילות ציבורית

יער היה פעיל במשך שנים בגופים ציבוריים רבים. בין השאר היה חבר בוועד המנהל של הטכניון, פעיל במועצה לשימור אתרים וכן כיהן בין השנים 1981–1985 כיו"ר אגודת האדריכלים בישראל.
נבחרת בריטניה בכדורגל נשים

רקע

כשהוקמה ההתאחדות לכדורגל ב-1863, תחומי השפעתה לא היו ברורים. לא נקבע האם תפקח על הכדורגל באנגליה בלבד, בממלכה המאוחדת כולה, ואולי אף בעולם כולו. תחום אחריותה הוגדר במידת מה באופן שיורי, עם הקמת התאחדות הכדורגל הסקוטית (1873), התאחדות הכדורגל של ויילס (1876) והתאחדות הכדורגל האירית (1880). ארבע התאחדויות כדורגל אלה היו התאחדויות הכדורגל הראשונות שהוקמו בעולם. כל התאחדות קמה בנפרד, ומעולם לא קמה התאחדות כדורגל אחת לבריטניה כולה.

המשחקים האולימפיים בלונדון

לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 שבה ועלתה שאלת קיומה של נבחרת בריטית. לפי הכללים, בריטניה, כמדינה המארחת של המשחקים, זכאית לשלוח נבחרת למשחקים. הוועד האולימפי הבריטי הודיע כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, והחל במגעים לקראת הקמת הנבחרת. התאחדות הכדורגל הסקוטית סירבה להשתתף בשיחות, מחשש שקיומה של נבחרת מאוחדת יפגע במעמדה העצמאית של ההתאחדות במסגרות אחרות. ההתאחדויות של ויילס וצפון אירלנד פרשו מהמשא ומתן במהלך 2007. הסוגיה עוררה עניין ציבורי רב. ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון הביע את תקוותו כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, בעוד השר הראשון של סקוטלנד, אלכס סאמנד, התבטא נגד הרעיון. לאחר שנשיא פיפ"א ספ בלאטר התחייב בפני ההתאחדויות כי מעמדן לא ייפגע אם תוקם נבחרת בריטית, הודיעו ההתאחדויות של סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד כי אין להן התנגדות להקמת נבחרת בריטית שתהיה מורכבת משחקניות אנגליות בלבד. עם זאת, השחקניות הסקוטיות הביעו את נכונותם לשחק בנבחרת, ושלוש מהן אף שולבו בסגל. למשרת המאמן מונתה מאמנת נבחרת אנגליה - הופ פאוול, ואילו קייסי סטוני מונתה לקפטנית. בהיבט הספורטיבי, הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר אחרי הפסד 2-0 לקנדה.

עתיד הנבחרת

העתיד של נבחרת בריטניה לוט באפלה כרגע, משום שהנבחרות של ארבע המדינות המרכיבות את הממלכה המאוחדת ימשיכו להשתתף בגביעי העולם ובאליפויות אירופה בנפרד. אחרי ההופעה באולימפיאדת לונדון, מאמנת הנבחרת - הופ פאוול, הביעה את תקוותה שהנבחרת תמשיך להשתתף באולימפיאדות הבאות. ביוני 2013, הגישה התאחדות הכדורגל האנגלית הצעה לוועדת המשחקים האולימפיים בבית הלורדים, המוכנה להקים נבחרת נשים בריטית למשחקים האולימפיים הבאים, אם אחת מארבע הנבחרות הבריטיות תעמוד בקריטריון ההעפלה (לסיים כאחת משלוש הנבחרות האירופאיות הראשונות בגביע העולם).
מאיר נקר

ילדות ונערות

מאיר נקר נולד ב-26 ביולי 1926, ט"ו באב תרפ"ו בירושלים, בן למסעודה וכדורי אשר עלו לארץ ישראל מעיראק שנתיים קודם להולדתו. מאיר היה השלישי מתוך שישה אחים, אחד מהם עיוור. משפחתו הייתה חרדית, והתגוררה כל השנים בשכונת בית ישראל בירושלים. אביו עסק בסנדלרות ונתקל בקשיים בפרנסת המשפחה. כדי לסייע בכלכלת הבית עזב מאיר בגיל 12 את ספסל לימודיו בתלמוד תורה "מזרחי" בירושלים, והחל לעבוד. שנה לאחר מכן הצטרף לתנועת בית"ר. שם קיבל את ערכי הציונות הלאומית, ובמיוחד הטמיע בקרבו את הממרה: "כי שקט הוא רפש". הוא החזיק בדיעה כי יש לנקוט פעולות תגמול כנגד מעשי האיבה של הערבים. מסופר עליו כי השתתף בפעולת נקם כתגובה לרציחת אחיו של חבר טוב. 
בגיל 16 הצטרף לצבא הבריטי, כשהוא מצהיר בפני הפקידים על גיל שקרי, ללא ידיעת הוריו. הם מצידם הופתעו בראותם אותו מגיע הביתה באחד הימים עם מדי צבא, אך כבר לא היה דבר שיכלו לעשות בנדון. בצבא בריטניה שירת ארבע שנים, עבר עם פלוגתו ברחבי אירופה, והיה לחייל מצטיין. מאיר השתחרר משירותו בשנת 1946 והצטרף לעזור לאביו בעבודתו. במקביל גם הצטרף לאצ"ל. הוא עשה זאת לאחר שנתקל בהיותו חייל בגילויים שונים של אנטישמיות ואיבה כלפיו בהיותו יהודי. הדבר חיזק בו את הנחישות לעשות מעשים שיחישו את הפתרון לבעיית היהודים.

במחתרת

עלה בידיו של מאיר לפעול חמישה חודשים בלבד בשורות האצ"ל. כינויו במחתרת היה "יחיעם". בתחילה עסק במחלקת הגיוסים והתעמולה, ולאחר מכן עבר לפעולות קרביות. האחרונה שבהם הייתה השתתפותו בעמדת חיפוי במבצע הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי. במהלכה נשבה עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים לאחר שאזלה התחמושת בעמדתם. היו אלה אבשלום חביב, יעקב וייס, אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
מאיר נקר השתתף גם בהתקפה על מועדון הקצינים בבית גולדשמיט שם נהרגו 17 קצינים ונפגעו רבים.

לאחר מותם

למחרת, ב-30 ביולי, ב-10 בבוקר, יצאה הלווית השלושה ממשטרת הר כנען לכיוון בית הקברות בצפת בשיירה שבראשה רכב צבאי ואחריה מכונית בני המשפחה ו"חברה קדישא". ראשון נקבר נקר, אחריו וייס והשלישי חביב. הזעזוע בארץ היה עמוק, כאשר ההוצאה להורג נוסף לפרשיית אוניית אקסודוס שעוררה סערה ביישוב באותו זמן.
באותו היום התפטר מתפקידו צ'רלטון, מנהל כלא עכו. נודע כי הוא סירב לבצע את התליות בעצמו ועל כן הובא לו מחליף. 
על שמו של נקר נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (תל אביב - יפו, באר שבע וירושלים). בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום
האדם הראשון (סרט)

הפקה

הסרט הוא הפקה משותפת של אולפני יוניברסל עם חברות ההפקה של סטיבן ספילברג אמבלין אנטרטיינמנט ודרימוורקס. הזכויות על התסריט על פי ספרו של ג'יימס הנסן נרכשו על ידי קלינט איסטווד ב-2003 ונמכרו בהמשך לאולפני יוניברסל.
לבמאי הסרט נבחר דמיאן שאזל והוא שישתף פעולה עם עמיתיו לסרטים לה לה לנד וויפלאש, ג'סטין הורוויץ שחיבר את המוזיקה לסרט, העורך טום קרוס והצלם לינוס סנדגרן. את התסריט לסרט חיבר ג'וש סינגר. שאזל החל לעבוד על עיבוד הסרט כבר ב-2014.
צילומי הסרט התבצעו במשך 58 ימים, בין אוקטובר 2017 לפברואר 2018 באטלנטה, עם אתרים נוספים ביוסטון ובבסיס חיל האוויר אדוארדס.
הקרנת הבכורה נערכה ב-29 באוגוסט, בפתיחת פסטיבל הסרטים של ונציה. הפצה נרחבת של הסרט נקבעה ל-12 באוקטובר 2018.

ביקורת

על פרסום ביקורת מהקרנת הבכורה של הסרט הוטל אמברגו מצד מארגני פסטיבל ונציה, עד למועד ההפצה הנרחבת שלו, אך לאור קונצנזוס של ביקורות חיוביות אושר לפרסמן. הביקורות שיבחו את הבימוי המוקפד של שאזל, ואת משחקם של גוסלינג ופוי.
הבלתי נתפסים: הגיבור האחרון

תקציר עלילת הסרט

כנופיית "הבלתי נתפסים" מסייעת למשטרת הפדרציה הרוסית בלכידת עבריינים. אך במהלך מבצע ללכידת שוטר מושחת שהיה מעורב בסחר בסמים, החברה מופרעת על ידי גבר מסתורי ובעקבות מעורבותו הכנופיה עצמה הופכת למבוקשת על ידי השלטונות.
החבורה נאלצת לצאת למרדף אחר הגבר המסתורי על מנת לטהר את שמה.

ביקורת

הסרט נחל כישלון קופתי וביקורתי, המבקרים קטלו את ניסיונו של הבמאי לייצר זיכיון של סרטי פעולה קצביים וביקרו את חוסר המקוריות בסרט, למרות משחקם הטוב של אלכסנדר פטרוב ואלכסנדרה בורטיץ'.
רקוויאם

רקוויאם (Requiem) היא מיסה קתולית הנכתבת ומבוצעת לזכר אדם מת, בלטינית נקראת היצירה גם "מיסה פרו דפונקטיס" (Missa pro Defunctis), כלומר "מיסה עבור המתים". 
לרוב נכללת המיסה בטקסי אשכבה וכן משמשת כתפילה ביום כל הנשמות, מועד נוצרי המתקיים כל שנה ב-2 בנובמבר ובו מתפללים לעילוי נשמות כל המתים. הקתולים מאמינים כי ביצוע מיסת הרקוויאם לכבודו של נפטר מסוים, יכולה לזרז את מסלול הייסורים שנגזר על נשמתו לעבור בדרכה אל גן העדן.
השם רקוויאם מגיע מהמשפט הפותח את המיסה: Requiem æternam dona eis, Domine, et lux perpetua luceat eis ומשמעותו בלטינית: "מנוחה" (ביחסת מושא ישיר).
רקוויאם היא גם יצירה מוזיקלית הנכתבת לטקסטים ולפיוטים של טקס האשכבה הקתולי. ברוב המיסות הקתוליות, חלק מהטקסטים שביצירה יכולים להיות מוחלפים בהתאם ליום ולמועד בו מנוגנת היצירה, אולם במיסת הרקוויאם, הטקסטים המושרים קבועים תמיד. פיוטים אלו, אשר נושאים אופי דרמטי וסוער, היוו מאז ומתמיד מוקד משיכה ללחניהם של מלחינים אשר שאפו להציג את יכולתם להביע פאתוס בהלחינם את המילים הדרמטיות. בין הרקוויאמים המוכרים שנכתבו ניתן למנות את אלה של מוצרט (ראו: רקוויאם (מוצרט)), ורדי (ראו: הרקוויאם של ורדי) ושל ברליוז (ראו: רקוויאם (ברליוז)).
קיימת גם מסורת מוזיקלית של רקוויאם לא-קתולי (נוצרי). הדוגמאות הבולטות הן "Musikalische Exequien" מאת היינריך שיץ, "אקטוס טרגיקוס" (מס' 106 ברי"ב) מאת באך ו"הרקוויאם הגרמני" מאת יוהנס ברהמס (שלושתן מבוססות על אוסף טקסטים גרמניים מכתבי הקודש ולא על טקסט קנוני); "רקוויאם המלחמה" מאת בנג'מין בריטן משלב לסירוגין קטעים מתוך הרקוויאם הקתולי עם שירים אנטי-מלחמתיים מאת המשורר וילפרד אוון שנהרג במלחמת העולם הראשונה. רקוויאם אנטי-מלחמתי נוסף הוא "הרקוויאם הברלינאי" שכתב קורט וייל ב-1928, לטקסטים של שירים בנושא המוות מאת ברטולד ברכט.

טקסטים נוספים

מלחינים רבים מוסיפים קטעים נוספים לטקסט הרשמי כגון:
מפתח רשת

מפתח רשת (באנגלית: Web developer) הוא מתכנת או מהנדס תוכנה שעיקר עבודתו בפיתוח יישומים ברשת ה-World Wide Web. 
יישומי רשת משתמשים בפרוטוקול תקשורת בשם HTTP, כשהיישום עצמו עשוי לרוץ על שרת האינטרנט, על הדפדפן, או בשילוב של שניהם. 
מלבד תכנות, מפתח רשת יכול לעסוק גם בנושאים נוספים כגון - עיצוב אתרי אינטרנט, ארכיטקטורת מידע (Information architecture), עיצוב והערכת ממשק משתמש (Usability Engineering), ומערכות לניהול תוכן רשת (Web content management system). 
מפתחי רשת לעיתים מתמחים בפיתוח Front-end או Back-end. פיתוח Front-end כולל עבודה על ממשק המשתמש ומשתמש במגוון טכנולוגיות, בהן ECMAScript (ידוע גם כ-Javascript).  פיתוח Back-end, הידוע גם כ"צד שרת", כולל לעיתים קרובות ממשק לבסיס נתונים.
איתן מזרחי (מנכ"ל)

איתן מזרחי (נולד ב-28 בפברואר 1954) הוא עובד סוציאלי, איש ציבור ויזם קהילתי-חברתי, שכיהן כמנכ"ל החברה למתנ"סים בשנים 2013-2008.

ביוגרפיה

נולד בירושלים וגדל ברמת גן. בנעוריו היה פעיל בתנועת הצופים, שם החלה להתעצב תפיסת עולמו החברתית-קהילתית וההתנדבותית. שירת בצה"ל בחיל האוויר, ובמקביל לשירותו החל להתנדב עם בני נוער במסגרת "חבורות רחוב" בבת ים. לאחר שחרורו מהצבא, היה העובד הראשון בתפקיד זה בבת ים. 
למד לתואר ראשון בעבודה סוציאלית בתחום עבודה קהילתית באוניברסיטת בר-אילן, ולתואר שני במינהל ותכנון חברתי. במהלך לימודיו עבד כעובד קהילתי בשכונת תל כביר (שכונת התקווה) בתל אביב; הקים את יחידת רונ"ן בבת ים – היחידה לרווחת הנער והנערה; וכיהן כמנהל היחידה לחבורות רחוב בעיריית תל אביב-יפו. 
ב-1985 מונה למנהל מתנ"ס קריית עקרון, תפקיד אותו מילא במשך חמש שנים. במהלך תפקידו פיתח פעילויות, חוגים ותוכניות קהילתיות לקבוצות מגוונות באוכלוסיית היישוב, ובעיקר לבני נוער, בהן תוכניות בתחום המנהיגות והלמידה, יום חינוך ארוך בבתי הספר היסודיים ותוכנית ליצירת קשר עם התעשייה (כולל קשר עם מפעל תדיראן סוללות). על עבודתו בקריית עקרון זכה במספר פרסים: בשנת 1987 – פרס יקל למתנ"ס מצטיין בעבודה קהילתית מטעם התאגדות המרכזים הקהילתיים בישראל; בשנת 1988 – מתנ"ס מצטיין מטעם החברה למתנ"סים; ובשנת 1989 – מתנ"ס מצטיין מטעם התאחדות התעשיינים בישראל והחברה למתנ"סים.
בשנים 1990-1997 הקים וניהל את המחלקה לילדים ולנוער בחברה למתנ"סים. במהלך תפקידו פיתח תוכניות חדשניות כגון נח"ל קהילתי, מרכזי אתגרים לנוער, מרכזי מוזיקה ויזמות עסקית לנוער. הוא קידם התמקצעות של עבודת מדריכי הנוער, ובניית תוכניות הכשרה והדרכה, מרכזי מיון והערכה לעובדים. את תפיסתו החברתית בתחום הנוער תיאר בספר "בדיאלוג מתמיד" שיצא לאור על ידי החברה למתנ"סים בשנת 2000. במהלך תקופת כהונתו כמנהל המחלקה זכה בפרס הצטיינות מטעם החברה למתנ"סים.
בשנים 1997-2000 ניהל את אגף אוכלוסיות בקהילה בחברה למתנ"סים, שכלל את המחלקות לגיל הרך, לילדים ולנוער, לאזרחים בוגרים, לקשישים ולאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים. הוא הרחיב את תחומי העיסוק של המחלקות ויזם פרויקטים כגון "קהילה נגישה", חופשות וקייטנות לילדי החינוך המיוחד, עבודה עם נפגעי נפש, התגייסות קהילתית כוללת בגיל הרך, מעונות יום קהילתיים, תוכניות "אמצע החיים" לאזרחים בוגרים, ועוד.
לאחר מכן ניהל עד שנת 2008 את מחוז הדרום בחברה למתנ"סים, שכולל 35 מתנ"סים. בתפקידו עסק בייעוץ, בגיוס משאבים, בגיוס מנהלים והשמתם לעבודה, בהבראת מתנ"סים ובפיתוח תוכניות כגון "ועידת אזרחי הנגב" – תהליך אזרחי שבו שותפים נבחרי ציבור, אנשי עסקים, אנשי מקצוע ואזרחי הנגב, במטרה לקדם את איכות החיים של תושבי הנגב. באותה תקופה מונה לעמוד בראש ועדת המשנה לחינוך הבלתי פורמלי במסגרת התוכנית הלאומית לנגב והיה יו"ר מינהלת היישום. 
במאי 2008 מונה למנכ"ל בפועל של החברה למתנ"סים, ובאוקטובר אותה שנה מונה כמנכ"ל החברה. במהלך כהונתו עברה החברה למתנ"סים תהליך אסטרטגי, מיתוג מחדש, גידול במספר המתנ"סים (כולל ביישובים בפריפריה, בחברה החרדית והערבית). במהלך שנים אלה פותחו כלים לניהול קהילתי בחברה, ביניהם "מדד המא"ה" – מדד איכות החיים הקהילתיים.
לאורך השנים היה מזרחי פעיל גם במסגרות התנדבותיות שונות. כמעט עשרים שנה היה פעיל במשלחות הנוער לפולין מטעם משרד החינוך. ב-2007 קיבל תעודת הערכה משרת החינוך יולי תמיר, על התנדבות ותרומה "לזיכרון השואה ולהבטחת העתיד במסעות תלמידי ישראל לפולין".
איתן היה נשוי מעל 30 שנה לשפרה שנפטרה מסרטן בגיל מוקדם, הוא אב לשלוש בנות ומתגורר בגדרה.
עדינה הופמן

אודות

עלתה לישראל בשנת 1981 יחד עם בעלה המתרגם פיטר קול. כתבה עבור The Nation, וושינגטון פוסט, The Times Literary Supplement, The Boston Globe והג'רוזלם פוסט.  הופמן הייתה מרצה אורחת ב-Wesleyan University וב- Middlebury College והיא עמיתה במרכז פרנק ילו למדעי הרוח שבאוניברסיטת ייל.
בשנת 2000 יצא ספרה "House of windows: portraits from a Jerusalem neighborhood" המתבונן בחברה ובתושבי ירושלים ובשכונת מוסררה בפרט.
בשנת 2009 יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל ספרה "My Happiness Bears No Relation to Happiness: A Poet’s Life in the Palestinian Century", ביוגרפיה של הסופר הערבי ישראל טהא מוחמד עלי. הספר זכה בפרס וינגייט מטעם המגזין Jewish Quarterly לשנת 2010.
בשנת 2011 יצא לאור ספרה, שכתבה יחד עם בעלה פיטר קול, אודות הגניזה הקהירית: "Sacred Trash: The Lost and Found World of the Cairo Geniza". 
את חלק מהמחקר עבור הספר על גניזת קהיר עשתה הופמן בספריית שוקן, והיא התרשמה מיופיו של הבניין.  בעקבות זה החלה לעבוד על ספר נוסף, שיצא לאור בשנת 2016, אודות שלושה אדריכלים שהשאירו את חותמם על ירושלים בתקופת המנדט הבריטי: אריך מנדלסון, שתכנן את ספריית שוקן, אוסטן סיינט בארב הריסון, שתיכנן את ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר, וספירו חורי, אדריכל עלום שתיכנן את בית המון.
ב-2019 יצא לאור ספרה על המחזאי, סופר, ותסריטאי היהודי אמריקאי בן הכט.