בל H-13 סו

פיתוח

חיל האוויר של ארצות הברית (אז חילות האוויר של צבא ארצות הברית) הזמין ב-1947 את הדגם המשופר של הבל 47. המסוקים שהוזמנו סומלו YR-13 ושלושה מסוקים שהותאמו לשימוש בתנאי חורף סומלו YR-13A. צבא ארצות הברית הזמין מסוקי בל 47 ב-1948 תחת הסימול H-13. מסוקים אלו קיבלו בהמשך את השם "סו", על שם השבט האינדיאני. המסוק שימש במשימות תצפית בתחילת מלחמת וייטנאם, עד שהוחלף ב-1966 במסוק מדגם יוז OH-6 קאיוז. 
בין השנים 1947–1958 רכש צי ארצות הברית מספר מסוקי בל 47 תחת הסימול HTL-1. גם משמר החופים של ארצות הברית ביצע הערכה למסוק ורכש שני מסוקי HTL-1 לבסיסו בנמל ניו יורק. הגרסה הנפוצה בצי הייתה גרסה HTL-4, שהייתה ללא כיסוי בד למנור הזנב של המסוק. משמר החופים רכש שלושה מסוקי HTL-5 ב-1952. גרסה זו הייתה זהה לגרסה HTL-4 אך הונעה במנוע פרנקלין O-335-5. משמר החופים הפעיל מסוקים אלה עד 1960. ב-1959 רכש משמר החופים שני מסוקים מדגם 47G, שסומלו HUL-1G.  
צבא בריטניה הזמין מסוקי H-13, שיוצרו ברישיון על ידי חברת ווסטלנד איירקראפט. חברת ווסטלנד התחייבה בפני חברת סיקורסקי כי לא תייצר מסוקים של חברה מתחרה, ולפיכך רכשה את רישיון הייצור מחברת אוגוסטה האיטלקית, שהחזיקה ברישיון ייצור מחברת בל. החוזה הראשון היה עבור 200 מסוקים, ש-50 הראשונים שבהם נבנו על ידי אוגוסטה באיטליה, והשאר נבנו בבריטניה. טיסת הבכורה למסוקים מתוצרת בריטניה הייתה ב-9 במרץ 1965.

תכנון

בל H-13 סו הוא מסוק לתצפית ואימון בסיסי, ובו שלושה מושבים. העיצוב המוכר של המסוק, עם חופה בתצורת "בועת סבון", הוא של דגם G, שנכנס לשירות ב-1953. בנוסף יש לדגם זה מנור זנב בעל מבנה של מסבך צינורות מרותך חשוף, מכלי דלק חיצוניים ומגלשיים. לדגם UH-13J הצבאי, המבוסס על גרסה 47J האזרחית, יש מנור זנב מכוסה וכן תא טייס עם מעטה אווירודינמי. 
הדגמים הצבאיים היו מצוידים במקרים רבים במנשאים לאלונקות, שהיו מותקנים על המגלשים. מנשאים אלה היו מצוידים במגיני רוח מזכוכית אקרילית להגנה על הפצוע מהרוח.
דגם G הונע על ידי מנוע בוכנה לייקומינג VO-435 עם הספק של 260 כוח סוס. הדלק למנוע היה בשני מכלי דלק חיצוניים, אחד בכל צד של המסוק בחלקו העליון. הרוטור היה בעל שני להבים ראשיים, עם שני להבים משניים התמדיים (אינרטיים) לייצוב.

שירות מבצעי

שימוש מבצעי במסוקים היה אחד החידושים המרכזיים במלחמת קוריאה. הטופוגרפיה בקוריאה היא הררית ותוואי השטח קשה לתנועת כלי רכב, והמסוקים שזה עתה הבשילו לכשירות התאימו מאד כמענה לקושי. משימות המסוקים במהלך המלחמה כללו פינוי, חילוץ והצלה, תובלה ושליית מוקשים ימיי. חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי סיקורסקי H-5 לתצפית ומסוקי סיקורסקי S-55 (סיקורסקי H-19 צ'יקסאו בכינויו הצבאי) ופיאסצ'קי H-21 שאוני לתובלה. עם הזמן החל צבא ארצות הברית להפעיל מסוקי H-13 ומסוקי הילר 360 (הילר H-23 רייבן), שהחליפו בהדרגה את מסוקי חיל האוויר בתפקידי הפינוי הרפואי.
ה-H-13 היה אולי המסוק המזוהה ביותר עם המלחמה, לא מעט הודות לזיכיון מ.א.ש, שהניב סרט קולנוע וסדרת טלוויזיה בה הופיע המסוק. המסוקים הראשונים אותם הפעיל הצבא בקוריאה היו מדגם B, שנשאו שני אנשים והיו בעלי חופת פלקיסגלס שקופה. ביצועי המנוע הנמוכים הביאו לכך שלעיתים היה צורך להמריא במכלי דלק מלאים חלקית. ככל שעבר הזמן והבנת האפשרויות הטמונות במסוק הוטמעה והעמיקה עלתה הדרישה לדגמים משופרים יותר. הדגמים הבאים היו בעלי מנועים חזקים יותר, בעלי יכולת לשאת שלושה אנשים, צוידו במגלשיים והותאמו לנשיאת אלונקות במנשאים חיצוניים. משימות הפינוי הרפואי היו המשימות העיקריות שבהן התפרסם המסוק, וזאת בשל יתרונו הגדול בפינוי מהיר של פצועים על פני כל אמצעי קרקעי. המסוקים כונו "מלאכי רחמים" (Angels 0f Mercy) ופינו אלפי פצועים. משימות נוספות שביצעו המסוקים כללו הנחת כבלי תקשורת, קישור, הדרכה ותובלת מטען: מסוקי H-13 הובילו אלפי קילוגרמים של מטען לנקודות מבודדות ומרוחקות.
מסוקי H-13 שירתו גם בתחילת מלחמת וייטנאם. עם פרוץ המלחמה היו בשירות צבא ארצות הברית 861 מסוקים כאלה, וטייסות ראשונות הגיעו לסייגון בדצמבר 1961, ושירתו בעיקר במשימות סיור ותצפית. עד 1969 הוחלפו המסוקים במסוקי בל UH-1 אירוקווי.

מאפיינים

נתונים לדגם בל 47G