google/wiki40b huggingface dataset:
שרלוטה תילה

קריירת משחקה

תילה עשתה את לימודיה בבית הספר לדרמה של תיאטרון ברלין.
הופעת הבכורה שלה כשחקנית הייתה בשנת 1938 באחת מעבודות בימוי הראשונות של הבמאי קורט הופמן, סרט קצר של סופ"ש השלום בברלין.
בשנת 1939, בסרט "רוקדים מסביב לעולם" עם איירין פון מיינדורף, קרולה הון וקרל רדץ, מוקמה תשומת הלב בתילה ובתפקידה כמנהיגת קבוצת הרקדנים.
בסרט הקולנוע "אדם הולך שולל" קיבלה תילה תפקיד לצד השחקן האנס אלברס בשנת 1940.
בעקבות התנהגותה על הסט ומחוצה לו, נבחרה תילה לעיתים קרובות לתפקיד הבלונדינית הקרירה.
בשנת 1941 עבדה תילה על תפקיד בסרט התעמולה השנוי במחלוקת "אני מאשים" (Ich klage an) של הבמאי וולפגנג לייבניינר (Liebeneiner), ובתפקיד משני בסרט התעמולה הנאצי "טיטניק" בשנת 1943 בתמיכתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס.

חייה הפרטיים

נישואיה הראשונים היו לוולפגנג וולגמות, ולאחר כמה שנים בשנת 1944 לדיפלומט הקרואטי בראנקו בוז'אק. לאחר שעברה לגור עם הזמן לארגנטינה לדנמרק ושוודיה, חזרה תילה בשנת 1954 להתגורר בגרמניה.
פקודת הנזיקין

פקודת הנזיקין היא פקודה (דהיינו חיקוק של המחוקק המנדטורי, אשר נקלט במשפט הישראלי כבעל מעמד שווה לחוקי הכנסת) המסדירה את יסודות דיני הנזיקין בישראל, וקובעת את עוולת הרשלנות ואת עוולת הפרת חובה חקוקה כעוולות מסגרת. הפקודה אף קובעת מספר מסוים של עוולות פרטיקולריות. עוולות נזיקיות נוספות מצויות בחוקים אחרים (כדוגמת חוק איסור לשון הרע).

היסטוריה חקיקתית

פקודת הנזיקין היא נוסח חדש של פקודת הנזיקין המנדטורית משנת 1947, שהיא עיבוד של פקודת הנזיקין המנדטורית בקפריסין משנת 1911. מדובר היה בניסיון לעשות קודיפיקציה ותרגום של המשפט הבריטי. התרגום הכיל לא מעט טעויות אשר עליהן אנו נשענים עד ימינו.
סיל ביץ'

היסטוריה

בסוף המאה ה-19, הקימו מתיישבים קהילה קטנה מצפון לשטח המוניציפלי של אנהיים וקראו לה רציף עגינה אנהיים.
בתחילת המאה ה-20 הוחלף שמה של הקהילה לביי סיטי, אך מכיוון שכבר הייתה עיירה בשם זה בצפון קליפורניה, הוחלט בסופו של דבר לקרוא לה סיל ביץ (חוף כלבי הים). הקהילה הוכרזה רשמית כעיר ב-25 באוקטובר 1915, באותו יום שניתן לה שמה.
תוך זמן קצר הפכה העיר למרכז הבילויים של האזור ומשכה תיירות רבה. לצד חוף הים נפתח פארק שעשועים גדול, הרבה לפני דיסנילנד. 
מרכז הנשק ובסיס חיל הים האמריקאי סיל ביץ' נבנה במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת שישמש כמרכז הגדול ביותר של הצי הפאסיפי לאחסון ציוד לחימה.

גאוגרפיה

סיל ביץ' נמצאת במטרופולין של לוס אנג'לס, מעט דרומית לה, בגבול בין מחוז לוס אנג'לס למחוז אורנג'. גבולה המוניציפלי של סיל ביץ' הוא גם גבולו של מחוז אורנג'. חלקו המערבי של נהר סן גבריאל מהווה את הגבול בין שני המחוזות.
העיר גובלת בלונג ביץ' שבמחוז לוס אנג'לס בצפון, הנטינגטון ביץ' בדרום, וסטמיניסטר במזרח והאוקיינוס השקט במערב. 
העיר משתרעת על שטח של 34.2 ק"מ רבועים, מתוכם 29.2 ק"מ רבועים אדמה ו-4.5 ק"מ רבועים מים (13.4%).

אטרקציות

מזח העץ של סיל ביץ' הוא השני באורכו בחוף המערבי, אחרי אושנסייד. 
כמו כל דרום קליפורניה, גם סיל ביץ' מושכת אליה גולשים מכל רחבי העולם. האתר הפופולרי בעיר לגלישה הוא באזור שפך נהר סן גבריאל.

אירועים

פסטיבל פנקייקים בחודש אפריל ופסטיבל דגים בחודש יולי הם אירועים שנערכים מדי שנה על ידי ארגון ליונס והם שני האירועים החשובים בעיר. 
בנוסף, מדי חודש אפריל נערכת תצוגת מכוניות עתיקות, מצעד כריסמס בדצמבר ופסטיבל עפיפונים בחודש ספטמבר.
Aladdin Sane

"זיגי הולך לאמריקה"

שם האלבום הוא משחק מילים של "A Lad Insane". גרסה מוקדמת של השם היא "Love Aladdin Vein", אשר בואי הציע בשל תופעות הלוואי של הסמים שלו. אף על פי שבאופן טכני זו דמות חדשה של בואי, Aladdin Sane הוא בעיקר התפתחות של זיגי סטארדאסט בהופעותו ובאישיותו, כפי שמעידה הכריכה וההופעות של בואי בשנת 1973, שהגיעה לשיאה ב"פרישה" של זיגי ב-Hammersmith Odeon ביולי באותה השנה. Aladdin Sane תואר על ידי בואי בעצמו כ"זיגי הולך לאמריקה"; רוב השירים הם תצפיות שהוא כתב במהלך נסיעות בזמן Ziggy Stardust Tour שלו. הביוגרף כריסטופר סנדפורד האמין כי האלבום הראה כי בואי "היה מזועזע בעת ובעונה אחת על ידי אמריקה".
רגשותיו המעורבים מהמסע נבעו, לדבריו של בואי, מ"רצון לעלות על הבמה בביצוע השירים שלי, אבל מצד שני לא ממש רוצה להיות באוטובוסים האלה עם כל האנשים המוזרים האלה... אז Aladdin Sane היה פיצול של האמצע". סוג זה של "סכיזופרניה", כפי שתיאר זאת בואי, הועבר בכריכה על ידי האיפור שלו, שם הברק מייצג את הזוגיות של המוח, אם כי מאוחר יותר הוא סיפר לחברים כי הנער המטורף משיר הנושא של האלבום הוא בהשראת אחיו הסכיזופרן, טרי. בואי עצמו העלה את רעיון הברק על פניו, אך אמר שהדמעה היא רעיון של בריאן דאפי: "הוא [בריאן] שם את זה אחר כך, פשוט הקפיץ את זה שם, חשבתי שזה די מתוק". הוא נחשב לאחד הדימויים האייקוניים ביותר של בואי, זה תואר בתור "המונה ליזה של עטיפות אלבומים" על ידי מיק מקאן בראיון לגארידאן.

הפקת האלבום

ביולי 1973 הכריז בואי בסיום מסע ההופעות שליווה את אלבומו The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars, כי זיגי, הדמות אותה שיחק בואי, יורד מהבמה ולא ישוב. אי לכך יש הרואים ב-Aladdin Sane דמות חדשה.
האלבום הוקלט בלונדון החל מדצמבר 1972 ועד ינואר 1973, בין נסיעותיו של בואי להופעות בארצות הברית. האלבום ניחן בצליל רועש וכבד יותר, ממה שמוכר באלבומיו הקודמים של בואי, בנוסף האלבום כולל כמה רגעים מרהיבים בהם משתלב צליל ג'אז אוונגרדי, עליו אחראי הפסנתרן מייק גרסון.
Aladdin Sane הנפיק שני סינגלים שהפכו ללהיטי ענק: The Jean Genie ו-Drive-In Saturday. האלבום עצמו הגיע למקום ה-17 באמריקה, והיווה למעשה את אלבומו המצליח ביותר של בואי עד אותה העת.
דימתיל אתר

ייצור

החומר מיוצר באמצעות תגובת דה-הידרציה של מתנול
טירת גילבו

היסטוריה

הטירה קיבלה את שמה ממשפחת Glits שהגיעה משלזוויג שבגרמניה.
בתקופה מסוימת הפכה הטירה למנזר והמלכה מרגרט הראשונה התגוררה שם.
במקור נבנתה הטירה סמוך למיקומה הנוכחי. במקום ישנו שטח שנמצאו בו שרידי מבצר משנת 1280. המבצר נהרס בסביבות שנת 1500, וטירה נבנתה מחדש על ידי לאורידס קנוב בין השנים 1538–1544.
טירה זו הייתה אחת הטירות הגדולות ביותר בסקונה.
טירת גילבו נשרפה מספר פעמים, כאשר הפעם האחרונה הייתה בשנת 1700.
לאחר המלחמה בין דנמרק לשוודיה בין השנים 1658–1660, נכללה הטירה בין שמונה עשרה האחוזות בסקונה של האצילים הדנים, עליהם ויתרו לטובת שוודיה בתמורה לאי בורנהולם שעבר לדנמרק בחזרה.
בתחילת המאה העשרים הפכה הטירה לאתר לאומי של שוודיה, אך נמכרה מאוחר יותר לבעלות פרטית.

מבנה הטירה

בעבר, הטירה הייתה בנויה בצורה מרובעת מאבן גרניט והייתה לה חצר פנימית. הטירה הייתה מוקפת חפיר מים.
כיום, הטירה ממוקמת על שפת אגם גילבו, קילומטר וחצי צפון מערבית למחוז סימרישמן. הטירה עוצבה בסגנון הנאו-קלאסי בין השנים 1813–1818. הבניין המרכזי הוא בעל שתי קומות. בצד הבית ישנה כיפה מעוטרת.
יחסי צרפת–קזחסטן

היסטוריה

קזחסטן הפכה למדינה עצמאית בדצמבר 1991 לאחר התפרקות ברית המועצות לשעבר בה הייתה קזחסטן רפובליקה סוציאליסטית. צרפת וקזחסטן כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 בינואר 1992, צרפת הייתה המדינה האירופאית הראשונה להכיר בקזחסטן ולכונן איתה יחסים דיפלומטיים. בספטמבר 1993 ערך נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, ביקור רשמי בקזחסטן. 
בחודש יוני 2008 חתמו שתי המדינות על הסכם שותפות אסטרטגית ובשנת 2010 יצרו שתי המדינות ועדה נשיאותית משותפת, שתקיים ביקורים שנתיים של שני ראשי המדינות למשך חמש שנים, וכן התייעצויות שנתיות בין שרי החוץ של שתי המדינות החל משנת 2011.
ב-2008 העבירה צרפת את שגרירותה מבירתה לשעבר של קזחסטן אלמטי אל בירתה החדשה - אסטנה. קיימים שני מרכזים של "אליאנס פראנסייז" בקזחסטן - באסטנה ובאלמטי. בשנת 2017 חגגו שתי המדינות 25 שנה ליחסים בין שתי המדינות. באותה השנה השתתפה צרפת באקספו 2017 שנערך באסטנה.

תחבורה

ישנו קו טיסה ישיר מנמל התעופה הבינלאומי של אסטנה לנמל התעופה שארל דה גול. הקו מופעל בידי אייר אסטנה.
ביופסיה

ביופסיה במהלך ניתוח

במקרים רבים בהם המחלה איננה ידועה עדיין, או היקפה איננו ברור - נהוג לבצע ביופסיות ולבדוק אותן במהלך ניתוח. לשם כך מקבעים את הרקמה בהקפאה מהירה בשיטה המכונה Frozen Section או Cryosection. שיטה זו מאפשרת בדיקה מיקרוסקופית מיידית של הרקמות החשודות. כך ניתן לקבל החלטות מיידיות כיצד להמשיך את הניתוח על פי תוצאות אותן ביופסיות - כגון האם מדובר בגידול ממאיר או שפיר, ואם גידול ממאיר - מאיזה סוג, ומה היקף ההתפשטות שלו בגוף, וכדומה.
אקסוגמיה

אֶקְסוֹגַמְיָה ("נישואי חוץ") הוא מושג המתייחס לנישואין של הפרט לבן זוג אשר אינו נמנה או משתייך לאותה קבוצה של האחר. השוני בין הקבוצות השונות, מתבסס במהותו על הבדלי דת ותרבות. מונח זה מנוגד במשמעותו למונח האנדוגמיה, אשר מתאר נישואין בין בני זוג מאותה חברה זהה. מנהג זה תומך בנישואין מעורבים, בו אין בני הזוג מגיעים מאותה תרבות או דת. התפיסה החברתית לגבי מנהג זה חלוקה בדעתה, הסיבה היא קבלת דפוסים חברתיים שהם לא באים יד אחת עם עולמנו. מנהג זה נפוץ ומקובל בפרט במדינות המערב ובכלל בעולם כולו. ניתן לראות כי שינויים חברתיים נרחבים התרחשו בעולם בהקשר למושג זה, בינם נישואי תערובות שמדגישים כי התפיסה החברתית שחלוקה בדעתה למנהג זה, צריכה לשנות את תפיסותיה ואת תפיסת החברה ולקבל "פה אחד" את השינויים החברתיים שמתחוללים.
אקסוגמיה ערכית-מונח זה נוגד את "נישואי הפנים" ורואה בגישה כי אנשים שונים יעדיפו את בני זוגם לנישואין מרקע חברתי שונה. על פי ראייה זו קיימים בעולם חברות שונות, ממעמדים שונים ולכן ההעדפה האנושית במדרג החברתי היא להכיר אדם אשר בא ממעמד אחר, גבוה יותר. מכאן שאנשים מסוימים בחברות שונות תהיה העדפה נוקבת לגבי בחירת בני זוגם לנישואין מחברה אחרת, אשר מעמדם החברתי שונה.
אלגברה בוליאנית

אלגברה בוליאנית היא התחום המתמטי העוסק במבנים האלגבריים הקרויים "אלגברה בוליאנית", ובנושאים הקשורים לכך. אחד היישומים המוכרים של התחום הוא בלוגיקה בוליאנית. אלגברה בוליאנית מיושמת גם בתורת הקבוצות ואף באלקטרוניקה. 
אלגברה בוליאנית קרויה על-שמו של המתמטיקאי האנגלי ג'ורג' בול (1815-1864), שבשנת 1854 תיאר מערכת אלגברית לוגית במאמרו The Laws of Thought. תחום האלגברה הבוליאנית נולד בשנות ה-60 של המאה ה-19 במספר מאמרים שפרסמו ויליאם ג'בונס וצ'ארלס פאריס. ב-1890 הגדיר לראשונה ארנסט שרודר את המושגים אלגברה בוליאנית וסריג דיסטריבוטיבי במאמרו Vorlesungen.
החיבור המקיף הראשון בנוגע לאלגבראות בוליאניות שנכתב באנגלית הוא Universal Algebra שנכתב ב-1898 על ידי אלפרד נורת' וייטהד. ההתייחסות לאלגבראות בוליאניות כמבנה אלגברי במובן האקסיומטי המודרני החלה ב-1904 במאמר של אדוארד ורמיל האנטינגטון. עבודות חשובות נוספות בתחום בוצעו על ידי מרשל סטון בשנות ה-30 של המאה ה-20, וכן במאמרו של גארט בירקהוף Lattice Theory משנות ה-40 של המאה ה-20. 
בשנות ה-60 של המאה ה-20 השתמשו פול כהן, דנה סקוט ואחרים בכלים של אלגבראות בוליאניות על מנת להוכיח תוצאות עמוקות בתחום הלוגיקה ובתורת הקבוצות האקסיומטית, בעיקר בתחום הכפייה.
מועצת האופנה הבריטית

מועצת האופנה הבריטית (באנגלית: British Fashion Council) הוא ארגון ללא מטרת רווח השם לו למטרה לקדם את תעשיית האופנה הבריטית, וכן לשתף ולהרחיב את עסקי עיצוב האופנה במדינה.
הארגון הוקם ב-1983, לפני הקמתו היו מספר ארגונים בבריטניה שעסקו בתחום האופנה, הוא מארגן מדי שנה את אירועים כגון שבוע האופנה של לונדון, המציג את האופנה הבריטית לקהל הבינלאומי וטקס פרסי האופנה הבריטי.
הארגון מקיים קשרים עם מוסדות לעיצוב אופנה ולימוד אופנה בהשכלה הגבוהה של המדינה.
ב-2007 קבע הארגון שכל דוגמנית שעולה על מסלול שבוע האופנה של לונדון תחויב בהצגת אישור רפואי המעיד על בריאות תקינה, זאת עקב תופעת הפרעות האכילה שהתגלו אצל דוגמניות בתחום.
הלוויית שמעון פרס

טקס הלוויה של שמעון פרס, נשיאה התשיעי של מדינת ישראל, שכיהן קודם לכן גם כראש הממשלה ובמשרות ציבוריות רבות נוספות, נערך ביום שישי, 30 בספטמבר 2016, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים, בנוכחות קהל רב ונציגים מעשרות מדינות.

פטירתו של פרס וההכנות ללוויה

ב-13 בספטמבר 2016 חש שמעון פרס ברע והובהל למרכז הרפואי שיבא. בשעות הערב לקה בשבץ מוחי. לאחר שהורע מצבו, הוחלט להרדימו ולהנשימו. הוא נפטר ב-28 בספטמבר 2016, בגיל 93.
עם פטירתו של פרס הורדו הדגלים ברחבת משכן הכנסת לחצי התורן. לנוכח הגעתם הצפויה של משלחות ומנהיגים רבים מרחבי העולם נדרשה היערכות מיוחדת. משרד החוץ הודיע על כניסה למתכונת חירום והפעלת חדר מצב במתכונת מיוחדת, כדי להיערך למבצע הלוגיסטי המורכב ולקלוט את עשרות המשלחות הרשמיות. במקביל, החלו הכנות לקראת מבצע אבטחה רחב היקף בשם "כעת מחר" (כשם ספרו של פרס שנכתב ב-1978) בירושלים, ובמסגרת זו נעשו מעצרי מנע. במשטרה הגדירו את ההלוויה כאירוע הגדול בתולדות ישראל, שכן מעולם לא נכחו בישראל מספר כה גדול של ראשי מדינות, נשיאים, ונציגים מכל העולם בעת ובעונה אחת. בנמל התעופה בן-גוריון נעשו סידורים מיוחדים לשם קליטת המטוסים הרבים של האורחים שהיו צפויים להגיע ממדינות אחרות.
בהחלטת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים בראשות השרה מירי רגב נקבעו סידורי ההלוויה והאחריות על ביצועה הוטלה על מרכז ההסברה.
יום לפני ההלוויה יצא ארונו של פרס מבית ההלוויות הצבאי בצריפין, בבסיס הרבנות הצבאית, והוצב ברחבת משכן הכנסת משעות הבוקר עד שעות הלילה המאוחרות, כדי לאפשר לציבור הרחב להיפרד ממנו. כ-50,000 אנשים הגיעו למשכן הכנסת וחלפו על פני ארונו.
יוסף אבי יאיר אנגל היה נציג המשפחה שנשלח לבית העלמין, והמליץ למשפחה היכן לקבור את פרס. לדבריו, היה אפשר לקבור את פרס בחלקת הנשיאים לצד זלמן שזר, חיים הרצוג ויצחק נבון או בחלקת ראשי הממשלה לצד יצחק שמיר, לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין. לבסוף הוחלט לטמון את פרס בחלקת ראשי הממשלה. פרס נטמן בחלקה שבין קבריהם של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין ורעייתו לאה, לבין אלו של ראש הממשלה לשעבר יצחק שמיר ורעייתו שולמית.

משתתפים

כ-5,000 אישים נוכחו בהלוויה ובהם כ-90 משלחות מ-70 מדינות. בין המנהיגים הבולטים שבאו להלוויה היו נשיא ארצות הברית ברק אובמה, נשיא צרפת פרנסואה הולנד, נשיא גרמניה יואכים גאוק, מלך ספרד פליפה השישי ויורש העצר הבריטי הנסיך צ'ארלס. בנוסף השתתפו בלוויה נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, שר החוץ המצרי סאמח שוכרי ויושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
בהלוויה השתתפו חברי הכנסת מכל סיעות הכנסת, למעט הרשימה המשותפת, שנמנעה מלהשתתף בנימוק שפרס היה "ביטחוניסט של הכיבוש".
הלוויית פרס נערכה במעמד הגורמים הממלכתיים של ישראל (סגל א') בהם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין.
פרידריך ראצל

חייו

ראצל נולד בעיר קרלסרוהה למנהל המשק של הנסיך מבאדן. לאחר סיום לימודיו בתיכון הועסק כשוליית רוקח. עד שנת 1868 סיים לימודים גבוהים קלאסיים וכן לימודי זואולוגיה באוניברסיטאות של היידלברג, יינה וברלין. לאחר סיום לימודיו ובעקבות טיולים שערך החל להתמחות בגאוגרפיה בעיקר באזור הים התיכון. לפרנסתו הועסק כעיתונאי לענייני טיולים בעיתון בעיר קלן.
בשנים 1874–1875 השתתף ראצל במשלחת מטיילים לצפון אמריקה, מקסיקו וקובה. עבור ראצל היה טיול זה נקודת מפנה משמעותית בקריירה, והוא החל לחקור את השפעת התושבים ממוצא גרמני ומקבוצות אתניות נוספות על צפון אמריקה, בעיקר באזור המערב התיכון של ארצות הברית.

עבודת הסיכום שלו משנת 1876 יצרה תחום מחקרי חדש, שזכה לכינוי "גאוגרפיה תרבותית". לטענת ראצל, הערים הגדולות הן המקום הטוב ביותר לחקר תרבויות, מכיוון שהן משלבות בתוכן אורח חיים אינטנסיבי המאפשר להחצין במהירות וביעילות את אופיים וטבעם של בני האדם.
בשנים שלאחר מכן, לאחר שובו לגרמניה, שימש ראצל כמרצה בכיר לגאוגרפיה בבית הספר הטכני הגבוה במינכן, והגיע לדרגת פרופסור תוך שהוא מפרסם מחקרים ומנהל קריירה אקדמית בלבד. בשנת 1886 הצטרף לאוניברסיטת לייפציג, והרצאותיו נחשבו למבוקשות מאוד.
ראצל המשיך ופיתח את יסודות המחקר של "גאוגרפיה הומנית", המצביעה על הקשר בין בני האדם לבין סביבתם. עבודתו זו זכתה לפרשנויות שגויות של תלמידיו, אשר הדגישו בעיקר את ההיבטים הסביבתיים על פני ההיבטים החברתיים שעמדו בבסיס הרעיון המקורי.

בעבודתו משנת 1897 בנושא "גאוגרפיה פוליטית" השתמש ראצל לראשונה במושג "מרחב מחיה", והרחיב את הרעיון של דרוויניזם חברתי.
ראצל, שהיה מלומד חוקר רב-תחומי ובעל תחומי עניין נרחבים, ראה עצמו כגרמני נאמן, וככזה נטל חלק במלחמת פרוסיה-צרפת, שבהּ אף נפצע פעמיים במהלך הקרבות.
ראצל היה תומך נלהב של הקולוניאליזם הגרמני באפריקה ובפסיפיק.

כתביו

ראצל הושפע מאד מעבודותיהם של צ'ארלס דרווין וארנסט הקל. בשנת 1901 פרסם את המאמר "מרחב מחיה" בהקשר של ביוגאוגרפיה, ובכך הניח את היסודות לרעיון הגרמני של המונח "גאופוליטיקה".
כתביו של ראצל השתלבו היטב בתהליך הפיתוח התעשייתי של גרמניה לאחר הניצחון על צרפת. החיפוש אחר מקורות לחומרי הגלם, כמו גם אחר שווקים חדשים למכירות התוצרת התעשייתית, נראו כהצדקה להתרחבות והתפשטות גאוגרפית. 
ראצל תרם תרומה משמעותית ליצירת הקשר בין היבטים ביולוגיים להיבטים של גאופוליטיקה בהקשר הגאוגרפי שלהם תוך התעלמות מן הגבולות המדיניים ההיסטוריים. ראצל ראה בהרחבת גבולותיה של מדינה את הביטוי לבריאותה של האומה עצמה, בדיוק בדומה לגוף החי.
מרחב המחיה על פי ראצל לא היה ביטוי פוליטי או כלכלי, אלא ביטוי להתפשטות והתרחבות רוחנית–לאומית. הצורך במרחב מחיה הוא גורם מדרבן ומניע של עמים בעלי רמה תרבותית גבוהה. ראצל ראה בגרמנים את בעלי הזכויות על המרחב, בהיותם בעלי התרבות הנעלה מכולם. על פי רעיון זה, על העמים החלשים והנחותים יותר מוטלת המשימה לתמוך ולשרת כלכלית את העם הגרמני, ואילו בתמורה יזכו מן הגרמנים להפריה ולהתפתחות תרבותית.
בניגוד לביטוי האלים הרצחני שקיבל הרעיון בשנים הבאות בידיהם של הנאצים, הרי שראצל ראה אותו כחלק מתהליך טבעי ובלתי אלים לחלוטין שבו משתלטות מדינות חזקות על מדינות חלשות מהן.
אפונסו הראשון, מלך פורטוגל

ביוגרפיה

אפונסו נולד ב-25 ביולי 1109 בגימרייש למשפחה שהשתייכה לענף בבית קאפה, לאנריקה, רוזן פורטוגל מבית בורגונדי, שהייתה ענף של בית קאפה, ולתרזה מלאון, רוזנת פורטוגל. בשנת 1112 מת אביו, ואפונסו מונה במקומו לרוזן פורטוגל, תוך שאמו מכהנת כעוצרת בשמו. מדיניותה של תרזה דמתה לזו של בעלה: חיזוק מרקם החיים ברוזנות וחתירה לעצמאות מלאה. תרזה עיטרה עצמה בתואר "מלכה", תוך שהשתדלה להתמודד עם המשברים הדיפלומטיים החריפים אליהם נקלעה הרוזנות. השפעתם של האצילים הגליסיים בענייני הרוזנות הייתה רבה ואלה גרעו ממעמדה, צמצמו את כושר השפעתה, ובמידה רבה הכתיבו לה את אופן האצלת הסמכויות בניהול ענייני הרוזנות. עם הגיעו של אפונסו לגיל 14, הוא עוטר כאביר וסיגל לעצמו מנהגים מלכותיים. מעמדם המועדף של האצילים הגליסיים אצל תרזה, כשברקע אדישותם המופגנת של האצילים ואנשי הכנסייה ברוזנות, הכשירו את הזירה למרד ברוזנות, בהנהגתו של בנה אפונסו.
מלחמה פרצה בין אפונסו לאמו תרזה. בשנת 1128, הובסו חילותיה של תרזה בקרב סאו מאמדה, והיא נאלצה לגלות מהאדמות בהן שלטה במשך 15 שנים. בעיתוי זה, הכריז אפונסו על עצמאותה של רוזנות פורטוקלה ועתה הפכה זו לממלכה עצמאית.
מלך לאון וקסטיליה אלפונסו השביעי לא השלים עם אבדן השליטה על פורטוקלה. אי לכך, נאלץ אפונסו להמשיך בלחימה נגד חילותיו של אלפונסו, ובמקביל ניהל גם מערכה נגד המורים בדרום.
ב-25 ביולי 1139, הביס אפונסו אנריקש את המורים בקרב אוריקה. בגיבוי ההנהגה בנסיכות, הוא הכריז על עצמאותה של פורטוגל כממלכה והוכתר למלך תחת השם אפונסו הראשון.
אפונסו פנה לאפיפיור אינוקנטיוס השני בבקשה להכרת הכס הקדוש בממלכתו שאך נוסדה. האפיפיור נענה בחיוב והכריז על הכרתו בפורטוגל כממלכה קתולית עצמאית. בשנת 1143 הכיר אף מלך קסטיליה בעצמאותה של פורטוגל. הצדדים חתמו על חוזה זאמורה, בו הושג השלום והוסכם על קץ הלחימה.
ב-6 בדצמבר 1185 מת אפונסו הראשון בקוימברה, ובנו סנשו הראשון, מלך פורטוגל עלה במקומו לשלטון.
סמל פורטוגל, המופיע גם על דגל פורטוגל הוא מחווה לאפונסו הראשון, חמשת המגינים שבסמל ובדגל מסמלים את חמשת המלכים המוריים שהובסו בקרב אוריקה ב-25 ביולי 1139.
קשישטוף ורליקובסקי

קשישטוף ורליקובסקי (בפולנית: Krzysztof Warlikowski, נולד ב-26 במאי 1962 בשצ'צ'ין) הוא במאי תיאטרון פולני.

קורות חייו

ורליקובסקי למד היסטוריה, פילוסופיה ופילולוגיה רומאנית באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, אחר כך תולדות התיאטרון היווני בבית הספר הישומי ללימודים גבוהים אקול פראטיק דה אוטז אטיד (École Pratique Des Hautes Études) בסורבון. 
בהמשך למד בין השנים 1993-1989 במחלקה לבימוי של בית הספר הגבוה לתיאטרון בקרקוב.
ורליקובסקי היה בשנת 1991 עוזרו של הבמאי קריסטיאן לופא בהפקת ההצגה "מלטה" לפי "הטריפטיך של הבן האובד" מאת ריינר מריה רילקה ובשנים 1993-1992 עוזרו של פיטר ברוק בבימוי ההפקה רשמים מפליאס (Impressions de Pélleas) על בסיס האופרה "פליאס ומליסאנד" מאת קלוד דביסי, לפי מוריס מטרלינק, על במת תיאטרון בוף דה נור בפריז. כמו כן עבד לצידם של אינגמר ברגמן וג'ורג'ו סטרלר.
ורליקובסקי ביים יצירות תיאטרון ואופרות בפולין ובחו"ל. בשנת 2001 ההצגה "המלט" בבימויו שוחקה על במת הפסטיבל אביניון. בשנת 2005 עם אירועי פסטיבל אביניון נמנה המחזה של חנוך לוין, "קרום", בבימויו. ב-2009 הוצגה באביניון גם המופע התיאטרוני שלו "(א)פולוניה". 
החל משנת 1999 עובד ורליקובסקי עם התיאטרון רוזמאיטו בוורשה. החל משנת 2008 הוא המנהל האמנותי של התיאטרון החדש (נובי תיאטר) בוורשה.
ג'ון ברבירולי

המחצית הראשונה של חייו, מ-1899 עד 1937

ברבירולי נולד בלונדון, למשפחת מוזיקאים. אביו ודודו, מהגרים מאיטליה, היו כנרים בתזמורות תיאטרון בלונדון, בעיקר "אמפייר" בכיכר לסטר, אם כי ניגנו גם בלה סקאלה, מילנו, בניצוח טוסקניני. כך נקבע ייעודו של ג'ון הצעיר להיות נגן כלי מיתרים, מומחה במוזיקה בריטית, ולאהוב אופרה איטלקית.
אמו הייתה ממוצא צרפתי.
ברבירולי למד באקדמיה המלכותית למוזיקה; כיום נמצא שם "אוסף סר ג'ון ברבירולי" של תצלומים ומזכרות. כצ'לן צעיר השתתף בהקלטת כמה תקליטים אקוסטיים עם התזמורת הסימפונית של לונדון, שהנודע ביותר ביניהם הוא הקונצרט לצ'לו של אלגר, וזמן קצר אחר כך היה הסולן בביצוע השני של יצירה זו. בשנות ה-20 פנה לניצוח והקים תזמורת קאמרית, שהקליטה יצירות חדשות לחברת "גרמופון" הלאומית.
ברבירולי עשה לו שם כמי שיכול להבטיח ביצוע מרשים לאחר חזרות מעטות, ובשנות ה-30 הרבה להקליט עם הסימפונית של לונדון ועם הפילהרמונית של לונדון, בקונצרטים עם סולנים ראשונים במעלה כגון קרייזלר, יאשה חפץ וארתור רובינשטיין. רוב התקליטים האלה נחשבים לקלאסיקה גם כיום.

מנצח הפילהרמונית של ניו יורק מ-1937 עד 1942

בשנת 1937 השיג ברבירולי ניצחון מזהיר כשהוזמן להחליף את טוסקניני כמנצח הפילהרמונית של ניו יורק, מעמד יוקרתי מאין כמותו. אף כי חמש העונות שלו שם היו בגדר ניצחון מוזיקלי, כפי שמלמדות ההקלטות שנעשו במהלכן, הוא פעל תחת התקפה מתמדת מצד העיתונות הניו יורקית הבוטה, בייחוד המבקר האנגלופובי אולין דאונס.

עבודה בשנים הבאות 1942 - 1970

בשנת 1942 הוזמן ברבירולי לחדש את החוזה שלו, אבל לשם כך היה עליו להפוך לאזרח ארצות הברית, ובכך לא רצה. הזמנה שהגיעה אליו בנקודה זו, למשרת המנצח הראשי של תזמורת האלה במנצ'סטר, שינתה את פני הקריירה שלו.
הגידול בהזדמנויות לקונצרטים המריץ את "האלה" לשים קץ להסדר של שיתוף במחצית מנגניה עם ה-BBC, שהציל אותם בשנים חלשות, אך הכביד עליהם יותר ויותר עם חלוף הזמן, ולשכור מנצח מן השורה הראשונה. רק ארבעה מן הנגנים המשותפים בחרו להישאר עם תזמורת האלה, כך שבבואו נדרש ברבירולי להקים מחדש את התזמורת תוך שבועות ספורים, משימה שקיבל על עצמו בהתלהבות. את "תזמורת האלה החדשה" שלו אפשר לשמוע כיום בהקלטות של סימפוניות משל ארנולד באקס וווהן ויליאמס, שנוגנו במנצ'סטר של תקופת המלחמה.
ברבירולי ניצח על התזמורת במשך עשרים וחמש שנים, בערים רבות, כולל פסטיבל צ'לטנהם, שם ניצח על ביצועי בכורה של יצירות חדשות רבות. הוא ניצח גם על ה-BBC ועל תזמורות לונדוניות אחרות, בקונצרטים ובתקליטים.
ברבירולי זכור כפרשן של אלגר, ווהן ויליאמס ומאהלר, כמו גם שוברט, בטהובן, סיבליוס, ורדי ופוצ'יני, וכתומך מושבע ביצירות חדשות של מלחינים בריטים, תמיכה שהתחרתה בזו של אדריאן בולט והנרי ווד.
ברבירולי היה נשוי לאבובנית הבריטית אוולין רותוול.
קלאונאים

התנהגות

הקלאונאים ניזונים בעיקר מתאנים, מפיקוסים, מפירות ומחרקים, אך לעיתים גם מדו-חיים ומשלשולים. המקור שלהם ארוך מאוד ולשונם קצרה, ולכן הם מטילים את הראש אחורה וכך בולעים את פירות הפיקוס והתאנים. הקלאונאים מחפשים את המזון בעיקר בצמרות העצים, שם הם מתגודדים בקבוצות אכילה גדולות, אך יש שמחפשים את המזון על האדמה, למשל קלאו הקרקע הצפוני.
כל מיני הקלאו מקננים לפי אותו דפוס קינון ייחודי להם: הנקבה בוחרת לעצמה חור בעץ לקנן בו ומתיישבת בו. למרות מקורם הגדול, הקלאונאים אינם מסוגלים לחפור בעצים משום שמקורם וקסדתם חלולים. אחרי שהנקבה מצאה מקום לקינון, היא כולאת את עצמה, בעזרת הזכר שמביא לה חומרי גלם (לשלשת ושאריות מזון) עד שהחור בעץ נאטם לגמרי מלבד חור קטן שמיועד להעברת אוכל ולהוצאת לשלשת. אטימת החור מיועדת כדי למנוע כניסת פולשים כגון נחשים לקן, כך שהנקבה לא יכולה לצאת והטורפים לא יכולים להיכנס. אחרי שהגוזלים גדלים, הנקבה והם פורצים את הקן בעזרתו של הזכר, והגוזלים כולאים את עצמם, כמו אמם לפניהם. כעת הזכר והנקבה מביאים להם אוכל, ובבוא העת יפרצו שניהם את החור ויעופו לדרכם.
המין הגדול ביותר הוא קלאו אדום פנים (Bucorvus leadbeateri) שיכול לשקול עד 6.2 ק"ג. הקטן ביותר הוא טוקוס שחור ננסי (Tockus hartlaubi) ששוקל עד 102 גרם.
יאן פסקל טורטלייה

חייו

טורטלייה נולד בפריז, הוא ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC במנצ'סטר, כיהן כמנצח הראשי של תזמורת זאת והקליט עמה. 
בנוסף, הוא זכה לשבחים גם על הקלטה של מוזיקה צרפתית עם הצ'לן ג'וליאן לויד ובר, הקלטה זו כללה את הקונצ'רטי לצ'לו של סן-סאנס והונגר לחברת יוניברסל קלאסיקס. 
בשנים 2005 עד 2008 כיהן טורטלייה כמנצח אורח ראשי של תזמורת פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית.
משנת 2008 הוא מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של מדינת סאו פאולו בברזיל.
כיום טורטלייה הוא גם מנצח אורח ראשי של "תזמורת הנוער הלאומית של בריטניה הגדולה".
משנת 2015 הוא משמש כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של איסלנד.
מתוך הביואיק

עלילת הספר

בשנת 1979, קרטיס וילקוקס, שוטר טירון במשטרת מערב פנסילבניה, נקרא יחד עם שותפו, איניס ראפרטי, לתחנת דלק בה ננטשה מכונית ביואיק רואדמאסטר שנת 1954. המדווח הוא בראדלי רואץ', שלימים ידרוס את קרט לא רחוק משם, מתוך שכרות. שני השוטרים מפלוגה ד' מחרימים את המכונית ולוקחים אותה לתחנת המשטרה. השוטרים בודקים את המכונית ומגלים כי זוהי אינה מכונית כלל: המצבר אינו מחובר לשום דבר, לוח המחוונים מזויף, והמפתח חלק לגמרי ואינו מסתובב בחור ההצתה. הגוף של ה"ביואיק" דוחה כל לכלוך, וכאשר היא נשרטת, ה"מכונית" מתקנת את עצמה.
באותו ערב נכנס איניס לביתן ב' בו מאוחסנת הביואיק ונעלם. מאז קרט מפתח אובססיה אודות הביואיק, שמדי כמה זמן מציגה מעין מופע זיקוקים סגולים (שהשוטרים מכנים רעידות אור) ו/או מוציאה מתא המטען יצורים דוחים ובדרך כלל מתים. השוטרים של פלוגה ד' מבינים כי מה שנמצא בידיהם הוא שער לעולם אחר.
הסיפור מסופר מנקודת המבט של השוטרים מפלוגה ד', המספרים על רבע המאה שבה נמצאת הביואיק אצלם לבנו של קרט, נד, אשר מחליט להשמיד את המכונית. השוטרים מצליחים לעצור אותו בזמן ומונעים ממנו להרוס את הביואיק, שכן ההריסה שלה תפתח לגמרי את השער שבין העולמות, וכל הסביבה (ואולי גם כל העולם) יישאבו לתוך השער.
לאחר כמה שנים מגלה נד סדק בשמשת המכונית, ומבין כי במוקדם או במאוחר היא תקרוס לחלוטין, והשער בין העולמות ייסגר.