קבוצת סלה-מנקה

קבוצת סלה-מנקה היא קבוצת יוצרים עצמאית הפועלת בירושלים משנת 2000, ויוצרת במגוון רב של תחומים כגון המיצג, הווידאו, השירה והאמנות הציבורית. הקבוצה מורכבת מזוג אמנים, לאה מאואס ודיאגו רוטמן. הקבוצה פועלת בשיתוף אמנים רבים, אוצרים ומוסדות תרבות בארץ ובחו"ל. לאורך השנים השתתפו בפרויקטים השונים שלה יותר מ-500 אמנים, אוצרים, קולנוענים, משוררים, אדריכלים ויוצרים מתחומים אחרים.

ביוגרפיה

לאה מאואס נולדה בבואנוס איירס ב-1974, גדלה במשפחת מסורתית שעסקה במסחר. מוצאה של אימה מפולין ומוצאו של אביה מסוריה. למדה בבית ספר יהודי בבואנוס איירס, נהגה לבקר בבית הכנסת של הקהילה הסורית, והייתה חברה בתנועת הנוער הדתית הנוער הציוני. בבגרותה למדה פסיכולוגיה ותקשורת בבואנוס איירס והשתתפה בחוג תיאטרון. מאואס עלתה לארץ ב-1995 והתקבלה לסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. במעונות הסטודנטים הכירה את דיאגו רוטמן, יליד 1972, אף הוא מבואנוס איירס, גם כן בן למשפחת סוחרים. רוטמן למד בבית ספר יהודי ובתיכון אורט. אביו היה שחקן חובב, דבר שקרב אותו לעולם התיאטרון. בבואנוס איירס למד תיאטרון וקולנוע, ועלה לארץ ב-1995. בהפסקה שעשה מלימודי תיאטרון נסע לאירופה שם נחשף ליידיש ולפולקלור יהודי. עם שובו ארצה חזר ללימודים, עבר לגור בירושלים וכתב את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה העברית בנושא “פרפורמנס כביקורת תרבות: על התיאטרון של דז’שיגאן ושומאכר (1927-1980)”.
רוטמן עבד במרכז התרבות “בית ארגנטינה”, הקים במקום ספרייה ועבד בתור ספרן, ובמקביל החל לעשות תערוכות ואירועי אמנות. פירוש השם סלה-מנקה מספרדית הוא ללא אולם (סלה = אולם, מנקה = חסר) . השם ניתן לסדרת פעולות שעשו בתחילת דרכם ב"בית ארגנטינה״ ועם הזמן הפך לשם שלהם בתור קבוצה. היצירה הראשונה שלהם עלתה בזירה הבין תחומית בשנת 2000 - מחזה בשם ״הרהוריה של מלכה בגלות״. העבודה הבאה שלהם, "כפר פוטיומקין" שאף היא עלתה בזירה הבינתחומית, חרגה מתחום התיאטרון. "כפר פוטיומקין" היה פסטיבל בזעיר אנפין, שכלל עבודות פרפורמנס, אמנות פלסטית ווידאו ובסופו הוקרן הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין" של סרגיי אייזנשטיין.
לזוג נולדו שני ילדים, שלוקחים חלק בעבודה האמנותית של הזוג.

אמנות

עבודתם האומנותית של סלה-מנקה מתמקדת בפואטיקה של תרגום (תרבותי וחברתי) דרך הקשרים טקסטואלים, אורבנים, וסביבתיים. הם מתעסקים בנושאים פוליטיים וחברתיים תוך שימת דגש על המתח בין האסתטיקה של אמנות גבוהה לאמנות נמוכה פעילות הקבוצה מתאפיינת ביצירה עצמאית, ביקורתית, שמתייחסת לסביבתה ומנהלת דיאלוג ואפילו פולמוס בניסיון לפתח בחברה ובשדה שבהם היא פועלת שיח ביקורתי ומחויב. סלה-מנקה היא אחת מקבוצת האמנים הרב גוניות שפועלות כיום בישראל. סמדר שפי טוענת כי הם מהיוצרים המעניינים ביותר הפועלים כיום בארץ. קבוצת סלה-מנקה הציגו בין היתר בטייט מודרן בלונדון, Eyebeam בניו יורק, טירת אוּיזדובסקי בוורשה, בלאקבוקס בבלפסט, PFA בברקלי, מוזיאון ישראל, המרכז לאמנות עכשווית בתל אביב, המרכז לאמנות דיגיטלית בחולון ועוד.

הערת שוליים 2001–2007

בעשור הראשון של שנות ה–2000 הצליחו מאואס ורוטמן להקים סביבם קהילה של עשרות אמנים ולארגן אירועים פסטיבליים של אמנות עכשווית. באירועים, שכונו "הערה", הציגו אמנים עבודות פרפורמנס ואמנות פלסטית ומשכו קהל שמנה כמה אלפים. אלה היו אירועים אמנותיים ללא תלות בממסד, שהתייחסו לתופעות שונות מזווית ביקורתית. שני אספקטים אפיינו את הקו האוצרותי של אירועי "הערה": העיסוק בקשר שבין אמנות לבין המרחב והזמן הספציפיים בהם האירוע מתקיים, לצד קיומו של האירוע לערב אחד בלבד. האירועים התקיימו באתרים בעלי משמעות היסטורית או חברתית כאשר כל אירוע היה מלווה בהוצאת גיליון חדש במגזין ״הערת שוליים״. ״אירועי ״הערת שוליים״ של סלה מנקה הם פרי יוזמה של זוג אמנים יוצרים, שיצירתם מתרחבת ויוצאת מהסדנה הפרטית אל תחום העשיה הציבורית - עשייה של אמנים צעירים וותיקים שמשתפים פעולה, של מוסדות חוץ-אמנותיים שמבינים את ההזדמנות ושל קהל סקרן שמחפש את האלטרנטיבה האותנטית בטרם התמסדה. סלה -מנקה יוצרים פעילות כה מורכבת בהצלחה גדולה, מכיוון שגם ההפקה, יחסי הציבור והפרסום מהווים חלק בלתי נפרד מיצירתם הרב ממדית ומדרכם האמנותית. ״
אירועי הערה התחילו כמעין ניסוי, המודל הכלכלי היה לארגן אירוע ולמכור בו את גליונות המגזין כדי לכסות את ההוצאות. רבים מהאמנים ששיתפו פעולה באירועים יודעים מאוד היום (כגון: אלי פטל, רונה יפמן, מאיר טאטי, רפרם חדד, גוסטבו סגורסקי, שחר מרקוס, הדס עפרת, נבט יצחק, דוד בהר פרחיה ועוד) אבל אז הם היו בראשית דרכם. רובם לא הכירו אחד את השני, כך שההצעה לשתף פעולה ליצירת אירוע אמנותי במרחב הציבורי קסמה לרבים מהם. אירועי הערה פעלו מחוץ לחללים הקונבנציונליים של השדה האמנותי וללא שיתוף פעולה או מימון של המדינה ובכך הצליחו לשמר את אופיים המחתרתי. עבודות האמנות באירועים היו מתואמות חלל (site specific) וביקשו להגיב בדרכם לסביבתם, הלא היא ירושלים השסועה ומוכת היגון של עידן הפיגועים. ״הערה 2״ למשל, התקיים בחצר סיידוף בשישי לאפריל 2002. כמה שעות לפני תחילת האירוע התפוצצה מחבלת מתאבדת כ - 150 מ' מהחצר. מאואס ורוטמן כינסו את כל האמנים המשתתפים והעלו את השאלה, האם להמשיך באירוע כמתוכנן למרות הפיגוע? כולם עמדו על כך שהאירוע יעשה רק בלי ההיבט המוזיקלי, וכך בהחלטה משותפת האירוע התקיים כמתוכנן. עם השנים אירועי הערה גדלו והצליחו ליצור חיבורים מרתקים בין אמנים שפעלו במדיומים שונים – אמנות חזותית, תיאטרון, שירה, וידאו וסאונד. בהתחלה היו מגיעים מאות משתתפים לאירועים השונים, אבל הם גדלו בהתמדה, אירוע ״הערה 10״, למשל, התקיים במוזיאון המדע ומשך למעלה מ-2000 משתתפים. האירוע האחרון ״הערה 12״, התקיים בבית הנסן בשנת 2014 כמעין אירוע מסכם לפעילות הענפה של ״הערת שוליים״ ולווה בהוצאת הספר ״הערה״ בעריכתם של רונן אידלמן וקבוצת סלה- מנקה. בספר מופיעים מאמרים מתוך הגיליונות של ״הערת שוליים״ לצד מאמרים שכתבו אמנים וחוקרים ישראליים במיוחד לקראת פרסומו, וכן יצירות אמנות שהיו חלק מהעשייה האמנותית של “הערה”. בספר מאמרים מאת: ענת דנציגר, פיל וגליה קולקטיב, איתמר ב״ז, ג'ק פאבר, גדעון עפרת, דליה מרקוביץ, הדס עפרת, מושון זר אביב, אלברט סויסה, רונן אידלמן, אפי ואמיר ועוד. קבוצת סלה- מנקה הוזמנה להציג אירועי אמנות על פי המודל שפיתחו גם בחו"ל, למשל בפסטיבל לאמנות וטכנולוגיה "טרנסמדיאלה" בברלין ב–2005, בליברפול שנה לאחר מכן ובמקומות אחרים.

מעמותה-מרכז לאמנות ומדיה

פרויקט מַעמוּתָה הוא מרכז לעשייה, מפגש, מחקר ותצוגה. מ-2009 עד 2012 פעל המרכז ״בבית על שם דניאלה פסל״ בעין כרם, ומשנת 2013 עבר המרכז לבית הנסן. מרכז מעמותה הוקם על מנת ליצור מסגרת עבודה לאמנים מתחומים שונים, אוצרים, אדריכלים, מעצבים וחוקרים המעוניינים ליצור ברוח של שיתוף פעולה וידע, דיאלוג אינטנסיבי והתחדשות טכנולוגית. הפרויקט מורכב מחללי עבודה, מעבדות (וידאו, סאונד, אלקטרוניקה) ובית מלאכה המיועדים לקידום פרויקטים בתחום האמנות. כמו גם ליווי, תמיכה יוזמה והפקה של פרויקטים רבים. המרכז מציע סיורים, סדנאות, תוכנית רזידנסי כמו גם פועל כהוצאה לאור. ייחודו של הפרויקט ביצירה של תנאים לפיתוח של קהילת אמנים פעילה המאפשרת פיתוח אישי לצד יצירה קולקטיבית אשר מחוברת לזמן, למקום ולסביבה בה היא נוצרת ואשר מבקשת גם להשפיע עליה. פרויקטים בולטים שנוצרו תחת כנפיה של מעמותה: מקהלת גיא בן הינום, סוכת נצח, פרדייז, אמנות בצומת: תחרות לאמנות וידאו וקולנוע ניסיוני בשיתוף פסטיבל ירושלים, חיה בסרט, המוזיאון של העכשווי, הדיבוק 1937–2017 סרט פרפורמנס ועוד.

המוזיאון של העכשווי (2011–2018)

יריית הפתיחה של הפרויקט רחב ההיקף ״המוזיאון של העכשווי״ התרחשה ב-2012 וסיכמה שלוש שנות פעילות במרכז "מעמותה ע"ש דניאלה פסל" בעין כרם, שרוטמן ומאואס שימשו כמנהליו. “המוזיאון של העכשווי” הוא פרויקט המשכי שהתחיל בעין כרם ב-2010 ובתערוכה הראשונה הוצגו עבודות שהתייחסו לתולדות הכפר עין כרם, לערכו ועתידו של הנוף הפסטורלי, בבניין עצמו, ובהיסטוריה שלו. הבניין של דניאלה פסל היה שייך להיסטוריון פלסטיני שלא סיים את בנייתו ועין כרם מוקפת באתרי זיכרונות – יד ושם והר הרצל. במובן זה עין כרם היא אתר לשכחה. בעבודה זו מאואס ורוטמן הפכו את בית דניאלה פסל למעין מוזיאון פיקטיבי, תוך התייחסות למיקום המרכז במסלול תיירות האמנים תלו שלטים המכריזים על המוזיאון. השניים אף קיבלו את פניהם של המבקרים לבושים במדים של שומרי מוזיאונים (ז'קטים כחולים מעל חולצות תכלת). הם תחמו את חללי בית האבן הניצב בעליה לכנסיית הביקור. חדר אחד הפך ל"כנסיית הביקורת" – מבנה עץ מרשים דמוי כנסייה המשמש גם כחלל למיצגים. המרפסת נסגרה בתריסים לבנים וחשמליים הנפתחים לזמן קצר תמורת תשלום המשולשל לתיבה שמפעילה את מנגנון הפתיחה וחושפת את הנוף הפסטורלי והממוסגר. במהלך התערוכה הוצגו בכנסייה ובחדר האטום מיצגים המתייחסים לעולם האמנות, להיסטוריה של עין כרם ולמקומו של הבניין ביחס לדברים, כמו גם מוספרו אבני הבניין. ״מעבר לעבודות, אפשר להתייחס ל"מוזיאון של העכשווי" כאל מיצב אחד גדול... כוחה של התערוכה כולה בחידוד המודעות לכל פעולה וחלק של הצפייה באמנות וביצירת התבוננות מחדש בכלים שהתקבעו כדרך "הנכונה" לצפות בה״... ״ב"כנסיית הביקורת" מאואס ורוטמן נוגעים בשאלות של בעלות על זיכרון המקום שבו הם פועלים, של יכולת לקדש בתוכו נרטיב "נכון", וגם מפנים חץ להמצאה של אתרים דתיים חדשים לבקרים, המשמשים סדרי-יום פוליטיים.״
התערוכה השנייה של ״המוזיאון של העכשווי״ הוצגה במוזיאון חיפה לאמנות באוצרות פיל וגליה קולקטיב בשנת 2013. תערוכת ההמשך "המחלקה האתנוגרפית של המוזיאון של העכשווי", שמאוס ורוטמן מחשיבים כתערוכה השלישית של המוזיאון, עוסקת במפגש שבין אתנוגרפיה ואמנות, שבין המסורתי לעכשווי, בין הלאומי לפרטי תוך התייחסות לתרבות עממית בישראל מצד אחד והתייחסות להיבטים היסטוריים של המרחב הפיזי בו היא מתקיימת "בית החולים למצורעים – עזרת ישו" שנבנה על ידי הקהילה הפרוטסטנטית הגרמנית ב-1878. בשנת 2012 קבוצת סלה- מנקה הוציאה לאור את הקטלוג ״המוזיאון של העכשווי״, וב 2017 ראה אור הספר ״המחלקה האתנוגרפית של המוזיאון של העכשווי״. הספר הוא אסופה של מאמרים, מסמכים, קטלוג של עבודות וכן דפי יצירה לילדים. הספר מסכם את פעילותה של המחלקה האתנוגרפית של המוזיאון של העכשווי מאז הקמתה בדצמבר 2014 בחלליו של המרכז לאמנות ומחקר מעמותה, בבית הנסן בירושלים. ומציג עבודות של אמנים רבים כגון: חנאו אבו חוסיין, ישעיהו רבינוביץ, עדי קפלן ושחר כרמל, איתמר מנדס פלור, ויקטוריה חנה, נועם ענבר ועוד.