מתווה הגז

מתווה הגז הוא מתווה שעליו החליטה ממשלת ישראל מ-16 באוגוסט 2015, ובו כוונותיה לגבי רגולציה במשק הגז הטבעי בישראל. השם הרשמי של ההחלטה היה: "מתווה להגדלת כמות הגז הטבעי המופקת משדה הגז הטבעי תמר ופיתוח מהיר של שדות הגז הטבעי לוויתן, כריש ותנין ושדות גז טבעי נוספים". ב-27 במרץ 2016, פסל בג"ץ את המתווה בגרסתו הראשונה. ב-22 במאי 2016 הממשלה העבירה שוב את ההחלטה עם שינויים ב-"סעיף היציבות", הסעיף שמשך את עיקר ההתנגדות של בג"ץ. שתי חברות, נובל אנרג'י ודלק אנרגיה, החזיקו ברוב הזכויות בארבעת שדות הגז תמר, לוויתן, תנין וכריש.
המתווה עורר פולמוס פוליטי ומחאה ציבורית שהתבטאו בין היתר בסדרת הפגנות ברחבי ישראל ובעתירות לבג"ץ. לפי הממשלה, המתווה נועד לקדם פיתוח מהיר של המאגרים, להזרים הכנסות ממסים למדינה, לתרום לביטחון אנרגטי ולביטחון המדינה ולשפר את יחסי החוץ של ישראל. המתנגדים למתווה טענו שתנאי אסדרת משק הגז המקוריים, שלפיהם הונפקו הרישיונות, איפשרו פיתוח כלכלי של המאגרים, וגם אם לא, לאור אי עמידת הזכיינים בתנאי האסדרה, תגובת הממשלה הייתה צריכה להיות פסילת הרישיונות ולא הענקת הטבות שוות מיליארדים. לפי מתנגדים, אם תנאי המתווה יתממשו, יסתברו הוצאות ציבוריות מיותרות של עשרות ואולי אף מאות מיליארדי שקלים, הוצאות שהיו נחסכות אם הרישיונות היו מונפקים מחדש דרך מכרזים. מתנגדים גם טענו שהפטורים שהוצעו במתווה מהחוקים השונים ניתנו ללא סמכות משפטית ואם יתממשו יפגעו בעצמאותו של הדרג המקצועי בממשלה.
הממונה על ההגבלים דיויד גילה פרש מתפקידו כמחאה. יו"ר רשות החשמל אורית פרקש-הכהן פירסמה דוח על הנזק שייגרם לציבור מחוסר פיקוח על מחיר הגז.
למרות הסכמתו למתווה, התפטר שר הכלכלה אריה דרעי ממשרד הכלכלה בנימוק שהוא אינו רוצה להיות אחראי על אישור הפטורים לחוק ההגבלים העסקיים, כפי שנדרש בפרק הראשון של המתווה. ראש הממשלה, בנימין נתניהו לקח על עצמו את הסמכויות של שר הכלכלה, וב-17 בדצמבר 2015, לאחר התייעצות עם ועדת הכלכלה של הכנסת כנדרש בחוק, הוא אישר את הפטורים להגבלים עסקיים, בניגוד להמלצת הוועדה.

עיקרי המתווה

המתווה כלל תשעה פרקים שפירטו את כוונות הממשלה לגבי ניהול משק הגז הטבעי. הפרק הראשון הכיל קבוצה של חמישה פטורים לחוק ההגבלים העסקיים שהממשלה הציעה לאפשר לזכייני רישיון "לווייתן". סעיפים בהמשך המתווה הציעו לזכייני רישיונות "לווייתן" ו"תמר" פטורים מחובות מסוימות שקבע המחוקק בחוקים האלה: חוק הנפט, חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, חוק משק הגז הטבעי וחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע. הפטורים לחוק ההגבלים העסקיים ניתנו על סמך סעיף 52 בחוק, שמאפשר לשר הכלכלה לתת פטורים להסדרים כובלים מטעמים של מדיניות חוץ וביטחון המדינה. בתמורה לפטורים אלה, החברות התחייבו לפתח את מאגר לויתן ולהתחיל באספקת גז טבעי תוך 48 חודשים ממתן הפטורים לפי סעיף 52.

פטור מחובת הפיתוח

בסעיף ג' למתווה הממשלה הודיעה על כוונות הממונה על הנפט לא לדרוש סיום פיתוח לוויתן עד ל-2019, כאשר סעיף י' למתווה הבהיר אפשרות של עיכובים נוספים אם תהיה השקעה מסוימת. אישור דחיית פיתוח לוויתן הצטרף לאישור דחיית פיתוח השדות הקטנים כריש ותנין, אישור שהשתמע מההסדר במתווה לגבי מכירת הזכויות בהם. האישורים היוו פטור לחובת הפיתוח שנקבעת בחוק הנפט, וגם למועד הפיתוח שנקבע בשטרי חזקות לוויתן. לפי הכתב אבי בר-אלי, "מתווה הגז נועד למעשה למנוע ממונופול הגז את איבוד מאגר לווייתן, היות שאפסו סיכוייו לפתחו במועד."
לפי סעיפי 18, 24, ו-29ג לחוק הנפט, זכיין חזקה (או רישיון) חייב להביא שדה למצב מוכנות להפקה תוך 3 שנים מעת תגלית, כך שההפקה תוכל להתחיל תוך 60 יום מיום דרישת ההפקה על ידי שר האנרגיה. החוק לא מקנה סמכות לגוף ממשלתי לאשר דחייה לחובת המוכנות.
החלטה 442 של הממשלה ב-2013, לאימוץ המלצות ועדת צמח, הייתה מבוססת על התפיסה שהפיתוח יתחיל מייד לאחר ההחלטה. אף צוין בדוח הוועדה: "דחיית פיתוח שדה לווייתן בשנה אחת תביא...לאיבוד הכנסות ישירות של המדינה בהיקף של 400 עד 700 מיליון דולר..."

פטור מפיקוח מחירים

סעיף ד' הציע פטור מפיקוח מחירים שנקבע לפי חוק הפיקוח. לפי נוסח סעיף ד', למשך "תקופת המעבר" הממשלה לא תפעיל את סמכותה לפקח על המחיר או על רווח הזכיינים, כל עוד הזכיינים מציעים ללקוחות חדשים מחירים דומים לאלה שנקבעו עד כה, עם שלוש אפשרויות של הצמדה. הפטור מתנגש עם סמכות השר להטיל פיקוח לפי סעיפים 6 ו-12 לחוק הפיקוח וגם עם חובת הפיקוח לפי חוק משק הגז סעיף 93:
93. גז שימכור ספק גז טבעי ליצרן חשמל פרטי כהגדרתו בחוק משק החשמל, הוא מצרך שחוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, תשנ"ו-1996 (להלן - חוק הפיקוח), חל עליו, ורמת הפיקוח שתחול עליו תהיה קביעת מחירים לפי פרק ה' לחוק הפיקוח.
לפי המתווה, "תקופת המעבר" תסתיים כשחברת דלק תמכור את כל זכויותיה במאגר תמר ונובל תדלל את אחזקותיה בתמר מ–36% ל–25%, ולא מאוחר מדצמבר 2021. בינתיים, רשות הגז הטבעי מפרסם כל רבעון מחירון גז עבור לקוחות חדשים.

פטור מהעדפת אספקה למשק המקומי

סעיף ה' הציע שינויים בהחלטת הממשלה 442 לאימוץ מסקנות ועדת צמח. בהחלטה 442 נקבע שאישורי יצוא יינתנו בהתאם לכמות הגז הקיים במאגרים שפותחו או עומדים להיפתח (לפי אומד סטטיסטי שנקרא "2P" בתעשיית הנפט). בהחלטה החדשה, נקבע שאישורים יינתנו לפי כמות הגז שהתגלה, גם אם סיכוי הפיתוח של חלק מהמאגרים קטן (אומדן "2C"). בנוסף, הוחלט לאשר לזכייני תמר לייצא מייד, ולא לחכות לפיתוח מאגר לוויתן. בנוסף, נמחק מהחלטת 442 סעיף 2, שקבע "להטיל חובה על בעלי חזקת תמר בהקמת צנרת "ממאגר תמר לאזור אשקלון לרבות מתקן טיפול לגז טבעי, ולקבוע כי מאגר מרי B יהיה מאגר אחסון פעיל". סעיף י.5.ג למתווה מוסיף שלא יהיו עוד שינויים בהחלטת 442, אף על פי שהחלטה 442 בעצמו קבעה שהממשלה תבחון מחדש את כמות הגז שניתן לייצא כעבור חמש שנים. לפי הקביעה הזאת בג"ץ דחה עתירות נגד ההחלטה ב-2014 בטענה שההחלטה לא פגעה בעדיפות האספקה למשק המקומי שנקבעה בסעיף 33 לחוק הנפט.

פטורים ממיסים

סעיף ו' למתווה (יחד עם נספח ב') הציע שינויים בנוגע למיסים שידרשו החברות לשלם. השינויים כללו: ראשית, אישור לחישוב 50% מעלויות הקמת צינור נוסף מתמר לחוף כ"השקעה הקמה", השקעה שמתקזזת במלואה מול מס רווחי הנפט; שנית, אישור לחישוב המס על יצוא לפי מחיר המכירה בפועל, ולא לפי המחיר הממוצע במשק המקומי (כפי שנקבע בחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע), בתנאי שהמחיר הוצע ללקוחות חדשים במשק המקומי "בכפוף לקיבולת המערכת". לפי פרופ' אילן בנשלום מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, "נראה כי המדינה וחברות הגז מצפות שהמורכבות הזאת תגרום לכך שחוסר החוקיות הזועק של ההחלטה המקדמית יעבור מתחת לרדאר." סעיף ו' גם התייחס לחיבור אסדת תמר ישר למצרים, חיבור מנוגד לחוק משק הגז עד להוספת סעיף 10א לחוק במסגרת חוק ההסדרים לתקציב 2015–2016. (עד לשינוי החוק, ספק גז היה חייב לייצא דרך צנרת של נתגז, קביעה שנועדה לאפשר הפניית יצוא למשק המקומי בעת הצורך.)
בסעיף 3.ה לנספך, הממשלה הודיעה על כוונתה להעביר במסגרת חוק אזורים ימיים הבטחת פיצויים על נזק ישיר בשל פעולות מלחמה ואיבה.

סעיף היציבות המקורי

בגרסת המתווה הראשונה, סעיף י' שנקרא "סעיף היציבות" הציע כמה היבטים של סביבה רגולטורית יציבה. נקבע שהממשלה לא תיזום חוקים לשינוי מהותי במיסוי רווחי הזכיינים במשך 10 שנים, "חוץ מסגירת פרצות מס ובהבהרת הדין הקיים". (ההסתייגות מתייחס לשינוי שבוצע לאחר מכן בהגדרת "יחסים מיוחדים" בחוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע.) סעיף י.5.ג למתווה קובע שלא יהיו עוד שינויים בהחלטת 442.
בהתייחס לסעיף היציבות בדיון בבג"ץ, בא כוח המדינה, עו"ד הנר הלמן טען שממשלה חדשה תוכל לשנות את מתווה הגז - אבל תשלם פיצויים, והוסיף שגם בלי המתווה המדינה חשופה לתביעות פיצויים.
תומכים במתווה, כמו חבר כנסת יואב קיש טענו שהבטחת יציבות אינו נדיר כשמדובר בפרויקטי תשתיות.
מתנגדים למתווה טענו שהבטחת פיצויים לפרויקטי תשתיות כמו כביש 6 נקבעה כחלק מהסכם שגובש לפני מתן זכויות ביצוע ליזם, כאשר האישור התקציבי לפרויקט, כולל הבטחת פיצויים, נקבעה בחקיקה. עוד טוענים שאין לממשלה סמכות לקבוע הסדרי תקציב ופיצויים ללא הסמכת חקיקה.

אחרי שבג"ץ רמז ב-3.2.2016 כי לא יכשיר את סעיף היציבות, כתב דה מרקר אלי בר אלי טען שהסעיף השיג את מטרתו, "להסיט את האש לברור מאליו במקום להניח על השולחן את השאלות המקצועיות והקשות באמת סביב רכיבי מתווה הגז".

סעיף היציבות המתוקן

תניות יציבוּת הן תניות המגבילות את שיקול הדעת שיהיה לרגולטור, במשך תקופה מוגדרת מראש, לערוך שינויים רגולטוריים במישור השלטוני.  נוסחו החדש והמתוקן של סעיף היציבות היה מרוכך יותר מן הנוסח המקורי, ואימץ את המלצתם של כמה מן השופטים בבג"ץ מתווה הגז להחליף את תניית היציבות בתניית פיצויים: "אם יהיו שינויים בחקיקה שהם מהותיים בעיני המשקיע הסביר, בשיעור חלקו המרבי של הציבור ברווחים של בעלי הזכויות בחזקות (שיעור ה- government take), הממשלה תבחן בחיוב גיבוש פתרונות לקיום הכדאיות הכלכלית המקובלת בפרויקטים דומים בענף בעולם להשקעות שבוצעו לשם פיתוח החזקה...".

מחיר הגז וטענות לגבי השפעת המתווה על יוקר המחיה

בתחילת אוגוסט 2015, ערב אישור המתווה על ידי הממשלה, פרסמה רשות החשמל מסמך שהתייחס להשפעת המתווה על יוקר המחיה. לפי הדו"ח, "הישראלים ייקנסו ב-7.3 מיליארד שקל...אם יאושר - החשמל יתייקר ב-6%, והגז ב-30%". הערכת הרשות הייתה שהמשך המדיניות של אי פיקוח על המחיר ועל תנאי הצמדת המחירים עמד לעלות לחברת החשמל לבד כ-13.5 מיליארד שקל. לפי המסמך,
"ככל שהמתווה הממשלתי לא יבטיח כי הסכמי הגז החדשים במשק לא ימשיכו להתבסס על מנגנוני הצמדה חריגים, וככל שלא ימנע התחייבויות עודפות לרכישת כמויות גז – תונצח עלייה עקבית ודאית של מחירי הגז לציבור...בלא כל הצדקה כלכלית".
המסמך גם התייחס למנגנון שהוצע במתווה להגברת התחרות. "קביעת המחיר של חוזים חדשים לפי ממוצע הכנסות תמר כיום, תביא לכך ששווי המאגרים שיימכרו יתומחר לפי מגמת המחירים הקיימת. כתוצאה מכך, ספקי גז חדשים אשר ייכנסו לשוק יתקשו להציע מחירים נמוכים יותר בעתיד", הזהירה הרשות. "קביעת מחיר ראוי להסכמי הגז עד למכירת מאגרי כריש-תנין היא זו שתייצר מנוף הכרחי להורדת מחירי הגז במשק, במועד הפחתת הכמויות בהסכמי היצרנים הפרטיים ובמועד פתיחת המחיר בהסכם חברת החשמל המתוכנן לסוף העשור. בנוסף, אם אכן ייקבע מחיר נמוך יותר להסכמים החדשים בשוק – מכירת כריש-תנין תתבסס על מחיר גז נמוך בעד 20% בסוף העשור. כך, הספקים שירכשו את המאגרים יוכלו להציע מחירי גז נמוכים במועד פתיחת ההסכמים מבלי לפגוע בהחזר ההשקעה". לפי גורמים בתקשורת, פרסום המסמך הוביל להדחתה של יו"ר רשות החשמל אורית פרקש-הכהן. בפועל, מכירת האחזקות ב"כריש" וב"תנין" לחברת אנרג'יאן היוונית בדצמבר 2016 כללה זכאיות השותפויות לתמלוג ממכירות גז/קונדנסט מהמאגר בגובה של עד 8.25% (לאחר תחילת תשלום היטל ששינסקי) עלות שגם תיפול על הצרכן.
ממשלת ישראל, בתגובת המדינה לבג"ץ, הודתה שאם מחיר הגז ממאגר תמר היה מחושב לפי עלות ההפקה שלו, בתוספת תשואה סבירה ליזמים - הוא היה נמוך יותר (לדוגמה: 3.7 דולרים במקום 5.4 דולר ליחידת חום). לפי התגובה לבג"ץ, הממשלה נמנעה מלהורות על הפחתת מחיר הגז מחשש להשלכות רוחביות של הטלת פיקוח מחירים — ולא מכיוון שמצאה כי פיקוח כזה אינו מוצדק. החשש העיקרי של משרדי הממשלה היה שקביעת מחיר גז נמוך תפגע בסיכויי פיתוחם של מאגרי גז נוספים, שלא יוכלו להתמודד עם התשואה הגבוהה יחסית של מאגר תמר.
דוחות הזכיינים ברישיון תמר ל-2015 הציגו הכנסות של כ-1.6 מיליארד דולר וסך רווחים של כ-730 מיליון דולר, תשואה שנתית של כ-25%. לפי השר להגנת הסביבה אבי גבאי, רווחי השותפים השנתיים כוללים רנטה מונופוליסטי של כשני מיליארד ש"ח.

היעדר יתירות

סיכון המלווה את משק הגז הטבעי בישראל הוא היעדר חלופות בשרשרת ההספקה. נזקי היעדר חלופות הומחשו בשנת 2011, כאשר חבלה חוזרת ונשנית בצינור הגז הערבי, שהוביל גז טבעי ממצרים לישראל, הביאה להפסקת ההספקה של גז זה, ואילצה את חברת החשמל להשתמש במשך כשנתיים בדלקים יקרים ומזהמים יותר. מאז 2013 מבוססת הספקת הגז למשק הישראלי בעיקר על ידי צינור בודד ממאגר תמר. פגיעה או תקלה במאגר זה תביא להשבתה של הספקת הגז ותפגע במשק כולו.
לפי תומכי המתווה, המתווה נועד לעודד פיתוח מאגרים ובכך לפתור את בעיית חוסר היתירות. לפי מתנגדים, סעיפי המתווה שמאשרים דחיית פיתוח מאגרים וויתור על צינור נוסף מתמר גם דוחים את השגת כמות החלופות הנדרשת. לפי החלטת הממשלה משנת 2013 יש לשמור את "תמר" כמאגר אסטרטגי למשק הישראלי, ולאסור ייצוא ממנו עד להתחלת ההפקה ממאגר "לווייתן" וחיבורו למשק הישראלי. לטענת מתנגדי המתווה, האישור במתווה ליצוא מתמר לפני פיתוח לוויתן דווקא מוריד את הסיכוי ש"לווייתן" יפותח בזמן הקרוב.
בפסיקת בג"ץ שפסלה את המתווה, השופט אליקים רובינשטיין ציין: "לבסוף... יש לייחס חשיבות למחלוקת שהנושא מעורר בקרב חלקים נרחבים בציבור. אלפים גדשו את הרחובות, על מנת להביע את מחאתם כנגד ההסדר המתגבש; הכנסת – הרשות הנבחרת – היא המקום בו קולם יכול להישמע, באמצעות הנציגים להם בחר העם לתת את קולו; אף בכך יש כדי להדגיש את החשיבות שנושא זה יבוא בשערי הרשות המחוקקת, לשם חקיקה ראשית."

השפעות נובל אנרג'י ואיום תביעות בינלאומיות

בשל מעורבותה של החברה האמריקאית נובל אנרג'י בקידוחים, מופעל לחץ לאישור מתווה הגז מצד גורמי ממשל בארצות הברית. כך נחשף לדוגמה כי שגרירות ארצות הברית שלחה מסרונים לחברי כנסת ערבים לתמוך במתווה הגז בכנסת. מתנגדים למתווה גם טוענים שהבטחות במתווה חושפים את ישראל לתביעות בינלאומיות. הממשלה טוענת שקיום המתווה יסיר איום תביעות.

השפעות ייצוא הגז

לפי טענות ראש הממשלה, שגובו על ידי מספר חוות דעת של משרדי הממשלה שפורסמו ב-2015, המתווה היה מאיץ את הייצוא למדינות האזור ולאירופה, ובכך היה משפר את יחסי החוץ של ישראל ומחזק את מעמדה. מתנגדי המתווה טוענים כי ייצוא גז לא בהכרח משפר את היחסים, ויצוא כמות גדולה עלול לגרום לנזק ביטחוני, מדיני, וכלכלי בעתיד. לפי פרופסור ברנדה שפר, אין ולו דוגמה אחת לכך שהקמת תשתיות אנרגיה קידמה שלום בין מדינות מסוכסכות, יתר על כן, סכסוכים הנוגעים להפקה, יכולים להשפיע לרעה על יחסים של שתי המדינות. לדוגמה הפסקת הזרמת הגז המצרי לישראל ב-2012 הובילה לסכסוך המשפטי, והודעה של מצרים שלא תשלם פיצויים.
בהיבט הכלכלי, משרד הכלכלה ניתח את כדאיות היצוא תחת הנחות שונות וקבע שברוב התרחישים עדיף למדינה לשמור על רוב הגז לשימוש מקומי מאשר לייצא את הגז ובעתיד לייבא דלקים תחליפים במקום הגז שאזל. מיכאל שראל העיד: "מעל 200 BCM לא קבלנו בשום תרחיש סביר. נגד המתודולוגיה לא הועלתה למעשה שום טענה. דברנו על זה עם הרבה כלכלנים במועצה הלאומית לכלכלה, בבנק ישראל, במשרד האוצר ובמקומות אחרים. המתודולוגיה עצמה לא שנויה במחלוקת".
מספר חודשים לפני פרסום חוות דעת הממשלה ב-2015, חידשו המצרים את החיפושים אחר גז טבעי לאחר הפסקה של מספר שנים, והדבר דווח בעיתונות העולמית. למרות זאת דוחות הממשלה לא הזכירו את החיפושים האלה ואת ההשלכות האפשריות שעלו מהם. חודשיים לאחר פרסום דוחות הממשלה התגלה מאגר גז זוהר מול חופי מצרים. התנועה לאיכות השלטון העלתה תהיות באשר למקצועיות חוות הדעת של הממשלה על סמך כך שאין אזכור לאפשרות זו. במצרים נמצאים מפעלים להנזלת גז שאינם בשימוש, שיכולים לשמש לצורך ייצוא גז ישראלי לאירופה ואסיה. גילוי מאגר זוהר מטיל ספק על תוכניות יצוא גז מישראל למצרים.
במסגרת השימוע על מתווה הגז מספר עמותות חברותיות טענו כי הגברת הייצוא תפגע בביטחון האנרגטי של ישראל. הפורום המשפטי למען ארץ ישראל הוסיף כי אף כי אינה מתנגדת לייצוא למדינות השכנות, ייצוא כמות נכבדת על חשבון הדורות הבאים מהווה מכה קשה למדינה.
ב-2014, השר גלעד ארדן הביע חשש כי יצוא כמות גדולה עלול לפגוע בעתיד בביטחון ובמעמדה המדיני של מדינת ישראל. לדברי ארדן, עבודת ועדת צמח לא התחשבה מספיק בבעיות גאו-פוליטיות שעלולות להתפתח בטווח הארוך. עמדה דומה הציג ג'ון הופמייסטר, לשעבר נשיא חברת האנרגיה "של".
ב-2013 ועדת צמח טענה שהבטחת כמויות יצוא הייתה חיונית להבטחת כדאיות פיתוח מאגר לוויתן. בדצמבר 2015, התפרסמו כתבות על תוכניות מגירה של זכייני לוויתן לבצע פיתוח מצומצם שתכסה את צורכי המשק המקומי ואינו מסתמך על יצוא.

הצעות אלטרנטיביות למתווה הגז

הצעות חלופיות הוצעו למתווה הגז. אחת הוצעה בידי השר להגנת הסביבה אבי גבאי, שנייה הוצעה בידי "מטה מאבק הגז", הצעה נוספת הוצעה בדיוני וועדת הכלכלה בידי אמנון פורטוגלי. ארגונים חברתיים גם העלו הצעות, כמו מגמה ירוקה והעמותה לכלכלה בת קיימא. ההצעות מנו את הבעיות והמלצותיהם בנוגע למתווה.

הפגנות נגד מתווה הגז

לאחר הגשת עקרונות המתווה לממשלה על ידי צוות קנדל, התחילה התארגנות ציבורית נגד המתווה עם הפגנות ברחבי המדינה, שהגיעו לשיא ב-14 בנובמבר 2015 כאשר הפגינו יותר מ-10,000 איש נגד מתווה הגז בכיכר הבימה בתל אביב. בכמה מההפגנות, פעילים נעצרו על ידי המשטרה.

צו מוסכם על הסדר כובל

נובל אנרג'י ודלק אנרגיה (שבשליטת יצחק תשובה) מחזיקים, אם באופן בלבדי ואם בשותפות עם עוד גורמים, בכל רישיונות הגז שבהם התגלה גז.
באוגוסט 2006 נתנה רונית קן, הממונה על ההגבלים העסקיים, פטור מהסדר כובל לזכייני רישיונות "מתן" ו"מיכל": "נובל אנרג'י", "דלק", "ישראמקו" ו"דור אלון". ברישיונות אלה אותרו תגליות הגז "תמר" ו"דלית". הפטור ניתן אף שבאותה עת ישראמקו ודלק היו המתחרים הישראלים העיקרים בחיפושי גז בישראל.
בספטמבר 2011 הממונה על ההגבלים העסקיים, דייוויד גילה, התחיל לבדוק "חשד" שההתקשרות בין בעלי מאגר "לווייתן" ב-2008 היוותה הסדר כובל. מ-2011 עד לסוף 2014, הממונה עבד עם החברות לגבש מתווה שיאפשר לו, לטענתו, להימנע מלהכריז על הסדר כובל. ב-13 בנובמבר 2012 הוא גם הכריז כי השותפות ב"תמר" היא מונופול, קביעה המאפשרת לו לפקח על המחיר שהשותפות גובה. לכאורה הממונה היה יכול לדרוש מהזכיינים למכור את ההחזקות שלהן במאגר "לווייתן", בפועל הגה הממונה נוסחת הסכם לפיה בעלי "תמר" ו"לווייתן" ימכרו את המאגרים הקטנים "כריש" ו"תנין", שבהם כ-10% מעתודות הגז בישראל.
ביולי 2014 היה צפוי כי מאגר "לווייתן" יקבל פטור מהסדר כובל לפי ההסכם שגילה הציע.
בסוף 2014 ההצעה של גילה הופצה לעיון הציבור. ב-23 בדצמבר 2014 החליט גילה לא להגיש צו מוסכם, בטענה שהאחריות שמוטלת עליו בחוק לא אפשרה לו לחתום על המתווה המוצע, ולא אפשרה לו לבוא לבית הדין ולשכנע שההסדר הזה הוא באמת לטובת הציבור.
במקביל לעבודת גילה, בשנת 2012 ועדה בין-משרדית שהוקמה לפי חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, דנה בשאלת פיקוח על מחיר הגז. במאי 2012 הוועדה קבעה שתמשיך לעקוב אחרי רווחי הזכיינים, אף על פי שההסכמים שנחתמו כבר הצביעו על ניצול מעמד מונופוליסטי, או כפי שנכתב בדוח הוועדה: המחירים "אינם עולים בקנה אחד עם הצורך להבטיח איזון בין תשואה ראויה ליזם לבין האינטרס הצרכני". בהמשך 2012, דיויד גילה קבע שהטווח הארוך שנקבע בהסכמים בין זכייני רישיון תמר לבין הלקוחות הווה הסדר כובל, אבל הוא העניק פטורים להסדרים הכובלים בטענה שב-2015 הלקוחות יוכלו לבחור אם להמשיך בהסכמים מעבר ל-2019.
ב-2014 טען יו"ר הוועדה מטעם האוצר, אלון אטקין, כי חברי הוועדה הבינו כי מדובר במונופול ושלא תהיה תחרות בשנים הקרובות. חברי הכנסת אבישי ברוורמן ושלי יחימוביץ' ממפלגת העבודה תמכו בפיקוח מחירים עד להשגת שוק תחרותי.

גיבוש המתווה

המתווה גובש במשך מספר חודשים על ידי צוות שהוקם בדצמבר 2014 בראשות פרופ' יוג'ין קנדל.
צוות קנדל הוקם אחרי שהממונה על ההגבלים העסקיים פרופ' דייוויד גילֹה החליט שלא להגיש לבית דין להגבלים "צו מוסכם" שנועד להגביר את התחרות במשק.
ב-25 במאי 2015 הודיע הממונה על ההגבלים העסקיים, דיויד גילה, על פרישתו מהתפקיד על רקע נסיגת הממשלה מהמתווה, ולאחר שנמנע מלפנות לבית הדין להגבלים עסקיים. באוגוסט דווח על כוונה להדיח את אורית פרקש-הכהן, יו"ר רשות החשמל, לאחר שהרשות העלתה התנגדות למתווה מחשש לעלות עודפת של 7.3 מיליארד שקל.
ביוני 2015 הציג שר האנרגיה יובל שטייניץ את המתווה בפני הממשלה. באוגוסט 2015 הודיע שר הכלכלה אריה דרעי על סירובו להפעיל את סעיף 52 כל עוד המתווה לא אושר בכנסת. לאחר העברת המתווה על ידי הממשלה, הכנסת הצביעה בעד תמיכה בהחלטה, אבל לא אישרה העברת סמכויות משר הכלכלה אריה דרעי. באוקטובר הודיע דרעי על כוונתו לעזוב את משרד הכלכלה על מנת שנתניהו יוכל לאשר את המתווה.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2015 קיימה ועדת הכלכלה של הכנסת סדרה של דיונים במתווה הגז, בהתאם לחובת ההיוועצות בוועדה הקבועה בסעיף 52. בין השאר הופיע בפני הוועדה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שנימק את תמיכתו במתווה הגז. בתום דיוניה החליטה הוועדה, להמליץ נגד הפעלת סעיף 52.
ב-17 בדצמבר 2015 חתם נתניהו, בתפקידו כממלא מקום שר הכלכלה, על הפעלת סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים, ובכך קבע את "המועד הקובע" לגבי הפטורים המצוינים בסעיף הראשון במתווה. לגבי סעיף ג' למתווחה אספקת גז ממאגר לוויתן היה אמור להתחיל תוך 48 חודשים מהמועד הקבוע.
ב-24 בדצמבר 2015 העניק הממונה על ענייני הנפט במשרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים שטרי חזקה למאגרים "כריש" ו"תנין" לחברות שמאגרים אלה בבעלותן, כדי לאפשר את מכירתם בהתאם למתווה.