רב ששת

ביוגרפיה

רב ששת נולד בבבל. בניגוד לאמוראים רבים שנולדו לאב או סב תלמידי חכמים, הוא נולד למשפחה רגילה, ואביו לא היה חכם בתורה, את חכמתו בתורה השיג על ידי עמלו. את תורתו קיבל מרב הונא, וכן מרב ירמיה בר אבא. הוא היה סגי נהור.  הוא התגורר בשלחי. התפרנס כסבל.

עוורונו

רב ששת היה עוור. על פי המקובל רב ששת עצמו עוור את עצמו במו ידיו, מפני שחפץ ללכת בדרכו של רב שלא הוציא את עיניו מארבע אמותיו, וזו הייתה הדרך היחידה שבה יכול היה לקיים את קבלתו זו. ייתכן שהדבר קשור גם לכך שרב ששת הקפיד ביותר על איסור ראיית דברים אסורים, הוא עצמו אמר: "מפני מה מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים? לומר לך כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורפה!". בנוסף, מכיוון שרב ששת נודע בבקיאותו המיוחדת עד שחזר על כל תלמודו מדי שלושים יום הוא היה יכול לאפשר לעצמו עוורון, מכיוון שממילא לא היה זקוק לעיין בניירות כתובים כל שהן.
יחסו לעיוורון מורכב: מצד אחד הוא התווכח עם צדוקי שלעג לו על כך שיצא לקבל את פני המלך למרות עוורונו והוכיח לו כי הוא יודע היטב - בדרכים משלו - את המתרחש, הוא ידע להבחין ללא מראית עין מתי עבר המלך, ומצד שני הוא סובר שלמרות שהעוור יודע, בדרכים משלו ועל ידי סימנים, מי הוא האדם העומד לפניו, אין ידיעה כזו נחשבת לידיעה גמורה. הוא מסביר את המשנה האומרת "הכל כשרין להביא את הגט חוץ מחרש שוטה וקטן וסומא ועובד כוכבים" בנימוק "לפי שאינו יודע ממי נוטלו ולמי נותנו", בניגוד לגישתו של אמורא אחר, גם הוא סגי נהור, - רב יוסף המקשה על דבריו: "היאך סומא מותר באשתו? היאך בני אדם מותרים בנשותיהם בלילה? אלא בטביעות עינא דקלא הכא נמי בטביעות עינא דקלא" - כלומר גם "טביעות עין דקלא" זיהוי האדם על ידי קולו - נחשב לידיעה.
בתלמוד הירושלמי מובא שרבי זעירא אמר שאין לסמוך על יחוס השמועות שמסר של רב ששת שכן ייתכן שטעה בזיהוי קולו של האומרה.
למרות שהיה עוור - שפסול לפי רוב הדעות ההלכתיות לשמש כדיין, הוא ורב יוסף שהיה גם הוא עוור שימשו כדיינים (במסכת בבא בתרא מתואר, למשל, מעשה שבו פסק בסכסוך משפטי בין האחים מר עוקבא בר חמא ורמי בר חמא, ובמסכת גיטין מסופר כי כפה אדם לגרש את אשתו), ויש שהסבירו כי הם נתקבלו על ידי העם כדיינים מרצון ומכאן כוחם ההלכתי לדון, אך ייתכן גם שמדובר בתקופה של לפני שנתעוורו.

צאצאים

מכיוון שרב הונא היה מאריך בדרשותיו ושיעוריו בתלמוד, רבים מתלמידיו, בינם רב ששת, התאפקו מלצאת לצרכיהם בשעת השיעור, ונעשו עקרים, ולא יכלו להוליד עוד. מסיבה זו, לרב ששת לא היה בן זכר, ולחבריו שדחקו אותו להתחתן שוב, כדי לקיים את מצוות פריה ורבייה שהיא - בן ובת, הוא התחמק בתשובה האומרת שנכדיו, בני בתו שילת, נחשבים לבניו.

שיטת הלימוד שלו

על פי אגרת רב שרירא גאון, יסד בית מדרש בשילחי שעל החידקל.

בקיאות

היה בקי גדול במשניות ובברייתות, והיה חוזר על כל תלמודו מידי שלושים יום רב נחמן חברו מעיד עליו ששנה הלכות, ספרא, ספרי, תוספתא וכל התלמוד. 
מסופר על רב יצחק בריה דרב יהודה, שהיה תלמידו של רמי בר חמא, שנחשב לתלמיד חכם חריף, ועל כל שאלה שנשאל היה עונה על פי ההיגיון ("מסברה"), ולא בהסתמך על מקורות קודמים לו ("מברייתא"), בשונה מרב ששת שהיה עונה תמיד בהסתמך על המקורות הקודמים לו. הלך מחשבה זה של רמי בר חמא גרם לרב יצחק לנטוש את הלימודים אצלו, ולעבור ללמוד אצל רב ששת, בנימוק שסברא ניתן להפריך אך רב ששת משיב לשאלות שמופנים אליו ממשניות וברייתות שאותם לא ניתן להפריך.

התנגדות לשיטת הפלפול

לעומת זאת, התנגד מאוד לשיטת הפלפול של ישיבת פומבדיתא, ובתגובה לפירוש דחוק למשנה, על ידי תלמידו רב עמרם, אמר לו: "שמא מפומבדיתא אתה, שמכניסים פיל לתוך קופו של מחט". בשל כך, תלמידים רבים העדיפו את הלימוד אצלו. 
להלכה, נפסק שבמחלוקותיו עם רב נחמן חברו, הלכה כמותו בענייני איסור והיתר.

רבותיו

כאמור, על רבותיו נמנה רב הונא ונראה כי הוא נחשב לתלמידו המובהק, ואף הוכרח לקיים את ציוייו. אודות כך מסופר, כי רב ענן שלח לרב הונא מכתב (בבקשה להגבות לנערה נדוניה מעשירית הנכסים) כשאת רב הונא הוא קורא בתואר "הונא חברי". רב הונא, שהיה גדול הדור סבר שמדובר בפגיעה בכבוד התורה, ושלח את רב ששת שישב לפניו לומר לרב ענן בלשון זה: ענן ענן, מי יושב בבית הקרואים בבית האבל? הוא הזהיר את רב ששת שאם לא יאמר לו כך, הוא יהא בשמתא. רב ששת הוכרח ללכת לרב ענן ולמסור לו את הדברים, אך הקדים לפניו: מר (אתה) רבי, אך רב הונא הוא רבו של רבי (רבו של רב ענן) והוא ציווה עלי לומר כך - ואם לא אהיה בשמתא ואס מסר לו את דבר השליחות. החל רב ענן למר עוקבא בבקשה להסביר לו את פשר הדברים, ומר עוקבא הסביר לו כי רב הונא רמז לו, שאין ראוי לרב שאינ ויודע את ההלכה מי יושב בראש הקרואים בבית האבל לקרוא לרב הונא הגדול ממנו בתורה בשם "הונא חברי" וזו הייתה כוונת רב הונא.

עם רב חסדא

רב ששת היה חברם של האמוראים רב נחמן ורב חסדא. מסופר כי רב חסדא ורב ששת, כשהיו נפגשים זה עם זה, רב חסדא, היו שפתיו מרתתות מהברייתות של רב ששת (שהיה בקי מאוד), ורב ששת, היה מזדעזע כל גופו מפלפולו של רב חסדא. בין רב ששת לרב חסדא קיימות מחלוקות הלכתיות רבות. אחת מהן היא בדיני שכירת רשות שכירת הרשות מגוי היא שכירה סמלית, ולכן מספיק שתעשה בעל פה ואין צורך לשכירה בכתב, אין צורך לפרט שמטרת השכירה היא כדי להתיר את הטלטול בחצר, ודי בשכירה במחיר של פחות משווה פרוטה, וכן מותר לשכור רשות אף בשבת, שבה אסור מקח וממכר. נחלקו רב חסדא ורב ששת האם יש צורך בשכירות אמיתית משפטית, כך שהיהודי השוכר יתנה עם הגוי שהוא יכול להשתמש בדירת הגוי ולהכניס לשם את חפציו, ומטרת תקנת השכירות היא לגרום שהיהודי ירצה לשכור מהגוי והוא לא ירצה להשכיר לו (כי יחשוש שמא היהודי זומם להחזיק בקרקע ולגזול אותה ממנו) או שמא מדובר ב"שכירות רעועה", שכירות סמלית יותר. ההלכה נפסקת כרב ששת. למרות זאת, טעם התקנה - שהוא להקשות על היהודי - בכך שהוא יאלץ לשכור מהגוי והגוי לא יסכים לשכור לו - קיים גם כאן, כי הגוי יחשוש שמא היהודי שוכר ממנו את הקרקע כי לכשף אותו. רבינו יהונתן מסביר את ההגיון בכך, כי ההלכה היא שלא די בכך שהגוי יתן את הקרקע במתנה ליהודי אלא יש צורך שישכור ממנו דווקא, ודבר זה עלול להעלות את חשדו של הגוי שיתפלא מדוע היהודי מעדיף לשלם לו דווקא ואינו מסכים לקבל בחינם, ומכך יסיק הגוי כי מדובר בניסיון להעלות עליו - על הגוי - כישוף.
מחלוקת האחרת היא בעניין קמיצה. הקמיצה נעשית מתוך כלי שרת - לתוך כלי שרת. נחלקו חכמי התלמוד האם הכלי שרת שקומצין ממנו, יכול להיות גם על הקרקע, או עליו להיות דווקא בידי כוהן. לפי שיטת אבימי ותלמידו רב חסדא, על הכוהן לאחוז את הכלי בידו בשעת הקמיצה, וגם הכלי שלתוכו מניחים את הקומץ, צריך להאחז ביד כוהן.לפי זה לפעולת הקמיצה נצרכים שלושה כוהנים: הכוהן הקומץ, הכוהן האוחז את הכלי שרת שבתוכו מונחת הקורבן מנחה וממנו נעשית הקמיצה, וכוהן שלישי שאוחז כלי שרת אחר - ריק - בידו, לתוך כלי זה נעשית הקמיצה.  לעומת זאת, פוסק רב ששת, כי גם אם הכלי שרת מונח על הקרקע, ניתן לקמוץ מתוכו. לדבריו, ישנה ראייה מפורשת להלכה זו: כאשר נטלו הכוהנים את שני כפות הלבונה משולחן הפנים, הם לא הגביהו אותו, ומכיוון שעבודת הקמיצה שווה במהותה לעבודה זו, שמהותה - נטילת קרבן מנחה ממקומה כדי להקטירה, מוכח כי הקמיצה כשרה גם אם נעשית מכלי שרת שנעשה על גבי הקרקע.

עם רב נחמן

קיימות מחלוקת רבות גם בין רב נחמן חבירו של רב ששת, לרב ששת. לשניים היו גם בתי דינים נפרדים, שסתרו לפעמים זה את זה. כך למשל מסופר כי אמם של רמי בר חמא ומר עוקבא בר חמא העניקה קרקע שהייתה ברשותה לבנה רמי בר חמא, אך לאחר מכן העניקה אותה קרקע עצמה לרב עוקבא בר חמא. רמי בר חמא בא לפני רב ששת (שהיה רבו המובהק) וזה פסק שהקרקע שלו מכיוון שהשטר נכתב על שמו לפני השטר השני שנכתב על שמו של מר עוקבא בר חמא. מר עוקבא בר חמא בא לפני רב נחמן וזה פסק בדין שודא דדייני שהקרקע שלו. כאשר בא רב ששת לרב נחמן, שאל אותו רב נחמן: מדוע פסקת כך? ענה לו רב ששת - כי רמי בר חמא היה קודם. שאל אותו רב נחמן: וכי בירושלים אנו יושבים, ששם מקפידים על סדר השעות ונוהגים לכתוב שעות, כדי לגלות דעת שהם מקפידים גם באותו יום על השעות? בבל אנו, וכאן אין אנשים מקפידים בכתיבת השטר על כתיבת השעות ועיקר דעתם בכתבת השטר היא שהקניין יחול באותו יום, ולכן אין משמעות לשעה בה ניתנה השטר, וממילא אין למרי בר חמא עדיפות על פני מר עוקבא. שאל אותו רב ששת: ולמה פסק מר כמו שפסק? השיב לו רב נחמן: לפי הבנתי הקרקע צריכה להיות של מר עוקבא בר חמא וכפי הכלל שודא דדייני, לפיו במקום שאין ראיות לאחד מבעלי הדין מסור הדין בידי הדיין כפי החלטתו וסברתו. נענה רב ששת: אם כן יחול הפסק אותו פסקתי מדין שודא? ענה לו רב נחמן: אין ביכולתך לעשות כך מפני שתי סיבות: האחת - לא פסקת את פסקך בתור שודא דייני אלא בתור פסק משפטי ומכיוון שכך לא היה לו תוקף. בנוסף, הכרעתך ב"שודא דדייני" אינה תקפה, מכיוון שזו תקפה רק אם נעשתה על ידי דיין גמור ואתה אינך דיין 
הגאונים קבעו כלל לגבי מחלוקות בין רב נחמן לרב ששת שאין בהן הכרעה ברורה בתלמוד, שבדיני ממונות, שבהם הצטיין רב נחמן כדיין מומחה, הלכה כמותו, ואילו בשאר תחומי ההלכה - הלכה כרב ששת ("הלכה כרב נחמן בדיני וכרב ששת באיסורי").

תלמידיו

הוא לימד אמוראים רבים בני הדורות השלישי והרביעי, ביניהם גם האמורא רבא. משמשו היה רב גדא, שפעל עבורו במסירות נפש, ולעיתים נאסר על כך. על תלמידיו נמנו גם רב הונא בר יהודה, רב אחא בר  הונא רב יוסף בר חמא (אביו של רבא), מר זוטרא, 
לפעמים אנו מוצאים בתלמוד דיונים בקרב תלמידיו הדנים בדיוק דבריו. כך למשל, הם נחלקו בדין אישה המורדת על בעלה, שבדינה קיימות שתי שיטות: לפי דעה אחת פוחתין מכתובתה שבעה דינרין לכל שבוע שהיא מורדת על בעלה, ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה. לפי גישה אחרת, אין טעם בהפעלת לחץ במשך זמן ארוך ובשכנועים, אלא בית הדין קוצבים זמן של ארבעה שבועות בלבד, ומפעילים עליה לחץ עצום באותם שבועות, על ידי פרסום מרידתה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות בשבתות שבארבעת שבועות אלו (בשבת כל יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת, גם אלו שעסוקים באמצע השבוע בעבודה ואינם יכולים לבוא לבית הכנסת), ובית הדין מודיעים לה שלאחר ארבעת השבועות תפסיד את כל סכום כתובתה, גם אם הוא סכום ענק של מאה מנה. נחלקו רבא ורב הונא בר יהודה כמי פסק רבם רב ששת, לפי מה שקיבל רבא מרבו ההלכה היא שיש לנסות לשכנעה בדרכי נועם ולכן יש לחכות עד שידעו כי מוצו כל הדרכים לשכנעה, אלא שבינתיים קונסים אותה בסכום הגיוני של שבעה דינרים לשבוע, ואילו לפי מה שקיבל רב הונא בר יהודה מרבו ההלכה היא כפי השיטה האומרת שלאחר ארבעה שבועות הפסידה המורדת את כל דמי הכתובה.
רב עמרם היה תלמידו המובהק. שגור בפיו המשפט: "האי מילתא אמר לן רב ששת, ואנהרינהו לעיינין ממתניתין": "דבר זה אמר לנו רב ששת, והאיר את עינינו במשנתנו", כלומר, הוכיח אותו מדיוק מאיר עיניים בלשון המשנה, שאיננו מובן מאליו בקריאה פשוטה. בפניו הציע את ספקותיו, ורבו השיב לו בלשון אוהבת: "עמרם בני". הוא היה הבולט בקרב תלמידי רב ששת, כלשון התלמוד: "רב עמרם וכל גדולי הדור יתבי כי אמר רב ששת להאי שמעתא".

פטירתו

כאשר הגיע זמנו להפטר מהעולם, בא אליו מלאך המוות באמצע הרחוב ומסר לו כי נצטווה ליטול את נשמתו. אמר לו רב ששת: וכי בהמה אני שחפץ אתה להורגני באמצע הרחוב? בוא לביתי, למקום צנוע, ושם אפטר! ואכן מלאך המוות הוכרח להשמע לדבריו.