google/wiki40b huggingface dataset:
יוהאן אדם ריינקן

חייו

ריינקן, יליד דפנטר, יצא בשנת 1654 ללמוד אצל היינריך שיידמן בכנסיית סנטה קתרינה (Katharinenkirche) בהמבורג. אחרי שלוש שנות לימודים ועוד שנת עבודה בדפנטר התמנה לעוזרו של שיידמן ואחרי מותו בשנת 1663, תפס את מקומו ובמשרתו זו נשאר כל חייו. בשנת 1705 ניסו כמה מזקני העדה למנות את יוהאן מאתזון כמחליף לריינקן, אך הוא לא איפשר את הדבר. שלא כרבים מנגני העוגב בזמנו, ריינקן מת כאדם עשיר.
 
ריינקן הכיר היטב את בוקסטהודה - שניהם היו חברים ללימודים אצל שיידמן - וראיה לכך תמונת שמן של הצייר ההולנדי יוהנס פורהאוט משנת 1674, שבה הם נראים יחדיו בסצנה מוזיקלית ביתית.
הסברה היא, שלריינקן הייתה השפעה ניכרת על באך הצעיר. לפי האמור בדברי זיכרון לבאך (1751 - 1754), העיר ריינקן הישיש, אחרי ששמע את באך בן ה-35 מאלתר על הכוראל הלותרני "על נהרות בבל", "חשבתי שהאמנות הזאת גוועה ומתה, אבל אני רואה שהיא חיה בך." כיון 
שהגדולה ביצירותיו של ריינקן למקלדת נכתבה על הכוראל הזה, הרי שבאך הפגין בכך כבוד כלפי אמנותו של ריינקן בסגנון הצפון גרמני של הפנטסיה הכוראלית.
ריינקן הלך לעולמו בשמת 1722 בהמבורג.
בשנת 2006 התגלתה החתימה המוקדמת ביותר של באך בויימאר, על גבי העתק של "על נהרות בבל" מאת ריינקן, שבאך הכין בשנת 1700 למורו באותם ימים בלינבורג, גאורג בהם.
Soy Luna en Concierto

רקע

קרול סבייה הכריזה על סיבוב הופעות בתוכנית האירוח Susana Giménez ב-25 בספטמבר 2016. מהתאריך 24 במרץ 2017 ועד ה-13 במאי 2017 הועלו 42 מופעים ב-10 מדינות באמריקה הלטינית. ב-12 ביוני 2017 אושר כי בלג השני תהיינה שתי הופעות בסאו פאולו, ברזיל ב-30 בספטמבר 2017.

אורחים מיוחדים

•סבסטיאן ויאלובוס
•סברינה קרפנטר
•טיני
•סופיה קרסון
•דאב קמרון
מר קו

תקציר העלילה

אישיותו של מר קו מאופיינת כטיפוס ים-תיכוני חם-מזג וקצר-רוח, בטלן, שובב והרפתקן. התנהגותו ילדותית משהו, שזורה בתגובות מעוררות גיחוך, ומצב רוחו משתנה בקלות לפי הנסיבות בהם הוא מצוי, והמצבים שנקלע אליהם. יש לו נטייה להסתבך בקלות עם כל דבר שנתקל בו ועם כל מי שנקרה בדרכו. הוא מביע את תחושותיו בהבלטה מוגזמת. סימן ההיכר העיקרי שלו אלה פרצי הצחוק הפרועים עם נטפי רוק מרובים, המביעים לגלוג וזלזול. כל אלה משתלבים יפה עם הקלילות והעליזות של העלילה. מר קו הוא איש מצויר ההולך לאורך קו אופקי ואינסופי, כאשר הוא מהווה, באותו הזמן, חלק מהקו עליו הוא הולך. קו ההליכה מוגדר ומוגבל רק על ידי רצונו של הצייר והעיפרון שלו אשר גם מספקים למר קו לאורך הסרטונים השונים את האביזרים הנחוצים לו ויוצרים למעשה את היקום בו הוא חי. כמו כן, בכל פעם שמר קו נתקל בדרכו במכשולים הוא נוהג לפנות לצייר על מנת שזה ייצר עבורו את הפתרון. אם מר קו אינו מרוצה מהפתרונות של המצייר ומהחפצים והמכשולים שזה מעמיד לפניו, הוא מתרגז ורוטן ופותח את פיו במילות זעם וקללות בשפתו הלא מובנת. כמו כן, צבע הרקע משתנה בהתאם לרגשות ולאווירה שמר קו מרגיש, אף על פי שרוב הסדרה הייתה בצבעים לבן, כחול ושחור. העלילה סובבת סביב מבנה קבוע של "מרוצה/מופתע/חסר שביעות רצון/מתוסכל/זועף/מקטר" וכו', במעברים חדים ביניהם. בסוף כל סרטון נוהג הצייר, לרוב, לקטוע את הקו האופקי עליו הדמות הולכת ובכך לגרום למר קו ליפול לתוך תהום.
רנה שטטקביץ

שנותיו הראשונות

שטטקביץ' נולד בברלין המזרחית.
לאחר שגויס בצעירותו לצבא גרמניה המזרחית סירב שטטקביץ לשרת בגבול המערבי עקב פשעי המלחמה שבוצעו על ידי השלטון נגד העם הגרמני, דבר שגרם לחקירות אישיות כנגדו על ידי ארגון השטאזי אשר היה המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית.
עם נפילת חומת ברלין נמלט שטטקביץ עם משפחתו להונגריה, שם התגורר עד אשר חזר לגרמניה עם איחוד גרמניה.

הקמת מפלגה

לאחר שהיה חבר מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בבית הנבחרים של ברלין בין השנים 2001 עד 2011, עזב שטטקביץ את המפלגה עקב אירוע שבו הזמין את הפוליטיקאי ההולנדי חרט וילדרס לביקור פוליטי בגרמניה. חרט וילדרס אשר ידוע כפוליטיקאי ימני המעביר ביקורת חריפה מאוד על האסלאם באירופה, לא התקבל בברכה על ידי שאר חברי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, דבר שגרם לעזיבתו של שטטקביץ ולהקמת מפלגת החופש הגרמנית בשנת 2010.

איום על חייו

בליל התאריך 10 באוגוסט 2006 נזרק בקבוק תבערה לביתו של שטטקביץ כתגובה להתנגדותו לבנייתו של מסגד חדיג'ה בגרמניה, עוד לפני אירוע זה קיבל שטטקביץ מכתבי איום על דעותיו הימניות הביקורתיות כנגד האסלאם.

תפקידיו השונים

בזמן "שערוריית הבנקים בברלין" היה שטטקביץ חבר בוועדת החקירה של בית הנבחרים בברלין, עם השנים היה ראש קבוצת פיתוח בנייה שיכון ותחבורה, ובנוסף כדובר מדיניות הבינוי והשיכון.

אהדתו לישראל

שטטקביץ ידוע כאוהד ישראל, ובשנים האחרונות ביקר בישראל כמה פעמים, חלק מביקוריו היו פרטיים וחלקם היו פוליטיים. באחד מביקוריו היה שטטקביץ חלק ממשלחת נציגי מפלגות ימניות אירופאיות אשר ביקרו בישראל במטרה להעניק תמיכה פומבית במדיניות הממשלה הישראלית ובעידוד ההתנחלויות ביהודה ושומרון. שטטקביץ אף נפגש עם חיילי צה"ל, והודה להם מול מצלמות התקשורת על שירותם בצבא, דבר אשר היה כחלק מהמדיניות של מפלגתו התומכת והאוהדת את ישראל.

פעילות חברתית

שטטקביץ פעיל בארגונים ימניים לשמירה על התרבות האירופאית ועל ערכי החופש והדמוקרטיה, כמו כן הוא פעיל בתנועה לשמירת התרבות הנוצרית יהודית, דבר אשר מהווה כבסיס התנגדותי לאסלאמיזציה הפועלת באירופה.
ארנשטאדט

היסטוריה

אזכורה הראשון של העיר הוא משנת 704, אז העניק בוירצבורג הדאן השני, דוכס תורינגיה את העיר לבישוף האנגלו-סקסי ויליברורד מאוטרכט, יחד עם עוד שתי ערים. ב-726 עברה העיר לשליטתו של מנזר אכטרנך (Echternach). ב-954 חתם בעיר אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על הסכם שלום עם בניו המורדים, במסגרתו הוחלט על בניית כנסיית "גבירתנו הקדושה" בעיר.
במאות ה-13 וה-14 התבססה כלכלת העיר על טחינת קמח, ייצור בגדים ועיבוד עורות. כמו כן התקיים בעיר סחר של תוצרת חקלאית מכפרי הסביבה. ב-1349 רכש רוזן שוורצבורג את השליטה בעיר תמורת 20,000 מארק כסף. ב-1525 הוצאו להורג בכיכר השוק בעיר 95 ממשתתפי מרד האיכרים של אלזס. בנוסף, חויבה העיר לשלם קנס של 3,000 גילדן בגלל תמיכתה במרד. בין השנים 1553-1560 נבנתה בעיר טירת ניידק (Schloss Neideck) שנהרסה במלחמת העולם השנייה ונותר ממנה רק המגדל עומד על כנו. מאז המאה ה-14 הייתה העיר חלק מרוזנות שוורצבורג ומהמאה ה-16 חלק ממדינת שוורצבורג-זונדרסהאוזן.
ב-1703 הוזמן יוהאן סבסטיאן באך לחנוך את העוגב החדש בכנסיית בוניפציוס הקדוש ("הכנסייה החדשה") בעיר. בכירי הכנסייה התרשמו מנגינתו, והוא החזיק במשרת נגן העוגב שלה עד 1707.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היגרו רבים מיהודי העיר אל מחוץ לגרמניה. בליל הבדולח נשרף בית הכנסת שבעיר ואבן זיכרון הוקמה במקום ב-1988. כ-30 מיהודי העיר נלקחו למחנה הריכוז בוכנוואלד. בבית הקברות שבעיר הוקמה אנדרטה לזכרם ולזכר אחרים שנהרגו בידי הנאצים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחזקו שבויים סובייטים ופולנים במחנה עבודה באזור התעשייה של העיר. הפצצות של בעלות הברית הרסו חלקים מהעיר באפריל 1945. הכוחות האמריקניים כבשו את האזור באותו חודש והכריחו אזרחים גרמנים מהעיר לחזות בזוועות שנותרו במחנה העבודה, שם מתו שבויים מרעב, או נורו למוות.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ובהמשך נכללה בשטחי גרמניה המזרחית. לאחר איחוד גרמניה השני התאחדה העיר עם גרמניה.
בשנותיה בגרמניה המזרחית התרחבה העיר וגדלה וכיום קיימת בה תעשיית זכוכית, ייצור פאנלים סולאריים ותעשיות נוספות.
תרצה גרנות

תרצה גרנות (12 בדצמבר 1949 - 27 במאי 2010) הייתה אשת פרסום ישראלית, שנמנתה עם הדמויות הבולטות בתחום הקריאטיב בישראל.

ביוגרפיה

נחשבה לאחת המובילות בענף הקופירייטינג ; עם הסיסמאות הזכורות שהגתה נמנים השם "טיטולים", והסיסמאות "אם שותים לא נוהגים", "אלימות - זה לא ייפתר אם לא תספר" ועוד. בשנת 1986 הקימה גרנות (בשיתוף עם מוטי מורל) את קורס הקופירייטינג הראשון בישראל, והמשיכה ללמד את התחום במשך יותר מ-20 שנה. בעקבות פרישתו של מורל בשנת 1992, הקימה גרנות את המכללה לתקשורת ופרסום (ACC).
הייתה נשואה לזמר דני גרנות, ממנו התגרשה בתחילת שנות ה-90. לזוג בן. נפטרה ב-27 במאי 2010 בעקבות מחלה.
נחל כזיב

מסלול הנחל

ערוץ נחל כזיב מתחיל בהר מירון ממזרח לבית ג'ן במספר יובלים המנקזים את אזור פסגת הר מירון והכפר בית ג'ן, ומסתיים בים התיכון מצפון לכפר אכזיב. ערוץ הנחל עובר בסמוך ליישובים חורפיש, אלקוש, אבירים, מעיליא, מצפה הילה, נווה זיו, גורן, גורנות הגליל, מנות והעיר מעלות תרשיחא. סביבת הנחל היא שמורת טבע בה נמצאים מבצר המונפור ומִבנים צלבניים אחרים. לאורך הערוץ מספר מעינות ביניהם עין זיו, עין טמיר, ועין חרדלית. בעין טמיר קיימת נקבה צרה וארוכה, בכניסה הוצבה אזהרה של רשות הטבע מפני כניסה לנקבה מחשש התמוטטות. זיהום המים בנחל כזיב נמוך בהשוואה לנחלים אחרים בישראל. המים הנשאבים מעין זיו מוזרמים חזרה לנחל ואינם משמשים עוד את יישובי הגליל המערבי עקב פסילה של משרד הבריאות. עם זאת, המים הוגדרו כמתאימים לרחצה.

שמורת הטבע

חלק הנחל שממזרח לעין זיו ועד גשר אלקוש (נקודת חציית הנחל על ידי כביש 89) הוא שמורת טבע סגורה ואין בו מסלול טיול מסומן.
על גדות הנחל ובתוכו גדלה צמחייה מעורבת: חורש ים-תיכוני הכולל בתוכו גם עצי קטלב, צמחיית נחלים כגון פטל קדוש והרדוף, עצי דולב מרשימים ושרכים. על המבצר הצלבני ועל גדות הנחל ומדרונותיו יש שיחי לענה שיחנית ("שיבה"), שכנראה הובאה לשם לפני מאות שנים כצמח מרפא על ידי הצלבנים. בפרויקט מיוחד של רשות שמורות הטבע הושב לשמורת נחל כזיב היחמור הפרסי, לאחר העלמותו של זן זה מארץ ישראל. בשמורה מתקיימת היום אוכלוסיית יחמורים מרשימה.
בעבר פעלו בנחל טחנות קמח, ושרידים אחדים מהם קימים עד היום. סמוך לשפך הנחל נמצאים הגן לאומי אכזיב הכולל את תל אכזיב, אתר הזיכרון "יד לי"ד" (לזכר הנופלים בפיצוץ גשר א-זיב בליל הגשרים) בתכנון האדריכל אשר חירם, האנדרטה פסל-ים מעשה ידי הפסל יחיאל שמי ואתרי נופש.
על הגדה הצפונית של הנחל, ליד מושב גורן, נמצא האתר הארכאולוגי מצד עין טמיר שהוא מבנה גדול (25.4 על 32.0 מ') ומבוצר מתקופת הברונזה התיכונה.
חצי מ"מסע מים אל ים" מתנהל בנחל כזיב, משפכו שעל יד אכזיב ועד מקורותיו בהר מירון (או בכיוון ההפוך). בלב המסלול ישנו קטע האסור בכניסה למטיילים, והצועדים נאלצים לעקפו דרך מעלות או אבירים. הקטע מתחיל מעין זיו ונמשך עד הגשר של כביש 89 מעל הנחל בכניסה המערבית לחורפיש. הסיבה שקטע סגור למטיילים היא שזהו מסדרון אקולוגי נדיר.
אורי פינק

ילדות ותחילת הקריירה

נולד בתל אביב ב-18 בספטמבר 1963 והחל לצייר בגיל מוקדם, בהשפעת קומיקסים שקרא.
בשנת 1978 בהיותו רק בן 15, החל להתפרסם כשיצר את גיבור העל העברי "סברמן". סברמן נחשב לקומיקס בסוגת גיבורי העל (בסגנון גיבורי העל האמריקאיים) הראשון בישראל.
למד עיצוב גרפי בבצלאל, ובמסגרת פרויקט הגמר שלו יצר ספר קומיקס בשם "הבלי משיח". זו הייתה הפעם הראשונה שקומיקס הוגש כפרויקט גמר ב"בצלאל".

עיתון זבנג!

עיתון זבנג יוצא על בסיס חודשי. נכון לאוגוסט 2014 יצאו יותר מ-100 גליונות.
הירחון מכיל קומיקסים של זבנג, פינות של יוצרים אחרים ועוד.

שנות יצירה

בעקבות ההצלחה של "זבנג!" והפופולריות הרבה של פינק בקרב הקהל הישראלי הצעיר, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 יצר סדרות וספרי קומיקס נוספים ביניהן: סדרת הקומיקס "סופר שלומפר" לשבועון "כֻּלָּנוּ", את סדרת הקומיקס "זבנגלה" למעריב לילדים, את סדרת הקומיקס "ימי אנטיוכוס" לעיתון הילדים הדתי "אותיות", ספר קומיקס המשלב בתוכו הגדה של פסח אשר נקרא "בעקבות סוד ההגדה" וספר קומיקס בשם "בעקבות סוד המגילה" המשלב את סיפור מגילת אסתר.
מאז סוף שנות התשעים ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 התחיל פינק ליצור קומיקס אשר מיועד לקהל המבוגר (אשר בחלקו הגדול הוא הקהל המקורי של סדרות הקומיקס שלו שהספיק להתבגר) בנוסף לקהל היעד הצעיר של סדרות הקומיקס שלו.
בין סדרות הקומיקס אותן יצר בעשור האחרון המיועדות לקהל המבוגר ניתן למנות את סדרת הקומיקס האינטרנטית "שבתאי" שהתפרסמה מדי שבוע באתר האינטרנט נענע, את שלושת ספרי הקומיקס "ספר הג'ונגל" אשר היוו סאטירה על הפוליטיקה הישראלית, את ספר הקומיקס "הגולם" ואת חוברת הקומיקס החתרנית באנגלית "Tales from the ragin’ region" על הסכסוך הישראלי-פלסטיני. ספר "הגולם" בלט בפורמט החדשני שלו - קומיקס מוקומנטרי, המתעד כביכול את עבודתו של צייר הקומיקס הישראלי הראשון (והדמיוני) אוריאל רשף. פינק אף יצר סרטון אנימציה מוזיקלי שליווה את יציאת הספר, בהשתתפות הזמרת יסמין אבן.
בין סדרות הקומיקס אותן יצר בעשור האחרון המיועדות לקהל הצעיר ניתן למנות את סדרת הקומיקס "סיפורי גוגי" אותה יצר בעקבות הפיכתו לאב, את ספר הקומיקס "בי"תמן", את ספר הקומיקס "סקוטרמן, הרבנית וסמבוסק בחלל" ואת ספר הקומיקס "פיצה מורגנה".
במרץ 2010 הצטרף פינק כחבר מן המניין בעמותת "קומיקס לכולם" אשר שמה לה למטרה לקדם את מדיום הקומיקס בארץ ככלי תרבותי וחינוכי והשתתף במסגרתה בפעילויות שונות בהתנדבות.
ממאי 2014 החל לאייר קריקטורות יומיות למוסף היומי, "המגזין", של מעריב השבוע.

סגנון אמנותי

כמעט כל הקומיקסים של פינק הם הומוריסטים ורובם הם או פארודיות או סאטירה (או גם וגם). בסגנון האיור שלו וכן בהתנהגות הדמויות שהוא מצייר פינק אוהב להקצין סטראוטיפים עד כדי גיחוך. בקומיקסים של פינק יש הרבה מאוד הומור לשוני המבוסס על שעשועי לשון, משחקי מילים ושיבושים הומוריסטים של שמות אנשי ציבור, ידוענים ומותגים מפורסמים.
ג'קי לוי

ביוגרפיה

לוי נולד בבת ים, לאיילה ושמואל לוי, בנו של המקובל הרב יעקב לוי, שהיה דיין בבית דינו של הרב רפאל אנקווה. דודו הוא הרב ציון לוי, שכיהן כרבה של פנמה. גדל בבת ים ולאחר מכן בקריית אונו. למד בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה, שירת בנח"ל ולתקופה מסוימת אף למד בישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים. במשך שמונה שנים התנדב בקיבוץ בית רימון. למד פילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד תיאטרון באוניברסיטה. כיום מורה לתיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים.
ג'קי לוי החל את כתיבתו העיתונאית בטור "סולם יעקב" במקומון הירושלמי כל העיר, בו חיווה את דעתו כמבקר וכמתפלל על בתי הכנסת השונים בירושלים, תוך פירוט חוויית התפילה והיחס לו זכה בכל בית כנסת. הוא כתב במשך תשע שנים ב"מוסף לשבת" של ידיעות אחרונות טור שבועי על פרשת השבוע, בו קישר בין פרשת השבוע לנושא אקטואלי עם פרשנויות אישיות. כיום יש לו טור שבועי במוסף השבת של ישראל היום.
לוי הגיש בטלוויזיה החינוכית תוכניות נוער שעוסקות בקירוב ופיוס בין דתיים לחילונים, בהן: "צו פיוס", "פיוס בע"מ" ו"מישהו דיבר?". בעבר הגיש בערוץ היהדות "התכלת" תוכנית טיולים בחו"ל בשם "היהודי הנודד". כמו כן הוא נמנה עם יוצרי ותסריטאי סדרת הדרמה "מעורב ירושלמי".
ב-2002 החל לוי להגיש בגלי צה"ל את תוכנית הרדיו "המילה האחרונה" יחד עם אברי גלעד. התוכנית כוללת פינה בה המאזינים מחדשים מונחים עבריים למושגים נבחרים, וכן פינה שבה מחדשים המאזינים "הלכות" נבחרות בנושאים שונים. הוא מקפיד לתבל את תוכניותיו עם גלעד בהומור. לוי נהג להגיש בגלי צה"ל גם את התוכנית "ציפורי לילה ירושלמיות".
ב-2005 כיהן כמנהל התחום הרב-תרבותי בקבוצת התקשורת "כאן", שהתמודדה במכרז ערוץ 2, אך הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
לוי הריץ את מופע הבידור "בן אדמה". ב-2006 העלה מופע משותף עם אריאל הורוביץ בשם "לכו אתם!" והקליט בדואט עם הורוביץ את השיר "מלאך", שנכלל באלבומו של הורוביץ "זמן אמת". מאז, הוא מופיע עם הורוביץ בכל רחבי הארץ, בהופעות הכוללות בעיקר שירים משותפים. החל משנת 2007 הוא מנחה את המופע "קלבת שבת" המועלה בימי שישי בבית אבי חי בירושלים, מופע אותו כתב יחד עם חברי תיאטרון האינקובטור. ב-2010 העלה מופע משותף עם חנן יובל. ב-2014 פורסם ספר ילדים שכתב בשם "אותיות מתוקות". לוי מופיע יחד עם מרב סמן טוב במסגרת מופע העוסק בירושלים תחת השם "חוברלה".
בין 2015 ליוני 2019 הגיש לוי בגלי צה"ל את התוכנית משפחה גרעינית ביחד עם מגישים נוספים. ב-2016 הושעה משידור התוכנית בשל פרטים שסיפר בתוכנית על סכסוך עם גרושתו בנושא הסדרי הראיה של ילדיהם.
ב-2019 החל להגיש בגלי צה"ל תוכנית שבועית ביחד עם לוסי אהריש.
סימני ההיכר החיצוניים של לוי היו כובע ברט וקוקו, שאותם כינה "מין מניירת נעורים שלקחה את עצמה ברצינות רבה מדי", והם נועדו לדבריו למנוע קיטלוג מגזרי מראש. ב-2007 הסיר לוי את הקוקו.
לוי התגרש בשנת 2009 מאשתו הראשונה ואם שלושת ילדיו הגדולים. במאי 2013 נישא בשנית, לנעם דן, ולזוג שני ילדים משותפים. הוא מתגורר בשכונת קטמונים בירושלים.
JF-17

פיתוח

פיתוח המטוס מתבסס על פרויקט מטוס ה-Super-7 הרוסי שבוטל. הפיתוח החל בשנות ה-90 בשל רצונה של פקיסטן לפתח מטוס קרב עצמאי, וזאת לאור אמברגו הנשק שהוטל על המדינה, בעיקר על ידי ארצות הברית שהייתה ספקית הנשק העיקרית של פקיסטן. הפרויקט עלה כ- 500 מיליון דולר כשממשלת פקיסטן מממנת מחצית מהסכום.
המטוס ערך את טיסת הבכורה שלו ב-25 באוגוסט 2003, ב-23 במרץ 2007 המטוס חג לראשונה בשמי פקיסטן והשתתף במטס יום העצמאות הפקיסטני. העברת המטוסים לפקיסטן לוותה בקשיים רבים וזאת בשל לחץ מסיבי שהפעילה ממשלת הודו על רוסיה לאסור על סין לספק את המטוסים שכן הם מצוידים במנועים רוסיים. המטוסים אמנם אמורים להיות מצוידים בעתיד במנועי WS-10 מתוצרת סין אך סירוב רוסי היה מעכב את העברת המטוסים כשנתיים, הזמן הוערך לסיום פיתוח המנוע הסיני. 
המטוס עדיין מצוי בתהליכי פיתוח אם כי פקיסטן החלה לייצר את גרסת אב-הטיפוס הרביעי של המטוס החל מ-22 בינואר 2008 והיא מתכננת לכלול במטוס מערכות נשק מערביות ושוקלת גם יצור דגם דו מושבי של המטוס.
ממשלת פקיסטן הזמינה 150 מטוסים ושוקלת לרכוש 100 מטוסים נוספים, סין עוד לא החליטה כמה מטוסים ברצונה לרכוש ולא ברור לאיזה תפקיד היא מייעדת את המטוסים.
מדינות רבות ברחבי העולם החלו להתעניין במטוס ביניהן אזרבייג'ן וזימבבווה המנהלות משא ומתן לרכישתו (תמורת כ-15–20 מיליון דולר למטוס), מבין שכנותיה של ישראל, מצרים ואיראן מגלות עניין רב. עבור מצרים המטוס אמור להוות פתרון להיעדר מטוסי קרב בעלי יכולת BVR בחיל האוויר שלה.
ביבי ניווירת'

ביוגרפיה

ניווירת' נולדה בעיר ניוארק שבניו ג'רזי למשפחה יהודייה, אמה האמנית סידני אן היא רוסייה אמריקאית ואביה המתמטיקאי לי פול ניווירת' הוא ממוצא גרמני-אמריקאי.
בילדותה החלה למדה בלט, בו גם עסקה במסגרת לימודיה ב"בית הספר ג'וליארד". במטרה להפוך לרקדנית מקצוענית רכשה ניווירת' ניסיון גם במחזות מוזיקליים קהילתיים.

תיאטרון

בשנת 1986 זכתה בפרס הטוני על הופעתה במחזמר "צ'ריטי המתוקה".
ב-1996 שיחקה בעיבוד החוזר למחזמר המצליח "שיקגו" בתור נערת השעשועים ולמה קלי וזכתה בפרס טוני שני.

טלוויזיה

התפרסמה לראשונה בתפקיד הפסיכולוגית לילית סטרנינג בסיטקום "חופשי על הבר", תפקיד אותו מלאה במשך שבע עונות ושזיכה אותה בשני פרסי האמי.
חזרה על התפקיד גם בסיטקום המצליח "פרייז'ר", בו הופיעה מספר פעמים לאורך תשע שנים.
ב-2005 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה המשפטית "חוק וסדר: משפט וצדק" בתור הפרקליטה הקשוחה טרייסי קיבר, המשמשת גם כעוזרת של התובע המחוזי ארתור בראנץ (פרד תומפסון).

קולנוע

ב-1989 השתתפה לראשונה בסרט קולנועי, הקומדיה הרומנטית של קמרון קרואו "אמרי לי כן".
ב-1990 שיחקה בתפקיד משמעותי בקומדיה של פיטר ויר "גרין קארד" בתור לורן אדלר, חברתה של ברונט מיטצ'ל (אנדי מקדואל).
ב-1991 הופיעה בדרמת הפשע "באגסי" בתפקיד הרוזנת די פראסו.
ב-1993 שיחקה במותחן "בכוונת זדון" בתור הבלשית דנה האריס. ב-1995 השתתפה בפנטזיה הקומית "ג'ומנג'י" בתור נורה, דודתם של היתומים פיטר וג'ודי שאפרד.
ב-1998 הופיעה בסרטו של וודי אלן "סלבריטי" ובמותחן האימה "סיוט בחדר המורים" בתור מנהלת התיכון.
ב-1999 השתתפה בסרטו של ספייק לי "הקיץ של סם" ובדרמה הקומית "ליברטי הייטס".
בשנת 2000 זכתה להערכה רבה על הופעתה בתור הכירופרקטית דיאן לודר בקומדיה "הכול בשביל איב".
שיחקה בתפקידים קטנים גם בקומדיות "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים", "נוכלים בגדול" ובשנת 2009 בדרמה המוזיקלית "תהילה".

חיים אישיים

הייתה נשואה במשך 17 שנים לשחקן פול דורמן.
ב-2009 נישאה בשנית, לכריס קלקינס.
משפט הורוויץ (אנליזה מרוכבת)

באנליזה מרוכבת, משפט הורוויץ הוא משפט בדבר האפסים של סדרת פונקציות הולומורפיות המתכנסת במידה שווה על תתי קבוצות קומקפטיות.
המשפט נקרא על שמו של אדולף הורוויץ, מתמטיקאי שעסק רבות בתורת הפונקציות המרוכבות. בהוכחת משפט ההעתקה של רימן יש שימוש במשפט הורוויץ.
תהי  סדרת פונקציות הולומורפיות על תחום פתוח וקשיר . נניח שהסדרה מתכנסת במידה שווה על כל תת-קבוצה קומפקטית לפונקציה . אם לפונקציית הגבול יש שורש  מסדר , אז החל ממקום מסוים, לכל  יש בדיוק  שורשים בסביבה מספיק קטנה של . בנוסף, כאשר  השורשים שואפים ל-.
כביש 446

תולדות הכביש

הכביש קיים לפחות מאז ימי השלטון הירדני, עת מספרו היה "99". עד שנות ה-90 של המאה ה-20 היה תוואי הכביש שונה, וליד הכפר דיר בלוט, הוא המשיך צפונה לכוון מסחה ועזון, והגיע עד טולכרם. בתוואי הישן עדיין מופיע מספר הכביש, בעיקר באזור עזון.

אירועים ביטחוניים בכביש

במפגש הכביש עם ערוץ נחל שילה, נרצח סמל שאלתיאל עקיבא מראש העין, חייל סדיר בחיל התחזוקה, שנחטף בידי מחבלים באפריל 1985, לאחר שעלה על טרמפ. במקום נצבת אנדרטה לזכרו שהוקמה על ידי חבריו. אחד מהמחבלים שביצע את הרצח, שוחרר בעסקת שליט ומחבל נוסף, חוסיין אבו ג'באר, ערבי ישראלי מכפר קאסם, שוחרר במסגרת מחוות ציפי לבני לאבו מאזן בשנת 2013. כשנה לאחר מכן, במרץ 1986, התגלתה ליד כביש 446 בסמוך לדיר בלוט גופתו של סמל דוד מנוס מגני תקווה שנחטף שנתיים קודם לכן בנובמבר 1984, לאחר שעלה על טרמפ בדרכו מבסיסו בחיפה לביתו.
ליד עלי זהב, לשם ופדואל יש את "כיכר אלימלך" על שם הרב אלימלך שפירא שנרצח על ידי מחבלים. בהמשך הכביש, אחרי ברוכין, יש שלט לזכרו.
פורים שפילער

עלילה

הנושא המרכזי של הסרט הוא משולש אהבה, מוקד רוב ההתרחשויות בסרט נמצא בקרקס נודד. גצל הליצן מתאהב באסתר, בתו של הסנדלר נחום. אסתר מצדה מתאהבת בדיק. לנחום שהתעשר בפתאומיות יש תוכניות לגבי בתו, הוא רוצה לשדך אותה לבן משפחה אמידה מהעיירה. 
שיא הסרט כאשר יוצאים שחקני הפורים לעזרת אסתר ודיק ולועגים למשפחה האמידה שלה רצה לשדך נחום את בתו. גצל יוצא לדרכו עם הקרקס.
אדריאן בולאנד

אדריאן בולאנד (בצרפתית: Adrienne Bolland;‏ 25 בנובמבר 1895 - 18 במרץ 1975) הייתה טייסת צרפתייה, מחלוצות התעופה. הראשונה לחצות את הרי האנדים בטיסה.

קורות חייה

בולאנד נולדה בשנת 1895, בת למשפחת מהגרים מבלגיה, הצעירה מבין שבעה אחים.
לאחר קבלת רישיון הטיס, החלה לעבוד אצל רנה קודרון. קודרון הבטיח לה מטוס משלה במידה ותצליח לבצע לולאה באוויר. בולאנד נעתרה לאתגר, השלימה לולאה באוויר ובכך השיגה מטוס משלה.
ב-25 אוגוסט 1920 חצתה את תעלת למאנש. ב-1 באפריל 1921, המריאה ממנדוסה בארגנטינה ונחתה בסנטיאגו דה צ'ילה כעבור 40 שעות טיסה, בחולפה מעל הרי האנדים. בכך הייתה לאדם הראשון שחוצה את האנדים בטיסה.
בשנת 1924 עוטרה באות לגיון הכבוד.
בזמן מלחמת העולם השנייה נשארה בצרפת ולקחה חלק בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
נפטרה בפריז בשנת 1975, בגיל 79.
צ'ארלי צ'וק

עלילת הסדרה

עלילת הסדרה מתמקדת בצ'ארלי צ'וק, ליצן קרקס אשר נרדם בסירה בעת שדג בלב ים וכאשר הוא מתעורר הוא מוצא עצמו על גבי אי נידח בו חיים דמויות שונות ומשונות עימם הוא מתידד בהמשך הסדרה.
עלילת הסדרה עוקבת הרפתקאות שונות אותם חווים צ'ארלי וידידיו באי.
בבון זנוב

מאפיינים

הבבון הזנוב ניכר בשיער הארוך המכסה את כתפיו וידיו, וכן בשיער הארוך שלצידי פניו. צבע פרוותו חום ושחור, ובחזהו יש אזור נטול שערות שצבעו אדום, הבולט במיוחד בזכרים. חלקי גופו התחתונים מכוסים פרווה שצבעה אפור.
אורך ממוצע של בבון זנוב הוא 30 - 50 ס"מ ומשקלו 11 - 18.5 ק"ג. הוא ניצוד על ידי זאב אתיופי, תנים ונמרים ואוכל בעיקר עשבים ועלים. בעת התגוננות, מסוגל הבבון הזנוב לזרוק אבנים על טורפיו וכן לגלגל גושי-סלע במדרונות ההרים. בניגוד לשאר הקופים הם ניזונים מרעייה ומבלים שעות במרעה. לעיתים יאכלו גם פירות, זרעים וחרקים.
בבון זנוב חי ברמות אתיופיה והרי סימיאן בגבהי 1,800 - 4,400 מטר ונח בצוקים שבמורדות ההרים. הבבון הזנוב מעדיף אזורים קרירים בהרים מאשר צחיחים ויבשים. 
עד השנים האחרונות היה הבבון הזנוב נדיר יחסית בגני-חיות. כיום, מצליחים לגדלו בכלובים יחד עם קופים בעלי זנב אחרים. אולם רבייתם בשבי נדירה. 
למרות שהבבונים הזנובים אינם מאוימים, שומרים עליהם מחקלאים שעלולים לירות בהם אם יזיקו לגידול ולגדר את אזורי המרעה שלהם. מכיוון שהם חיות אנדמיות הסיכון של המין גבוה ולכן נוקטים באמצעי שמירה על המין.

אורח חיים

קופי הג'ילדה חיים בלהקות. בכל להקה יש מנהיג זכר ומספר נקבות. לפעמים יש זכר נוסף. הזכר המנהיג הוא היחיד המקיים יחסי מין עם נקבות הלהקה להולדת גורים. זכרים ללא להקה מסתובבים ביחד בקבוצות. זכרים אחרים מנסים לתפוס את מקומו של הזכר. הזכר המנהיג צריך להגן על מעמדו. לפעמים באמצעות הדגמת כוחו הפיזי, למשל בהקדמת המתחרה בתחרות ריצה. לפעמים נדרש מאבק מול המתחרה. הזכר השולט זקוק גם לתמיכת הנקבות שבלהקתו כנגד מתחרים. הנקבות יכולות לבחור לתמוך בו או לתמוך במתחרה. כאשר הוא מנוצח הוא מסולק מהלהקה.
שפיות זמנית

שפיות זמנית הייתה להקת רוק שפעלה בישראל בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 והתפרסמה בעיקר בזכות שירה "הקיץ האחרון".

היסטוריה

הלהקה הוקמה ב-1990 על ידי בני נוער מאזור השרון בשם "חדר 101", שמקורו בחדר המייצג את האימה האולטימטיבית בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984". באותה שנה השתתפה הלהקה בתחרות "רוק ירוק" שנערכה ברעננה, בה הופיעה עם השיר "הקיץ האחרון", שכתב מקס גת מור. גת מור כתב את השיר בגיל 15, לדבריו בתוך 15 דקות בלבד (יש שפירשו את מסר השיר כדיכאוני ואובדני). הלהקה, שהחליפה את שמה ל"שפיות זמנית" לקראת התחרות, זכתה במקום הראשון, מה שזיכה אותה בהקלטת סינגל. הסינגל יצא שלושה חודשים לפני מלחמת המפרץ, והיה כבר בתהליך ירידה במצעד העברי ברשת ג' יום לפני שפרצה המלחמה, אך במהלכה הושמע רבות בתחנות הרדיו, וכשחזר המצעד הוא זינק לצמרת המצעד בחזרה. השיר שהה במצעד הפזמונים של רשת ג' במשך 52 שבועות מתוכם שבועיים בראש, הישג שאף שיר לא הגיע אליו מעולם, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד השנתי של התחנה, הישג נדיר לשיר בכורה. חברי הלהקה הופתעו מהצלחת הסינגל, ומאחר שהיו במהלך שירותם הצבאי, התקשו לנצל אותה.
אלבומה הראשון של הלהקה, שנקרא אף הוא "הקיץ האחרון", יצא בשנת 1991. האלבום זכה להצלחה מסחרית יחסית, נמכר ב-10,000 עותקים, ומתוכו יצאו מספר סינגלים נוספים, ביניהם "נוגעת לא נוגעת" ו"גלמין". אף כי השירים נכנסו למצעדים והצליחו, הם לא זכו לאותה פופולריות לה זכה השיר "הקיץ האחרון". באותה שנה הקליטה הלהקה גם את השיר שליווה את השירותרום של גלי צה"ל - "פרחים לבנים", שגם זכה להצלחה במצעדים.
ב-1992 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "כל האמת" של להקת הקליק. באותה שנה, בתוכנית ששודרה בערב יום הזיכרון בערוץ הראשון, ביצעה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "הנסיך הקטן" של ההרכב קצת אחרת.
ב-1994 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי נוספת, הפעם לשיר הילדים "דני גיבור", גרסה שהוקלטה במיוחד עבור תוכנית הספיישל "אל החרוזים והמנגינות" שהוקדשה כמחווה לחתני פרס ישראל. לאחר מכן יצא אלבומה השני של הלהקה, "אחרי הגשם", שעסק בהתבגרות, סקס, אהבה וחיפוש אחר דמות ה"אני". באלבום זה, פנתה הלהקה לכיוון של רוק כבד יותר.  מתוך האלבום הצליח רק הסינגל הראשון מהאלבום "מתחיל להיות קר". השיר "פרחים לבנים" והחידושים ל"כל האמת", "הנסיך הקטן" ו"דני גיבור" לא הופיעו בו. האלבום נכשל מסחרית, ולאחר מכן הלהקה למעשה התפרקה באופן לא רשמי. הגיטריסט וכותב המילים מקס גת מור הוציא ב-1999 אלבום סולו שנחל כישלון מסחרי.
ההצלחה לה זכה השיר "הקיץ האחרון" ביחס לשאר שיריה של הלהקה, יצרה בטעות תדמית של להקה של שיר אחד, אף על פי שאינה עונה להגדרה המקובלת למונח (מאחר שהיו לה שירים נוספים שצעדו והצליחו במצעדים).
ב-12 בנובמבר 1995 התאחדו באופן חד פעמי בעצרת הזיכרון ליצחק רבין בביצוע של "הקיץ האחרון". הביצוע מופיע בדיסק הכפול "שלום, חבר" המכיל שירי זיכרון המתקשרים לנושא, ושירים שהוקלטו בהופעה בעצרת.