google/wiki40b huggingface dataset:
מיכאל פרי

מיכאל פרי (נולד ב-1938) הוא פרופסור לאסטרטגיה ושיווק.

ביוגרפיה

פרי נולד בישראל וגר בחיפה בשנות ילדותו. הוא למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה וסיים אותו בשנת 1956. פרי שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל עם גרעין של הצופים.
למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית והמשיך ללימודי תעודה במנהל עסקים. בהמשך סיים את לימודי הדוקטורט (PhD) באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשנת 1970. עם חזרתו לישראל, הקים את חברת מיצוב, חברת הייעוץ האסטרטגי הראשונה בישראל. מאז לימד פרי במספר אוניברסיטאות בארצות הברית ובישראל. קיבל את הפרופסורה מאוניברסיטת חיפה, שם הוא מכהן כיום כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1991 הוציא לאור את ספרו העוסק בתכנון אסטרטגי, הנקרא "אסטרטגיה של יתרון תחרותי - הגישה השיווקית". הספר משמש כיום ללימוד במספר קורסים למנהל עסקים באוניברסיטאות ומכללות בישראל. בנוסף פרסם פרי מספר רב של מאמרים מקצועיים ומאמרים בעיתונות העסקית.
את המונח העברי מיצוב (שילוב של מיקום ומצב) טבע פרופסור פרי בתחילת שנות ה-80 וכיום הוא היו"ר של חברת הייעוץ מיצוב - תכנון אסטרטגי וייעוץ שיווקי, המתמחה בייעוץ אסטרטגי.
בשנת 2014 הוציא לאור את ספרו השני: "מהג'ונגל לכרי הדשא - בניית אסטרטגיה עסקית בשוק תחרותי לשם 'שיאור באושר'" יחד עם גיא פרי, בהוצאת אחווה הוצאה לאור.
אבא כהן

אַבָּא כֹּהֵן (י"ח בתמוז תרל"ח, 19 ביולי 1878 - כ"ה בחשון תשי"ח, 19 בנובמבר 1957) היה מייסד גדוד הכבאים המתנדבים של תל אביב, יחידת הכבאים העברית הראשונה.

תולדות חייו

כהן נולד בכפר דנו שבמחוז פסקוב באימפריה הרוסית, בן ליצחק, סוחר יערות ממשפחה אמידה, ולאשתו, רבקה, בת אבא ליבמן. הגבלות השלטון אילצו את המשפחה לעזוב את הכפר, וב-1882 עברה לעיר ויטבסק ברוסיה הלבנה. בנעוריו ניסה כהן לרכוש השכלה כללית, למרות התנגדותם של הוריו. כנער הקים אגודת גמילות חסד ויזם חוגי תרבות. הוא עסק בפעילות ציונית וסוציאליסטית, בעטיה נידון לשישה חודשי מאסר, וארגן שביתה של עובדי בתי המסחר בוויטבסק, שבעקבותיה פוטר. כהן המשיך בפעילות ציונית חוקית, אך התרחק מפעילות סוציאליסטית ואף הפך לסוחר עצמאי. ב-1901 הצטרף ליחידת כבאים מתנדבים. 
ב-1915 עבר כהן לחרקוב ונכנס כשותף במכרה פחם. הוא סייע לפליטי מלחמת העולם הראשונה היהודים בעיר וארגן עבורם מוסדות חינוך. גם כאן התנדב ליחידת הכבאים ועסק בה בהדרכה. אחרי מהפכת אוקטובר נושל כהן מנכסיו ונאסר לתקופה קצרה. הוא עזב את ברית המועצות, התגורר שנתיים בווילנה, וב-1923, בגיל 45, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. תחילה עבד כפועל ביישור חולות ובהמשך מצא עבודה כפקיד. 
ב-1925 אירע שיטפון גדול בשכונת ברנר. כהן השתתף בפעולות ההצלה, ואז הציע לראש העירייה, מאיר דיזנגוף, לייסד גדוד מכבי אש מתנדבים, שישמש גם להצלת נפשות. הוא היה חבר בהנהלה הזמנית של הגדוד שהתארגנה באוגוסט 1925 וקיבל את תפקיד המנהל הטכני. מאז פעל ללא לאות למיסודו של הגדוד ולהרחבת פעילותו, תוך התמודדות עם קשיים רבים ומחסור באמצעים. כהן עסק ברכש והצטיידות, הכשיר דורות של כבאים וסייע להקמת יחידות כבאים מתנדבים ביישובים אחרים. גם בגיל מבוגר השתתף בפעולות כיבוי והצלה.
אחרי פרישתו, נבחר כהן לנשיא כבוד של מרכז אגודות מכבי אש מתנדבים בישראל.
כהן היה חבר ההגנה, פעל באגודות ציבוריות שונות, ונמנה עם מייסדי בית הכנסת המרכזי לשכונות הצפון.  
כהן נפטר ב-1957 בתל אביב. בית הכבאים ברחוב בזל נקרא על שמו.

משפחתו

כהן נישא ב-1905 לסוניה, בת הרב מאיר פרדקין מדוינסק, והיה אב לחמישה בנים. בנו השלישי, אהרון, נהרג במלחמת העצמאות. בנו השני היה האלוף אליהו בן חור.
רויטל וילנאי

ביוגרפיה

וילנאי נולדה במלאווי וגדלה בעשרת, התאמנה בקבוצת השחייה של מרכז וייסגל בהדרכתה של שושי בילדרמן ואחר כך בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתו של הלמוט לוי.

1987

באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1987 זכתה וילנאי במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:32.08 דקות, לפני יעל קוסוביצקי מהפועל ימק"א ירושלים (2:32.48 דקות) ונעמה מישר (2:32.70 דקות).

1989

בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1989 סיימה וילנאי במקום שמיני בכל ששת המשחים בהם השתתפה. במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.08 דקות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:17.03 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:51.91 דקות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:20.26 דקות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:48.21 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:45.39 דקות. הייתה זו תחרות מקדימה לתחרות החשובה של השנה, המכביה, שנערכה שבוע לאחר מכן.

שיא ישראלי במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי

בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה וילנאי בארבעת המשחים בהם השתתפה, ב-4 מדליות כסף ו-4 שיאים ישראלים. במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:00.74 דקות, שיפור לשיאה של הדר רובינשטיין שעמד על 1:00.76 דקות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם תמי לוין, איריס קומן ומיכל אמין בשיא ישראלי חדש של 4:07.36 דקות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם הדס פדה, אירית אפרתי וקומן בשיא ישראלי חדש נוסף של 4:30.12 דקות (השיא הקודם עמד על 4:37.64 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, ביחד עם אמין, קומן ועינת גבאי בשיא ישראלי חדש נוסף של 8:50.58 דקות (השיא הקודם עמד על 8:53.92 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה וילנאי במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.72 שניות, אחרי השיאנית הישראלית ענת לויט שקבעה תוצאה של 28.34 שניות ולפני גליה אקר מהפועל ימק"א ירושלים (29.13 שניות). במשחה ל-100 מטר חופשי, בו החזיקה בשיא הישראלי, היא שחתה לא טוב בשלב המוקדמות והחליטה לוותר על משחה הגמר.
תשעה חודשים לאחר מכן, נשבר השיא הישראלי שקבעה וילנאי על ידי טימאה טוט בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה ונקבע על 1:00.72 דקות.

חייה האישיים

כיום, נשואה וילנאי לשחקן ליאור כלפון ולהם ארבעה ילדים ועובדת כמפיקת תיאטרון.
ג'ף גרלין

ביוגרפיה

גרלין נולד בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית למשפחה יהודית. גדל גם בדרום פלורידה. אביו הוא ג'ין גרלין ואימו היא קרול (לבית קרפטון). לו אח צעיר. למד גם בבית ספר עברי. גרלין סובל מתסמונת וולף-פרקינסון-וויט. עוד בילדותו רצה להיות קומיקאי כשיגדל.
למד בברווארד קולג' שבפורט לודרדייל, ולאחר מכן קולנוע באוניברסיטת מיאמי אך לא סיים. החל להופיע כסטנדאפיסט שם.

קריירה

ב-1984, בגיל 22 חזר גרלין לשיקגו והתחיל לעבוד כקומיקאי. הוא עבד כמוכר כרטיסים עם סטיבן קולבר. בסוף שנות ה-80 היה שותפו לדירה של קונאן או'בריאן. 
ב-1997 שיחק בפרק אחד בסדרת האנימציה "ד"ר כץ, מטפל מקצועי" בערוץ קומדי סנטרל. 
בשנים 1997–1999 שיחק בסדרה הקומית "משתגעים מאהבה" בתור מארווין.
בשנים 2000–2011 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיית המצבים של רשת HBO "תרגיע" למשך 8 עונות, בתור ג'ף גרין.
בשנים 2001-2003 שיחק בשני פרקים בסיטקום "כולם אוהבים את ריימונד" של רשת CBS.
ב-2003 כיכב בסרט הקומדיה "אבא בא לגן" לצד אדי מרפי. ב-2004 שיחק בסרט הנעורים "מסיבת פיג'מות" לצד ג'יין לינץ'.  
בשנים 2005–2013 שיחק בסדרה הקומית "משפחה בהפרעה" בתור מורט מאיירס.
בשנת 2006 כיכב בסרט הקומי "מישהו לאכול איתו גבינה" לצד שרה סילברמן, ואותו גם כתב וביים.
ב-2008 דיבב את הקברניט בסרט האנימציה "וול-E" מבית דיסני.
ב-2010 דיבב את באטרקאפ החד-קרן בסרט "צעצוע של סיפור 3" מבית דיסני, ושיחק בקומדיה "אקסית במצור" בכיכובם של ג'ניפר אניסטון וג'רארד באטלר. 
החל מ-2013 משחק בסיטקום "הגולדברגים" של רשת ABC, בתור אב המשפחה, מארי.
ב-2014 שיחק בקומדיה "התבגרות מאוחרת" בכיכובן של קירה נייטלי וקלואי גרייס מורץ.  
בשנת 2017 כיכב בסרט "האנדסום: סרט מסתורין של Netflix" בתפקיד ג'יני האנדסום, והשתתף בסרט הדוקו-דרמה "להיות בונד", על חייו של השחקן ג'ורג' לייזנבי והדמות שגילם ג'יימס בונד.  
בשנת 2018 העניק את קולו להקלטת ספר הילדים "יום בחייו של מרלון באנדו". בשנת 2019 שב לדובב את באטרקאפ בסרט "צעצוע של סיפור 4".

חיים אישיים

ב-1994 נישא למרלה בת' כהאן. לזוג שני בנים. הם מתגוררים בלוס אנג'לס ושיקגו לסירוגין. 
הוא נוהג לתרגל מדיטציה טרנסצנדנטלית, בין השאר כדי להתגבר על הפרעת הקשב וריכוז.
הוא אוהד את קבוצת הבייסבול שיקגו קאבס.
שאפארניש

גאוגרפיה

שאפארניש הוא ההר האמצעי בצפון הרכס הקיצוני שבצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון בהר גאנטריש (2,175), וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש, וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית, שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère) שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)), ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר (2,389), ווניל קארה (2,197), ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879) שעל גדות אגם ז'נבה.
בצידו הצפוני ממוקם הר מרה ובצידו הדרומי ההרים קייזראג ושאפברג, מצדו המזרחי עמק זימן ובצדו המערבי מתמזג ההר אל תוך השפלה השווייצרית.
בצידו הדרומי נמצא אגם ואלופסי (Walopsee) ובצדו המערבי האגם השחור.
למרגלותיו בעמק זימן ממוקמת העיירה בולטיגן (Boltigen).

תיירות

ההר אינו מפורסם, אך ישנם מספר שבילי הליכה שעוברים בו. למרות שאין שביל רשמי המגיע עד לפסגה, ניתן להגיע אליה בקלות בהליכה רגלית.
מפסגת ההר ניתן לראות את כל עמק זימן ובקצהו את העיר תון והאגם.
הדיוויזיה ה-121 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-19 בספטמבר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-1 והדיוויזיה ה-21 בתור הדיוויזיה ה-130, וב-5 באוקטובר 1940 שונה שמה לדיוויזיה ה-121, והיא הועמדה תחת פיקוד קורט יאהן. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובכלל זה בקרב על לנינגרד. בסוף 1944 נלכדה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד, שם לחמה עד לכניעתה לרוסים בסוף המלחמה.
Lust for Life (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם דה ויקנד, ריק נואלס ומקס מרטין והופק על ידי דל ריי, נואלס ופזמונאים נוספים. עם השיר הופיעה דל ריי בהופעה שהתקיימה ברדיו BBC1, בשילוב עם השיר "Love".
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
עקמת

גורמים

על אף שסיבות רבות קושרות לעקמת, רוב מקרי העקמת ובמיוחד אלה המוצאים ביטוי רק לאחר גיל 10, נגרמים מסיבות לא ברורות. ידוע כי בעקמת האידיופתית הנפוצה ישנה השפעה תורשתית ברורה, אך בחדירות לא-מלאה, כלומר הגנים לא מוצאים ביטוי אצל כל נשא.
בניגוד לדעות רווחות, העקמת אינה נגרמת מיציבה לא תקינה, פעילות גופנית לא מאוזנת או ישיבה שפופה.
סנטיאגו אסקרו

קריירה

אסקרו החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת אוסאסונה, עת זו הייתה בליגה הספרדית השנייה, בגיל 18 (עונת 1995/1996). אחרי עונה מוצלחת בה שיחק 38 משחקים וכבש 8 שערים, הוא נרכש על ידי אתלטיקו מדריד. בתחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, שם הצטיין עם 11 שערים ב-34 משחקים, אך קיבל הזדמנויות ספורות בקבוצה הבכירה של המועדון. לאחר זמן מה עבר למיורקה, שם רשם 14 הופעות ו-6 שערים. לבסוף, המועדון אתלטיק בילבאו החזיר את אסקרו למחוז הבאסקים, עם פתיחת עונת 98-99.
במשך 7 עונות מעת שהצטרף לבילבאו אסקרו הפך לאהוב הקהל והצטיין עם 45 שערים ב-222 משחקים, כולל 11 שערים בעונת 2004/2005 - הטובה ביותר שלו בקריירה. בבילבאו אסקרו הרבה לשחק כקיצוני שמאלי ולעיתים כחלוץ. בפתיחת עונת 2005/2006 עבר לברצלונה, אך זכה לדקות משחק מועטות בעונתו הראשונה בקבוצה. לאחר שתי עונות בהן מיעט לשחק, עזב אסקרו את ברצלונה לאוסאסונה.
שיבתין

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. בראש הגבעה שעליה בנוי הכפר נמצאת "ח'רבת שבתין", אתר ארכאולוגי בו נמצאו שרידי יישוב מהתקופה הפרסית בארץ ישראל והתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. לפי "לקסיקון ארץ ישראל", ייתכן לזהות ב"ח'רבת שבתין" את העיר שבתן, הנזכרת ברשימת תחותמס השלישי, הנזכרת ברשימת רעמסס השני. מדרום לכפר נמצא מקאם שייח' "אחמר א-נובי" ובסמוך מקבץ של מערות קבורה המתוארכות לתקופה ההלניסטית והרומית.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר.

בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בשיבתין הייתה אוכלוסייה של 63 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 20 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 110 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 150 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 4,423 דונם. אשר מתוכם הוקצו 27 לחקלאות שלחין, ו-1,158 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית. בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 290 תושבים.

לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. בעקבות הסכמי אוסלו, הוגדר 7.2% משטח הכפר כשטח B והשאר שטח C.
בשנת 2016 מנה הכפר כ־1,080 תושבים. כמות משמעותית מתושבי הכפר מועסקים בישראל כפועלים. סביב הכפר מעט שדות ומטעים חקלאיים, וכן מגרש כדורגל. הגישה לכפר היא מכביש 446. 
בשנת 2012 תכננה רכבת ישראל בניית פארק ציבורי על קרקע חקלאית פרטית בשטח הכניסה לכפר, שחלקה שייך לתושבי הכפר וחלקה בבעלות פלסטינים מבית איכסא. לשטח זה הוזרמו רבבות טונות של עפר שנחפרו ממנהרות קו הרכבת המהיר לירושלים. פעילות זו מנעה מהחקלאים גישה לאדמותיהם, והם חדלו לטפח את החלקות. בעלי הקרקע הגישו עתירה לבג"ץ בשנת 2014, ובשנת 2018 הוחלט שרכבת ישראל תפנה את העפר ותשיב את השטח למצבו הקודם.

גיאוגרפיה

הכפר בנוי על הגדה הדרומית של נחל נטוף. בסמוך לכפר נמצא מעיין עין א־שייח סלטן.
קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן

ביוגרפיה

קונסטנטין נולד ב-16 בפברואר 1801 בזאגאן, והיה הילד היחיד של פרידריך, נסיך הוהנצולרן-הכינגן והנסיכה פאולינה מקורלנד, דוכסית זאגאן, בתו של הדוכס האחרון של קורלנד, פטר פון בירון. ב-22 במאי 1826 התחתן קונסטנטין באייכשטט עם אז'ני דה בוארנה ולאחר מותה בספטמבר 1847 ללא ילדים, התחתן בשנית בנישואים מורגנטיים עם הברונית אמליה שנק פון גיירן, ולכבוד נישואיהם העניק לה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה את התואר רוזנת רוטנבורג.
קונסטנטין שימש כעוצר של אביו החולה החל משנת 1834, ולאחר מותו של אביו בשנת 1838, ירש את נחלותיו. לאחר מותה של אמו בשנת 1845, הוא ירש גם את דוכסות זאגאן. בעקבות המהפכות של 1848, קונסטנטין וקרל אנטון, נסיך הוהנצולרן הסכימו לוותר על הנסיכויות שלהם לטובת ממלכת פרוסיה, וב-7 בדצמבר 1849 ויתרו על זכויותיהם כנסיכים ריבונים וראשי הממשלה.
קונסטנטין מת ב-3 בספטמבר 1869 באחוזתו בשלזיה, ומכיוון שלא היו לו ילדים, ירש קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן גם את ראשות בית הוהנצולרן-הכינגן.
ליזה פונסאגריב

ליזה פונסאגריב (Lisa Fonssagrives; ‏ 17 במאי 1911- 4 בפברואר 1992) נולדה כליזה בריג'יטה ברנסטון (בשוודית: Lisa Birgitta Bernstone)‏
הייתה דוגמנית שוודית, שנחשבת לדוגמנית העל הראשונה.
פונסאגריב נולדה בשוודיה (ישנם דיווחים שונים על מקום היוולדה, חלק טוענים שבגטבורג וחלק מציינים את אודבלה) וגדלה באודבלה. כילדה היא למדה ציור, פיסול וריקוד. היא נסעה לבית ספרה של Mary Wigman בברלין ולמדה אמנות וריקוד. לאחר שובה לשוודיה, היא פתחה בית ספר לריקוד.
היא עברה משוודיה לפריז על מנת ללמוד בלט (אחרי שהשתתפה עם הכוריאוגרפית אסטריד מלמבורג בתחרות בינלאומית) ועבדה כמורה פרטית לריקוד ביחד עם פרנאן פונסאגריב,
מה שהוביל אותה לקריירה בדוגמנות,
והיא אמרה שהדוגמנות היא "ריקוד דומם".
בעת היותה בפריז ב-1936, הצלם וילי מייוולד גילה אותה במעלית וביקש ממנה לדגמן כובע עבורו. 
צילומיה של פונסאגריב נשלחו לווג, וצלם הווג הורסט פ. הורסט בחן אותה בכמה צילומים. 
לפני שפונסאגריב הגיעה לארצות הברית ב-1939, היא כבר הייתה דוגמנית-על.
תמונתה הופיעה על שערי מגזינים רבים במהלך שנות השלושים, הארבעים והחמישים, בכללם Town & Country, לייף, טיים מגזין, ווג וVanity Fair המקורי. נמסר שהיא "המשתכרת את השכר הגבוה ביותר, זו שזוכה לשבחים הרבים ביותר, דוגמנית אופנה מובילה."
היא תיארה פעם את עצמה כ"מתלה טוב לבגדים."
פונסאגריב עבדה עם צלמי אופנה מובילים כמוג'ורג' הוינינגן-הון (George Hoyningen-Huene), מאן ריי, הורסט, ארווין בלומנפלד
, George Platt Lynes, ריצ'רד אבדון ואדגר דה אוויה. היא נישאה לצלם האופנה הצרפתי פרנאן פונסאגריב ב-1935, הם התגרשו ב-1950 והיא נישאה באותה שנה לצלם אחר, אירווינג פן.
פונסאגריב הלכה לעולמה בגיל שמונים, בניו יורק, הותירה מאחוריה את בעלה, אירווינג פן ואת שני ילדיהם: בתה מיה פונסגריבס-סולו (Mia Fonssagrives-Solow) מעצבת תפאורה (costume designer) ובנה, תום פן, מעצב.
במכירה פומבית של אוסף הצילומים של אלטון ג'ון שערכה כריסטי'ס ב-15 באוקטובר 2004, נמכר צילום של פונסאגריב אותו צילם בעלה, אירוינג פן, עבור $57,360.
שיקגו (זיכיון)

סקירה

זיכיון שיקגו מתמקד בחייהם המקצועיים והאישיים של כבאים, שוטרים, צוותי חירום רפואיים ומשפטיים שמשרתים את העיר שיקגו. התמה המרכזית שמאחדת בין הסדרות הוא בר המשקאות "מולי'ז" שבבעלותם של שלושה כבאים, אליו מגיעות דמויות מכל ארבע הסדרות. יוצר הזיכיון דיק וולף ציין כי מרבית הפרקים בסדרות מסתיימים בסצנה בבר, מאחר שזה מקשר בין הסדרות.
דולדנהורן

היסטוריית טיפוס

הראשונים לטפס על ההר ב-30 ביוני 1862 היו יוהאן בישוף (Johann Bischoff), קספר בלטר (Kaspar Blatter), כריסטיאן לאונר (Christian Lauener), גילגיאן רייכן (Gilgian Reichen), אברהם רוט (Abraham Roth), ואדמונד פון פלנברג (Edmund von Fellenberg).
שירות ביון החוץ של אוקראינה

תולדות הארגון

סוכנות הביון הראשונה בתולדות אוקראינה הוא האגף האוקראיני של נקוו"ד שהוקם בשנות ה-30. עד 1991 היה המודיעין האוקראיני כחלק מהאגף האוקראיני של הקג"ב והשירותים החשאיים של ברית המועצות.
ב-1991 הוקם שירות הביטחון האוקראיני ובמסגרתה התקיימה מחלקת המודיעין כסוכנות הביון החיצונית.
ב-14 באוקטובר 2005, הנשיא לאוניד קוצ'מה חתם על צו "אודות שירות ביון החוץ של אוקראינה" ובכך ייסד סוכנות ביון עצמאית לראשונה. מאז הופרד משירות הביטחון האוקראיני הארגון פועל כגוף עצמאי ממלכתי. ב-1 בדצמבר אותה שנה, הפרלמנט האוקראיני אשרר את החוק החתום על ידי הנשיא וביום זה נכנס החוק לתוקפו והארגון הפך למבצעי - כשיום זה נחשב ליום הולדתו של הביון האוקראיני.
על פי חוקת אוקראינה, הארגון כפוף לנשיא ולמועצת הביטחון וההגנה הלאומית של אוקראינה ומפוקח על ידי הראדה העליונה - הבית העליון בפרלמנט, כאשר בסמכותו של התובע הכללי האוקראיני לחקור את בכירי הארגון, במידה והללו נחשדים בשחיתות.
ב-1 בפברואר 2019 נשיא אוקראינה הנפיק צו נשיאותי לעיצוב סמל חדש לארגון.

שיתוף פעולה

הארגון משתף פעולה עם שירותי ביון וגופי אכיפת חוק אחרים באוקראינה. 
בתקופת הנשיא ויקטור יושצ'נקו, הארגון עודד קשרים נרחבים עם משרד הביטחון של נאט"ו. הנושא העיקרי במדיניות החוץ האוקראינית הוא המעורבות במבצעים בינלאומיים עם ברית נאט"ו והאיחוד האירופי.
בתוכנית שיתוף הפעולה של אוקראינה עם האיחוד האירופי, הארגון נוטל חלק במבצעי לוחמה בטרור, מאבק בפשע המאורגן, פיקוח על ההגירה הבלתי חוקית, מניעת סחר בסמים ובבני אדם.
אברהם רוזנטל (רופא)

ביוגרפיה

אברהם רוזנטל נולד בשנת 1875 בעיירה סובאלק שבפולין הרוסית, בנם של שרה אסתר לבית וישניַאק וזלמן (סוחר, סופר ועסקן ציבור, שהתייחס לרב צבי הירש אשכנזי). בילדותו למד ב"חדר" ובגימנסיה, ומשם המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה. לאחר שהוסמך כרופא בשנת 1898, עבד במוסדות לחולי רוח ברוסיה והשתלם בפסיכיאטריה באוניברסיטת ברלין. רוזנטל שירת כרופא צבאי במלחמת רוסיה-יפן, ובשנת 1906 נישא לחנה קרפילוב.
לאחר המלחמה ייסד רוזנטל בית חולים פסיכיאטרי פרטי (מעין סנטוריום) במוסקבה, וניהל אותו עד שהולאם ב-1918 בעקבות המהפכה הרוסית. בתקופה זו השתתף גם בייסוד "אגודת הפסיכיאטרים והנוירולוגים הרוסית". ב-1920, בעקבות ההלאמה, עבר לברלין, שם ניהל את חברת "אָזע" ('אוֹזֶה'; החברה לשמירת בריאות היהודים, שעסקה ברפואה מונעת ובטיפוח ההיגיינה בקרב יהודי מזרח אירופה). את פעילותו לטובת "אזע" המשיך רוזנטל גם לאחר עלייתו לארץ, וב-1926 יצא לארצות הברית לגיוס תרומות.
רוזנטל היה ציוני נלהב כבר מנעוריו, חבר אגודות "בני ציון", "חובבי שפת עבר" וחברת מרבי השכלה. ב-1924 עלה רוזנטל לארץ והשתקע בירושלים, ברחוב החבשים, ליד ספריית בני ברית.
בארץ היה מ-1924 למנהל בית ההבראה ארזה (עד מותו). מ-1925 כיהן גם כמנהל המחלקות לנוירולוגיה, פסיכיאטריה ופיזיותרפיה בבתי החולים של הדסה בירושלים (כיום, הדסה הר הצופים) ובתל אביב (עד התפטרותו ב-1929) בנוסף, פעל בתל אביב, בסנטוריום שרייבמן ומ-1929 במלון סן רמו), ומשנת 1932 בקליניקה פרטית לנוירולוגיה וריפוי בחשמל שפתח בביתו בירושלים.
רוזנטל תרגם את ספרו של אויגן בלוילר מגרמנית לרוסית, פרסם מאמרים מקצועיים ברוסית ובעברית, היה חבר ההסתדרות הרפואית בישראל ואף עמד בראשה למשך זמן-מה, וכן ערך את ביטאונה, "הרפואה".
למרות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, המשיך רוזנטל לנסוע לתל אביב מדי יום רביעי, לקבל שם חולים. ב-14 בספטמבר 1938 (י"ח באלול תרצ"ח), בעת שעברה מכוניתו בתוככי רמלה, נפתחה עליו אש קטלנית והוא נהרג, בן 63 במותו. רוזנטל הובא לקבורה למחרת בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת הקדושים.
רוזנטל היה אב לשתיים: מרים טל (1910–1981), מבקרת אמנות ידועה, ששימשה בין היתר כמבקרת האמנות של "ידיעות אחרונות"; ואינה פומרנץ (1914–2001), ארכאולוגית, המזכירה המדעית והאחראית על יחסי הציבור של אגף העתיקות והמוזיאונים, עורכת כתבי עת ארכאולוגיים.
במלאת מאה שנה להולדתו, קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו ("מבוא רוזנטל") בסמוך למקום מגוריו ברחוב החבשים (כיום רחוב אתיופיה).
אלי ביר

אלי ביר (נולד ב-13 בספטמבר 1973) הוא מייסד ונשיא איחוד הצלה.

חייו


ביר גדל בשכונת בית וגן בירושלים ולמד בתלמוד תורה 'הכרם'.

הקמת איחוד הצלה

בשנת 1992, החל ביר לעבוד בארגון הצלה ירושלים, בהמשך כאשר הם איחדו את כל ארגוני ההצלה הקטנים שהיו פרוסים ברחבי הארץ שינה הארגון את שמו להצלה ישראל. בשנת 2006, לאחר מלחמת לבנון השנייה, פרש ביר מהצלה ישראל והקים את איחוד הצלה.
באפריל 2013 נאם בוועידת TED MED וסיפר על פעילות איחוד הצלה בישראל. ביר פעל להקמת ארגוני הצלה במדינות שונות ביניהן: ארצות הברית, פנמה, ברזיל, הודו, בנגלדש, אומן ועוד.

הכרה ופרסים אישיים

בעקבות הקמת ארגון איחוד הצלה, זכה ביר בפרסים רבים ובהכרה בין לאומית. בשנת 2010, קיבל ביר את פרס The Social Entrepreneurs of the year 2010 של "גלובס" וקרן "שוואב" של הפורום הכלכלי העולמי, שהוענק לו בוועידת ישראל לעסקים. הפרס, מוענק ליזמים חברתיים במגוון תחומים, בהם חינוך, בריאות, סביבה ועוד.
בשנת 2012, הוענק לביר אות "מנהיגים גלובליים צעירים"  על ידי הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, שווייץ.
בשנת 2013, הוענק לביר פרס 'ויקטור גולדברג לשלום במזרח התיכון', על ידי השגרירות האמריקאית והמכון לחינוך בין לאומי (IIE). את הפרס, קיבל ביר יחד עם עליאן מוראד, ראש סניף מזרח ירושלים ב'איחוד הצלה', על פעילותם להצלת חיים ושבירת מחסומי השנאה, בצל הסכסוך הישראלי פלסטיני.
בית ברלינגטון

היסטוריה

בית ברלינגטון היה בין המבנים הראשונים שנבנו צפונית לרחוב פיקדילי, בשנות ה-60 של המאה ה-17. בתקופה זו התפתחה העיר לכיוון מערב (אזור הווסט אנד ועשירי העיר ואצילה העדיפו להתרחק מהסיטי של לונדון ולגור באזור הכפרי הסמוך לוסטמינסטר ולמוסדות השלטון שבה. המבנה הראשון באתר הוקם על ידי המשורר סר ג'ון דנהאם בשנת 1665. המבנה היה עשוי אבנים אדומות, בסגנון אופייני, כאשר למבנה היו שתי קומות. ייתכן שדנהאם עצמו תכנן את המבנה וייתכן שנעזר בשירותי האדריכל יו מיי.
בניית המבנה לא הסתיימה ובשנת 1667 המבנה הבלתי מושלם נרכש על ידי ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון (על שמו הוא נקרא כיום). ברלינגטון השלים את בניית המבנה ועבר להתגורר בו.
בשנת 1704 ירש את המבנה ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון אשר לימים היה מתומכיה המובילים של האדריכלות הפלדיאנית באנגליה. בויל מינה את ג'יימס גיבס לשפץ את המבנה, וזה בנה את אכסדרת העמודים המעגלית למחצה בסגנון דורי שהוקמה במבנה.
בשנת 1717 לערך מונה קולן קמפבל להמשיך את עבודות שיקום המבנה, וזה הרחיב את המבנה בסגנון פלדיאני. קמפבל הפך את הקומה הראשונה לקומת מרתף, ובנה בקומה השנייה של המבנה את ה"פיאנו נובילה" (הקומה המרכזית) בסגנון ונציאני.
במותו של בויל עבר הבית לידי דוכסי דבונשייר, אשר לא היה להם צורך במבנה, מאחר שהם היו הבעלים של בית דבונשייר הסמוך. בשנת 1815 נמכר הבית ללורד ג'ורג' בסכום של 70,000 ליש"ט. ג'ורג' הורה על שיפוץ המבנה, ובשנת 1819 נבנה בניין הברלינגטון ארקייד בצידו המערבי של המבנה.
בשנת 1854 נמכר המבנה לממשלת בריטניה בסכום של 140,000 ליש"ט. הממשלה תכננה להרוס את המבנה ולהקים במקום קמפוס חדש עבור אוניברסיטת לונדון, אולם תוכנית זו ספגה ביקורת ציבורית רבה והוחלט לא לבצעה. בשנת 1857 עברו החברה המלכותית, החברה הלינאית והחברה הכימית (לימים החברה המלכותית לכימיה) למבנה.
בשנת 1867 התמקמה במבנה האקדמיה המלכותית לאמנויות אשר שכרה את המבנה המרכזי לתקופה של 999 שנים עבור דמי שכירות של 1 ליש"ט לשנה. משני צידי הכיכר המרכזית נבנו אגפים נרחבים יותר, בסגנון הדומה לסגנונו של קמפבל. אגפים אלה הושלמו בשנת 1873 והחברה הלינאית, החברה המלכותית והחברה המלכותית לכימיה עברו אליהם. בשנת 1874 התמקמו באגפי המבנה גם החברה הגאוגרפית המלכותית, החברה האסטרונומית המלכותית והחברה לעתיקות.
בשנת 1968 עברה החברה המלכותית למשכנה הנוכחי, בטרסת בית קרלטון והשטחים בהם השתמשה חולקו בין החברה המלכותית לכימיה והאקדמיה הבריטית. בשנת 1998 עברה האקדמיה הבריטית לבית קרלטון, ואת מקומה תפשה החברה המלכותית לכימיה.
אוגנדה במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה של אוגנדה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחה הגיעה להישגים בענף האתלטיקה, וזכתה במדליית ארד בריצת 2000 מטר מכשולים נערים והעפילה לגמר בריצת 3,000 מטר נערים. הנציגים גם התחרו בבדמינטון, הרמת משקולות ושחייה.

אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)

המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים. המשלחת שפרה את הישגיה בענף האתלטיקה בה היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר נערים, והעפילה לגמר בריצת 3,000 מטר נערות. הנציגים התחרו לראשונה בענפי החתירה וטניס שולחן.
משה פוליאקוב

ביוגרפיה

פוליאקוב נולד בשנת 1910 באימפריה הרוסית ועלה לארץ ישראל ב-1922 עם משפחתו. בהיותו בגיל 14 בלבד, ב-1924 היה ממקימי קבוצת הכדורגל התל אביבית "קבוצת אלנבי", ביחד עם אחיו, שלמה פוליאקוב. קבוצה זו איחדה כוחות עם קבוצת הפועל תל אביב ב-1927, ופוליאקוב היה הקפטן הראשון של הקבוצה המאוחדת. שיחק בקבוצה בתור בלם ביחד עם אחיו, ולזכותו 42 הופעות ו-5 שערים במשחקים המתועדים. ב-1928 זכה עם הפועל תל אביב בגביע הראשון של ארץ ישראל, גביע העם.
ב-1934 פרש פוליאקוב ממשחק פעיל והחל לאמן את הפועל תל אביב. תחת הדרכתו זכתה הקבוצה בחמש אליפויות וארבע גביעי ארץ ישראל תוך שהיא משלימה 2 דאבלים. פוליאקוב אימן את "נבחרת הפועל" במסעה לארצות הברית ב-1947, ואת "נבחרת צה"ל" בסיור בקפריסין ב-1952. בשנים לאחר מכן אימן את הפועל פתח תקווה, הפועל כפר סבא והפועל ירושלים.
במקביל לקריירת הכדורגל, עבד פוליאקוב במחלקת המדידות של מע"צ החל מ-1929.
פוליאקוב נפטר ב-3 במרץ 1975 מהתקף לב בביתו שבתל אביב והותיר אחריו אישה. אחיינו, בנו של שלמה פוליאקוב היה השחקן, ישראל (פולי) פוליאקוב.