יחסי איטליה–סן מרינו

סן מרינו וממלכת איטליה (1861-1921)

ב-22 במרץ 1862, זמן קצר לאחר הכרזת ממלכת איטליה, נחתם ההסכם האיטלקי-סן מרינזי בין נשיא המועצה האיטלקית, אורבנו ראטאצי, לבין קפטני המחוז של סן מרינו, מלכיאורה פיליפי ודומניקו פטורי. 
בשנת 1865, נחתם ההסכם הרשמי הראשון בין איטליה לסן מרינו, הוסכם כי הלירה האיטלקית תהיה ההילך החוקי בסן מרינו, ושממשלת איטליה תנפיק את המטבע עם חותמות מיוחדות במיוחד לסן מרינו. בשנת 1877, שתי המדינות חתמו על הסכם נוסף בו נאמר כי איטליה תנפיק בולים למדינה הקטנה. 
בשנת 1915, מתנדבים רבים שמוצאם מסן מרינו נלחמו במלחמת העולם הראשונה על מנת לעזור לאיטליה לכבוש את האי ראב מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. באותה שנה, הקים הצלב האדום האיטלקי את חלקה של סן מרינו. לאחר מכן, ב-1949, הקים את הצלב האדום של סן מרינו(איט').

עת שלום (1921-1943)

בניטו מוסוליני דאג בנוגע למדינה החופשית שנמצאת בתוך מדינתו, הוא ראה בה גורם איטלקי-אנטי פאשיסטי. בשנת 1921 שלחה איטליה ז'נדרמריה פאשיסטית לסן מרינו, וזו לא עזבה עד שנת 1936. דהיינו, 15 שנים של משטר פאשיסטי בפועל בסן מרינו.
גם בסן מרינו עצמה ראו התחזקות של שיטת המשטר הפאשיסטית. בשנת 1922 נוסדה בידי ג'וליאנו גוצי "המפלגה הפאשיסטית הרשמית הסן-מרינזית". זו ראתה את עצמה הממשלה השלטת אף על פי שלא נבחרה בבחירות על פי חוקי סן מרינו. בסופו של דבר הוככפה המפלגה תחת המפלגה הנאציונל-פאשיסטית האיטלקית הרשמית.
תודות להסכם שנחתם בין שתי המדינות בשנת 1927 נבנתה מסילת הרכבת סן מרינו-רימני בין השנים 1927-1932, הרכבת נתנה לסן מרינזים תחבורה ציבורית בפעם הראשונה, ולאיטלקים דרך נוספת לשלוט בסן מרינו.
לאחר נפילת מוסוליני ב-25 ביולי 1943 החלה להיחלש המפלגה הפאשיסטית הרשמית של סן מרינו עד שבסופו של דבר נמחקה יחד עם מקבילתה האיטלקית.

סן מרינו במלחמת העולם השנייה (1943-1945)

בסוף 1943 החל הפשיזם בסן מרינו לצבור פעם נוספת תמיכה, עד שב-ינואר 1944 נוצר מחדש הגרעין הפשיסטי בסן מרינו, בתמיכת הרפובליקה של סאלו. הפשיזם צבר תאוצה למשך כל השנה, עד שבאוגוסט 1944 השתלטו הפשיזם, הפעם במהפכה צבאית על סן מרינו. ועם זאת נשארה סן מרינו נייטרלית לחלוטין במלחמה ולא התערבה בקרבות.
במהלך הלחימה שכנו בסן מרינו כ-100,000 פליטים איטלקים, הם הגיעו בעיקר ממחוזות מארקה ואמיליה-רומאניה.
בניטו מוסוליני הבטיח לקפטני המחוז של סן מרינו כי ארצם לא תותקף ולא יפלשו אליה במהלך מלחמת העולם השנייה. עם זאת, ב-26 ביוני 1944 הופצצה סן מרינו מהאוויר בידי בעלות הברית ושישים איש מצאו את מותם באירוע. בספטמבר באותה השנה הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה. כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה משך חודשיים. כעשרים שנה לאחר מכן חתמה סן מרינו עם הממלכה המאוחדת על הסכם פיצויים.

מסוף המלחמה עד הפטי די רוברטה (1945-1958)

לאחר המלחמה הייתה סן מרינו למדינה הראשונה בעולם שבה עלתה מפלגה קומוניסטית לשלטון בבחירות חופשיות, וכוננה קואליציה עם המפלגה הסוציאליסטית. במדינות המערב (איטליה, ארצות הברית והממלכה המאוחדת) נבהלו מהבחירה התמוהה במפלגות אלה וניסו לממן באגרסיביות את תעמולות מפלגות האופוזיציה הקפיטליסטיות כדי שיעלו לשלטון. בחירות לאחר בחירות התעמולה נכשלה ובסופו של דבר, החלו מדינות המערב לחשוב על תוכנית פעולה בנידון, הפטי די רוברטה.
בספטמבר 1958 התפטרו בהמוניהם, בתמיכת מנהיגי הגוש המערבי, חברי האופוזיציה הסן מרינזית על מנת למנוע את הבחירות השניות לקפטן המחוז של סן מרינו שהתרחשו בחודש זה. מיד לאחר מכן הכריזו מנהיגי איטליה בתמיכת ארצות הברית מהעיר רוברטה, שבגבול איטליה, על ממשלה חדשה וקפיטליסטית לסן מרינו, הממשלה הוכרה מיד כממשלה הלגיטימית היחידה של סן מרינו וכך למעשה הפכה סן מרינו מחברה בגוש המזרחי לחברה בגוש המערבי. רוב החברים בממשלה זו היו האופוזיציה הסן מרינזית של לפניכן.

מהפטי די רוברטה ואילך (1958-)

כיום מנהלות שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים. איטליה היא המדינה היחידה בעולם המיוצגת בסן מרינו בדרג השגרירות (שתי האחרות הן ישויות לא עצמאיות: הכס הקדוש, המסדר הריבוני הצבאי של מלטה). מבחינה כלכלית, אין הבדלה בין איטליה לסן מרינו וזו הסיבה שנתוני סחר בין שתי המדינות אינם מפורסמים - הגבול פתוח והסחר בין שתי המדינות הוא החופשי ביותר בעולם.