קרב אייגוסה

רקע היסטורי

ניצחון הקרתגים בקרב דרפאנה (249 לפנה"ס) הכשיל את ניסיון הרומאים לכבוש את אחרוני המאחזים הפוניים בסיציליה ולהביא לסיום המלחמה הארוכה. הסיכויים להכריע את העיר ליליבאום - הנתונה במצור מאז שנת 250 לפנה"ס - קטנו עקב אובדן הצי הרומאי בקרב. הקרתגים, שנחלו בו את ניצחונם הימי הגדול היחיד משך המלחמה כולה, שלטו שוב בים ויכלו להעביר באניותיהם אספקה לנצורים באין מפריע. הם תקפו את אניות הרומאים העוגנות ליד ליליבאום, חלקן לכדו ואת האחרות העלו באש. וכאילו לא די בכך, שייטת אניות משא רומאיות, שהובילה בלא ליווי הולם אספקה ותבואה לצבא הצר על ליליבאום, הותקפה גם היא ומקצת האניות נתפסו על מטענן. צי המלחמה הרומאי, שנכשל בהגנה על אניות המשא, לא נחלץ אף הוא ללא פגיעה, נלכד בסערה ליד כף פאכינוס (Pachinus) ואניותיו נטרפו על סלעי החוף. בעקבות פורענויות אלה נטשו הרומאים את הזירה הימית, ובין השנים 248-243 לפנה"ס ניהלו את מלחמתם בסיציליה ביבשה בלבד ללא כל הכרעה.
בחלוף חמש שנים נמלכו הרומאים שוב בדעתם. הם הבינו כי הניצחון לא יושג אלא באמצעות הצי המלחמתי, ששליטתו בים תנתק את חילות הקרתגים מהאספקה דרך הים, כך שניתן יהיה להכריעם בזמן קצר בקרבות יבשה. היה זה הצי הרביעי שבנו הרומאים משך המלחמה, אך שלא כמו בפעמים הקודמות, בנייתו מומנה מתרומות של אזרחים עשירים ולא מקופת המדינה. זאת ועוד, מאתיים החמש-חתריות שהושקו ב-242 לפנה"ס היו קלות-מבנה, ונבנו על פי דגם האניות הקרתגיות מהירות התנועה והתמרון. דומה כי הרומאים גמרו אומר לסיים את המלחמה ויהי מה.

ההכנות לקרב

הפיקוד על הצבא והצי נמסר לידי הקונסול גאיוס לוטאטיוס קאטולוס (Gaius Lutatius Catulus), אשר מיד עם הגיעו לסיציליה בראשית קיץ 242 לפנה"ס השתלט על נמל דרפאנה ועל המעגנים ליד ליליבאום, והחל בהטלת מצור יבשתי על דרפאנה. תוך כדי כך אימן מדי יום את החותרים, המלחים וחיילי הצי, "בזוכרו את הנחת היסוד" - כדברי פוליביוס - "שרק בקרב ים יוכל להשיג הכרעה ניצחת".
שובם של הרומאים לזירה הימית והגעת הצי הרומאי לדרפאנה הפתיעו את הקרתגים. הם מיהרו לכנס צי אניות מלחמה עמוסות אספקה ותבואה ולשלחן אל חילותיהם שבאריקס (Eryx), מצודה טבעית צפונית לדרפאנה. תוכניתו של חנון, מפקד הצי, הייתה לפרוק את מטען האניות מתחת לאפם של הרומאים, להעלות עליהן את הטובים שבחיילים השכירים שבאריקס כדי שישמשו חיילי-צי, ולהתמודד בקרב ים עם הצי הרומאי כדי להשמידו. כשהגיעו הידיעות לאוזני לוטאטיוס, העלה את מיטב חייליו על סיפוני האניות, שט אל האי אייגוסה השוכן מול ליליבאום, והתכונן ליירט את הצי הקרתגי בעודו בדרך למחרת היום.
תנאי הרוח והגלים בבוקר שלמחרת לא היו נוחים לרומאים. הים החל לרגוש, ולוטאטיוס היסס אם להוציא את אניותיו אל לב ים. הוא שקל ומצא, כי מוטב להסתכן ולצאת להתנגשות בתנאי ים אלו מאשר להניח לחנון להגיע אל אריקס ולהתאחד עם כוחותיו של חמילקרת ברקא. לשיקוליו נוספו עוד גורמים: אניותיו היו קלות משקל וצוותי אניותיו מאומנים יותר בהשוואה לאלו של הקרתגים; שהרי אניותיו של חנון היו עמוסות אספקה וצוותיהן שנאספו בחופזה לא הספיקו להתכונן כראוי לקרב הימי. אם יחמיץ את ההזדמנות שנפלה לידיו, ייאלץ מאוחר יותר להילחם באניות שמטענן נפרק והן מהירות-שוט ומאוישות בטובים שבחיילי הצי.

הקרב ותוצאותיו

לוטאטיוס הוציא את אניותיו לים וערך אותן בשורה חזיתית אל מול נתיב ההתקדמות של אניות האויב, שעשו דרכן בסיוע מפרשים. עדיפותם של הרומאים במשקל האניות, ביכולת התמרון ובכושרם של החותרים וחיילי הצי ניכרה כבר בתחילת הקרב. במהלומות ניגוח ובלוחמת סיפונים הצליחו אנשיו של לוטאטיוס להטביע חמישים מאניות הקרתגים וללכוד שבעים על צוותן. היתר פרשו את מפרשי החלוץ שלהן ונמלטו מזירת הקרב בחסדי רוח נוחה.
ניצחון הרומאים בקרב הימי ליד אייגוסה חתם למעשה את המלחמה הארוכה. חילות הקרתגים בסיציליה נותקו מעיר האם שבאפריקה, ולפונים המובסים לא נותרה כל ברירה אלא לחתום על חוזה שלום. רומא, שהמלחמה הממושכת דלדלה את משאביה, רצתה בסיומה במידה שווה. החוזה נחתם בשנת 241 לפנה"ס על ידי חמילקרת ברקא וגאיוס לוטאטיוס.

מקורות

פוליביוס. היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991.