google/wiki40b huggingface dataset:
JC virus

פתוגנזה

הנגיף נפוץ בקרב בני האדם ונמצא בכ-70 עד 90 אחוזים מכלל האוכלוסייה. אולם בשונה מקרוב משפחתו - BKV, מדביק JCV בעיקר בתקופת הילדות המאוחרת וגיל ההתבגרות. ההדבקה הראשונית, בדומה ל-BKV, תהייה נטולת תסמינים מיוחדים ותתרחש, ככל הנראה, בשני אופנים: על ידי תרסיס באוויר וע"י בליעה והדבקת דרכי העיכול. אחרי ההדבקה הראשונית עלול הנגיף להישאר במערכת העיכול, או מנגד לנדוד לכליות, ולהישאר באיברים אלו לכל אורך החיים במצב רדום (לטנטי). בעודו בכליות, מופרש הנגיף לסירוגין בשתן, כאשר עיקר ההפרשה מתרחשת במהלך ההיריון ובמצבי אימונוסופרסיה.
הנגיף מסוגל לחצות את מחסום דם-מוח די בקלות ולהישאר במצב רדום במערכת העצבים המרכזית, שם הוא גורם להדבקת תאי הגליה מסוג אוליגודנדרוציטים ואסטרוציטים. חולי איידס, חולים במחלות חסר אימוניות ובמדוכאי מערכת חיסון (כגון מושתלי איברים וחולים במחלות אוטואימוניות) נמצאים בקבוצת סיכון מוגברת, היות שדיכוי מערכת החיסון מאפשרת לנגיף לעבור ריאקטיבציה (מעבר ממצב רדום למצב פעיל) ולהוביל למחלת ה-PML, כתוצאה מהרס האוליגודנדרוציטים, שמתבטאת בדלקת של האזור הלבן במוח (אזור עשיר באקסונים של תאי העצב), וגורמת לשחיקה ופגיעה בשכבת המיאלין העוטפת את האקסונים. דבר שמוביל לקשיי דיבור, חולשה בצד אחד של הגוף, אובדן כושר הראייה בעין אחת או בשתי העיניים, אובדן תחושה באחת הגפיים ובסופו של הדבר למוות.
בשנת 2010 פורסמו תוצאות מחקר שנערך במרכז רפואי רבין ובו נמצא קשר ישיר בין נשאות JCV לבין הסיכוי לחלות בסרטן המעי הגס.

אבחנה וטיפול

היות שהנגיף מופרש בשתן ניתן לבודדו, בדומה ל-BKV, על ידי הדבקת תאי פיברובלסט. כמו כן ניתן לבודדו בתרבית תאי גליה מהמוח. בדיקה סרולוגית בשיטת ELISA לאיתור נוגדני IgM ו-IgG כנגד הנגיף נחשבת לנפוצה. אולם כיום, נהוג להשתמש בשיטות ה-PCR, על מנת לאשר את נוכחות JCV על ידי זיהוי ה-DNA שלו בדם החולה, ושיטת Real Time PCR שאף מכמתת את הנגיף ביחידת נפח מוגדרת (בדרך כלל מספר עותקי DNA למ"ל דם). ביופסיה מרקמת מוח שכיחה בעיקר בקרב חולים בקבוצות הסיכון. את הנגיף ניתן לאתר בביופסיית מוח על ידי שימוש בהיברידיזציה in-situ, או זיהוי ישיר על ידי שימוש בנוגדנים אימנוהיסטוכימיים ופלואורוסצנטיים.
חולים בקבוצות סיכון מטופלים בתרופות אנטי-ויראליות דוגמת סידוֹפוֹבִיר (Cidofovir). התרופה היא אנלוג מבני לנוקלאוטידים, וגורמת לעיכוב בפעילות האנזים הנגיפי DNA פולימראז, מה שמשבש את יכולת השכפול וההתרבות של הנגיף בתאי הפונדקאי. נשאי HIV משלבים בטיפול גם מתן תרופות אנטי-רטרוויראליות דוגמת: מעכבי רוורס טרנסקריפטאז, פרוטאז ואינטגראז.
אלכסנדר אלבון

קריירת מרוצים

אלבון החל להתחרות בגיל 8 בתחרויות קארטינג. שנה לאחר מכן השתתף באליפות ה-S1 הבריטית וסיים במקום הראשון, הישג עליו חזר גם בשנת 2007. בין השנים 2008 – 2010 התחרה בקטגוריית ה-KF3. בשנת 2011 עבר להתחרות בקטגוריית ה-KF1 וסיים במקום השני באליפות האירופית ובאליפות העולם.
בשנת 2012 הצטרף לתוכנית לפיתוח נהגים צעירים של קבוצת רד בול רייסינג, ועבר להתחרות עבור קבוצת EPIC Racing באליפות הפורמולה רנו 2.0. לאחר עונה אחת עבר לקבוצת KTR, עימה התחרה באליפות במשך 3 עונות. בסיום עונתו האחרונה באליפות דורג במקום השלישי. בשנת 2015 עבר להתחרות באליפות אירופה בפורמולה 3, וסיים את העונה במקום החמישי. לאחר שנה באליפות האירופית עבר להתחרות עבור קבוצת ART ב-GP3. במהלך העונה השיג ארבעה ניצחונות, וסיים במקום השני כסגנו של שארל לקלר.
אלבון המשיך להתחרות עבור קבוצת ART גם בשנת 2017, אך עבר לאליפות הפורמולה 2. במהלך הונה היע פעמיים לפודיום, צבר 86 נקודות וסיים במקום העשירי. לקראת עונת 2018 עבר להתחרות עבור קבוצת DAMS. במרוץ השלישי של העונה שהתקיים באזרבייג'ן זינק לראשונה מהפול פוזישן והשיג ניצחון ראשון באליפות. בהמשך העונה ניצח גם בבריטניה, הונגריה ורוסיה. לקראת צמד המרוצים האחרונים של העונה באו דאבי דורג במקום השני אחרי ג'ורג' ראסל, אך העובדה שצבר במרוצים נקודה אחת בלבד אפשרה ללנדו נוריס לדחוק אותו למקום השלישי בסיום העונה.
לקראת סיום העונה הוחתם על ידי קבוצת ניסאן כנהג באליפות הפורמרולה אי. חודשיים לאחר מכן שוחרר מחוזהו על מנת שיוכל להצטרף לקבוצת טורו רוסו באליפות הפורמולה 1. בפגרת הקיץ, אחרי 12 מרוצים בעונה, הוחלט כי אלבון יקודם לקבוצת רד בול במקומו של פייר גאסלי שחזר לנהוג עבור טורו רוסו.
ג'ימי קינון

חייו

קינון נולד ב-5 באפריל 1911 לג'יימס פטריק קינון ואליזבת קאריק. ב-8 באוגוסט 1923 הוא הגיע עם משפחתו מסקוטלנד לאליס איילנד, ניו יורק.  במשך תקופה עבד בתור גנן ונאבק בהתמכרות לסמים, עד שהצליח להחלים באמצעות הימנעות מוחלטת מכל סוגי הסמים בעזרת מכורים אנונימיים ב-2 בפברואר 1950.
קינון ועוד כמה מכורים נקיים שנפגשו באלכוהוליסטים אנונימיים התחילו סדרה של מפגשים עצמאיים למכורים לסמים, מ-17 באוגוסט 1953. המפגש הראשון של "מכורים אנונימיים", כפי שהוא מוכר כיום, התקיים ב-5 באוקטובר 1953 בדרום קליפורניה. כיום, "מכורים אנונימיים" מקיים יותר מ-30,000 מפגשים שבועיים בלמעלה מ-100 מדינות ברחבי העולם. שלא כמו רבים אחרים שניסו ליצור קבוצות לעזרה עצמית עבור מכורים לסמים, "מכורים אנונימיים" התבסס כבר מהתחלה על שיטת 12 הצעדים ו-12 המסורות של אלכוהוליסטים אנונימיים.
קינון הוא דמות מפתח בהיסטוריה של "מכורים אנונימיים". הוא כתב מספר חלקים בחוברת הלבנה, אשר היוותה את הבסיס לספר "מכורים אנונימיים", שנקרא גם "הטקסט הבסיסי". הוא פורסם בשנת 1983 תחת הכותרת "Narcotics Anonymous"‏ (ISBN 0-912075-02-3). ספר זה מכיל גם את הביוגרפיה האנונימית, שכותרתה "אנחנו כן מחלימים". קינון גם תכנן ועיצב את הלוגו של מכורים אנונימיים וגם שימש מנהל של משרד השירות העולמי מזמן ההקמה ב-1983. הוא מעולם לא הציג את עצמו בתור מייסד "מכורים אנונימיים", אם כי הרשומות מוכיחות בבירור כי הוא מילא את תפקיד המייסד של "מכורים אנונימיים" כפי שהוא קיים כיום.
קינון מת מסרטן ריאות ב-9 ביולי 1985 בקליפורניה. לפני מותו הוא ביקש, שאם תהיה לו אי פעם מצבה, שיהיה רשום בכותרת המצבה: "כל מה שעשינו היה לזרוע זרעים ועבודה והיינו מחושלים לעשות את העבודה הזאת, כך שאנו ואחרים נוכל לחיות בשלום בחופש ובאהבה". הוא היה נקי במשך שלושים וחמש שנים בעת מותו.
ALD

דיאגנוזה

הדיאגנוזה מבוססת על ממצאים קליניים ועל זיהוי של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן (very long-chain free fatty acid; VLCFA) בסרום. בדיקת MRI תראה חריגות בחומר הלבן. במרכזים רפואיים מסוימים ניתן גם לבדוק הימצאות של הגן הפגום.
כ-1 מכל 42,000 בנים מאובחן כנושא ALD בתאחיזה ל-X.‏

גורמים

הצורה הנפוצה ביותר של ALD היא בתאחיזה ל-X, כלומר הגן הפגום מועבר על כרומוזום X. גן זה נמצא ב-Xq28 והמחלה מתאפיינת בהצטברות יתר של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן, שאלו חומצות שומן המורכבות משרשראות של 24-30 פחמנים. הגן האחראי ל-ALD התגלה ב-1993, והחלבון שאותו הוא מקודד שייך למשפחת חלבוני העברה, והוא לא אנזים. לא ברור כיצד רמה גבוהה של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן גורמת לאיבוד מיאלין.
הגן (ABCD1) מקודד לחלבון המעביר חומצות שומן לפראוקסיזום, אברון שבו עוברות חומצות השומן חמצון בטא. גן פגום גורם להצטברות של שרשראות ארוכות מאוד של חומצות שומן.
ALD אוטוזומלי קשור לגנים: PEX1, PEX5, PEX10, PEX13, ו-PEX26.‏

פרוגנוזה

הטיפול הוא סימפטומטי. התנוונות נירולוגיות הולכת ומחמירה הופכת את סיכויי ההישרדות לנמוכים. מתים מן המחלה שנה עד עשר שנים לאחר הופעת הסימפטומים. כיום נחקרות מספר שיטות לטיפול במחלה בהן שמן לורנצו, השתלת מח עצם וריפוי גני.
תגובת דחק חריפה

תסמינים

התסמינים מחולקים לחמש קבוצות :
א. תסמינים חודרניים: שחזור האירוע בסיוטי לילה, במחשבות חוזרות, או בפלאשבקים.
ב. מצב רוח שלילי
ג. תסמינים דיסוציאטיביים: קושי לזכור חלקים מהאירוע, תחושה של שינוי בתפיסת המציאות (האטה של קצב הזמן, ראייה של עצמך מפרספקטיבה שונה).
ד תסמינים הימנעותיים: ניסיון להימנע מלחשוב על האירוע או לפגוש רמזים חיצוניים המזכירים את האירוע (למשל, מקומות או אנשים המקושרים לאירוע)
ה. עוררות יתר: קושי להירדם או התעוררות במהלך הלילה, ערנות מוגברת לסכנות בסביבה, עצבנות וקופצנות.
התסמינים נמשכים בין שלושה ימים לחודש מאז האירוע הטראומטי (בדרך כלל התסמינים מתחילים מיד לאחר האירוע, אבל רק אם הם נמשכים יותר משלושה ימים ניתן לאמר שהאדם סובל מההפרעה)
יעקב זיידה

ביוגרפיה

זיידה נולד בלבוב שבגליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית). בנעוריו היה חבר השומר הצעיר בלבוב. עקב מדיניות נומרוס קלאוזוס נאלץ להגר לפראג. החל בלימודי רפואה באוניברסיטת פראג, המשיך ללימודים באוניברסיטאות וינה, וירצבורג ומינכן, שם קיבל תוארי MD ו-PhD. בעקבות עליית הנאצים לשלטון החליט זיידה לעלות לארץ ישראל ב-1934. אשתו לעתיד ד"ר חנה-מרים כהן-זיידה עלתה בשנת 1935. הם נישאו בשנת 1940 והשתקעו בתל אביב, ולזוג נולדו שתי בנות. זיידה מצא עבודה כרופא פנימי בקופת חולים כללית.
ב-1941 התמנה למנהל בית החולים רוטשילד בחיפה, שהיה בית החולים היהודי הראשון בעיר. בניהולו עבר בית החולים למשכנו כיום ואילו בבניין הישן (בית אתין) נוסד בית ספר לאחיות.
בנוסף לעבודתו כמנהל בית החולים היה יו"ר הליגה למלחמה בשחפת ויחד עם ד"ר זאב וינשל פעל להקמת "תימנעה", בית חולים לטיפול לילדים הסובלים מהמחלה או שמישהו ממשפחתם חלה בה; פעיל בארגון למען חולי שיתוק ילדים אילנשי"ל. זיידה מונה בשנת 1956 למרצה אורח במחלקה לאדריכלות בטכניון, בקורס "ביולוגיה של האדם". משנת 1958 ועד מותו היה מרצה אורח לתולדות הביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. כתב מאמרים רבים בהיסטוריה של הרפואה ובהיסטוריה של הביולוגיה.
אמו, אחותו ואחד מאחיו נספו בשואה.

הנצחה

בית הספר לסיעוד, שעבר לאחר מכן למשכנו מול בית חולים בני ציון נקרא על שם יעקב זיידה.
M42 דאסטר

פיתוח

לאחר מלחמת קוריאה הוציא צבא ארצות הברית משימוש את כל כלי הרכב שנבנו על בסיס ה-M24 צ'אפי בדומה ל-M19. השלדה הוחלפה בשלדה של הטנק הקל M41 ווקר בולדוג, בגלל יעילות השלדה מהסוג הזה, אך צמד התותחים מסוג M2A1 בקוטר 40 מילימטר הושארו בגלל יעילותם נגד כלי טיס.

הנעה

הדאסטר מונע בידי מנוע בנזין מקורר על ידי אוויר עם 6 צילינדרים ובהספק של 500 כוחות סוס, דבר המאפשר מהירות נסיעה גבוהה על כביש של 72 קמ"ש, זאת הודות ליחס של 22 כוחות סוס לכל טון.

חימוש

החימוש העיקרי של הכלי הוא תותח בופורס 40 מ"מ דו-קני באורך של 70 קליברים (L/70) כנגד מטוסים, חמוש ב-336 פגזים. כמו כן, הכלי חמוש במקלע בינוני מדגם בראונינג 0.3 או מקלע M60, שני המקלעים בקליבר 7.62 מ"מ, ואלו קיימים כדי לתת לצוות אפשרות להגנה עצמית מפני חיילי חי"ר.

מיגון

המיגון של הדאסטר קל מאוד, וכולל שריון פלדה קל בעובי 9–25 מ"מ, כך שאף כדורים הנורים ממקלעים כבדים יכולים לחדור שריון זה, ולכלי נשק נגד טנקים לא יהיה קושי להשמיד את הכלי .

שימוש עבר

הייצור התחיל ב-GM's Cleveland Tank Plant. ה-M-42 נכנס לשירות בשנת 1953 והמערכת החדישה החליפה מספר מערכות ישנות. בשנת 1956 ה-M-42 קיבל מספר שיפורים (מנוע חדש, מערכת הילוכים חדשה ועוד), לבסוף זאת הייתה גרסה חדישה יותר, שנקראה M-42A1. בסוף שנת 1959 הייצור הופסק ועד אז יוצרו 3,700 יחידות. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 צבא ארצות הברית הבין שמערכת מסוג זה (תותחים ולא טילים) אינה מסוגלת להפיל מטוסים שטסים בגובה רב, לכן ארצות הברית פיתחה את MIM-23 הוק.

מלחמת וייטנאם

במלחמת וייטנאם התברר שמערכת הטילים MIM-23 הוק לא יעילה נגד כלי טיס הטסים בגובה נמוך, לכן הצבא החל בהחזרת ה-M42A1 חזרה לשירות הצבא, לגדודים להגנה אווירית. למרות מספר הפלות מוקדמות, הצבא הצפון וייטנאמי לא הרגיש מאוים באמת.
ה-M-42 שימש בעיקר לאבטח שיירות. הוא התגלה כיעיל נגד כוחות וייטנאמיים אבל אך ורק כוחות רגלים.

אחרי מלחמת וייטנאם

כאשר ארצות הברית עזבה את וייטנאם, רוב היחידות אשר היו שם אם לא כול היחידות הושארו שם והARVN (צבא הרפובליקה הוייטנאמית) אימץ אותם והשתמש בהם (מספר יחידות אף פועלות היום בוייטנאם).
קונקיסטאדור

קונקיסטאדור (בספרדית: Conquistador, מילולית: כובש) הוא כינוי לחיילים שהשתתפו בכיבושם של חלקים נרחבים מאמריקה הלטינית ושטחים אחרים באוקיינוס השקט שנכללו בשטחה של האימפריה הספרדית או האימפריה הפורטוגזית. כיבוש זה היווה את השלב הראשון בהשתלטות האירופאים בכלל והספרדים בפרט על העולם החדש בין המאה ה-15 והמאה ה-16. תקופת הכיבוש עצמה החלה עם גילוי אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492, והסתיימה עם ייסודה של המערכת הקולוניאלית באמריקה הספרדית לקראת סוף המאה ה-16.
הכינוי עצמו, בו השתמשו כבר הקונקיסטאדורים ביחס לעצמם, מתייחס בו זמנית הן לכיבושו של העולם החדש והן כרמז להמשכיות הרקונקיסטה - המאבק הנוצרי הממושך לכיבושו מחדש של חצי האי האיברי מידי המוסלמים.
מרבית הקונקיסטאדורים היו אומנים או בעלי מקצוע כלשהו. אחדים מהם השתייכו לאצולה הנמוכה (הידלגוס) וחסרת הנכסים, אשר כיבושו של חצי האי האיברי (ומאוחר יותר כיבושו של העולם החדש) איפשר להם להיחלץ ממצוקה חומרית ולשמר את מעמדם החברתי. מבחינת מקורם הגאוגרפי בספרד, כשליש מהקונקיסטאדורים באו מאנדלוסיה, כרבע מקסטיליה וכחמישית מאקסטרמדורה. מרבית הקונקיסטאדורים היו בשנות ה-20 או ה-30 לחייהם. רובם ידעו קרוא וכתוב בצורה חלקית בלבד. בקרב הקונקיסטאדורים היו אפריקאים רבים - אנשים חופשיים ועבדים כאחד.
בין הקונקיסטאדורים הידועים היו הרנאן קורטס, פרנסיסקו פיסארו, פדרו דה אלוואראדו, לוקאס וסקס דה איילון, חואן רודריגס קבריו ופדרו דה ואלדיביה.
צ'ארלס רייט

חייו

על אף משקפיו, הצטיין רייט בספורט, וברוח הרפתקנות הנעורים חיפש מחצבים ושייט בקנו בצפון הרחוק של קנדה, שעדיין לא מופה אז. הוא למד פיזיקה באוניברסיטת טורונטו וזכה במלגת לימודים ללימודי תואר שלישי בקולג' גונוויל וקאיוס שבקיימברידג', אנגליה, שם עסק בחקר קרניים קוסמיות במעבדת קאוונדיש בשנים 1910-1908. בתקופת שהותו שם פגש את דאגלס מוסון, שחזר זמן לא רב קודם לכן מן המשלחת הבריטית של שקלטון לאנטארקטיקה (1909-1907), שנודעה בשם משלחת נמרוד. כששמע על התארגנות משלחתו של סקוט אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי, הגיש רייט את מועמדותו אך נדחה. הדחייה לא הרתיעה את רייט, שהלך ברגל מקיימברידג' ללונדון, שם הגיש את בקשתו באופן אישי; הפעם, קיבל אותו סקוט ורייט צורף למשלחת כפיזיקאי וחוקר קרחונים.
באנטארקטיקה הוציא רייט לפועל מספר רב של ניסויים בתצורות קרח וקרינת קרקע. מינואר עד אמצע מרץ 1911 היה אחד מארבעת חברי המשלחת (עם תומאס גריפית טיילור, פרנק דבנהאם ואדגר אוונס), שחקרו ומיפו את ההרים המערביים של אדמת ויקטוריה (המסע המערבי), שם ביצעו מחקרים מדעיים ותצפיות גאולוגיות. ב-1 בנובמבר 1911 היה רייט חבר בצוות הקבוצה הדרומית, שיצאה ממחנה הבסיס בכף אוונס בכוונה להגיע אל הקוטב הדרומי. הוא קיווה להיכלל בקבוצת הקוטב, שנבחרה ללוות את סקוט בתנופה האחרונה אל הקוטב; ואולם, ב-22 בדצמבר 1911, בקו רוחב 85° '15 דרום, שבעה שבועות מן היציאה למסע ועדיין במרחק 480 ק"מ מן הקוטב, היה רייט בקבוצת הסיוע הראשונה שסקוט שילח חזרה. במהלך חמשת השבועות הבאים עזר לקבוצה לנווט את דרכם לאורך 920 ק"מ חזרה לכף אוונס, שם המתינו לשובו של סקוט ואנשיו מן הקוטב. סקוט לא שב. ב-12 בנובמבר 1912 היה רייט, כחבר בקבוצת חיפושים בת 8 אנשים בהנהגת אדוארד ל. אטקינסון, הראשון לאתר את האוהל, שבו נמצאו גופותיהם של רוברט פלקון סקוט, אדוארד אדריאן וילסון והנרי רוברטסון באוארס, שגוועו כולם, ברעב ובקור, בדרכם חזרה מן הקוטב הדרומי, שמונה חודשים קודם לכן.
בשובו לאנגליה נשא רייט לאישה את אחותו של חברו למשלחת טרה נובה, ריימונד פריסטלי. הוא נשא הרצאות בקרטוגרפיה ועריכת סקרים במקביל לכתיבת עבודתו המדעית.
בשנת 1914 התגייס רייט לחיל ההנדסה המלכותי בדרגת סגן לייטננט ושירת בצרפת. לאחר קריירה מרשימה במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה עזר לפתח אלחוט חפירות וקיבל את אות צלב הצבא ואות מסדר הממלכה הבריטית (OBE), הצטרף ב-1919 למחלקת המחקר של האדמירליות. הוא היה פעיל באדמירליות הבריטית במהלך מלחמת העולם השנייה, ומילא תפקיד חשוב בפיתוח הראשוני של מערכת המכ"ם של בעלות הברית ובפיתוח מתקנים לאיתור מוקשים מגנטיים וטורפדו. בשנת 1946 הוענק לו תואר אבירות על פועלו.
עם יצירת השירות המדעי של הצי המלכותי ב-1946, התמנה רייט לראש השירות הראשון. משם עבר לארצות הברית בתפקיד יועץ מדעי לאדמירל במשימת השירותים הבריטיים המשותפים, וושינגטון הבירה, וב-1951 היה למנהל מעבדת הפיזיקה הימית של מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בלה חויה, קליפורניה. ב-1955 הצטרף רייט למועצת מחקר ההגנה של מעבדת צי האוקיינוס השקט של קנדה וב-1967 למכון למדעי כדור הארץ שבאוניברסיטת קולומביה הבריטית ולקולג' הצבאי המלכותי לדרכים בוויקטוריה, קולומביה הבריטית.
רייט חזר לאנטארקטיקה פעמיים, ב-1960 וב-1965. ב-1969 פרש לאי סולטספרינג בקולומביה הבריטית, קנדה, שם מת ב-1 בנובמבר 1975, בן 88.
היי קיילוס

הַיי קֶיילוּס (באנגלית: Hy Kalus ‏;21 במאי 1925 – 30 בדצמבר 2012) היה במאי תיאטרון וטלוויזיה יהודי אמריקאי, שהִרבה לביים בתיאטרון הישראלי.

קורות חייו

נולד בפרובידנס שברוד איילנד במשפחה יהודית. החל לשחק כילד בתיאטרון היידי. למד תיאטרון באולפן השחקנים אצל לי שטרסברג וב"אמריקן תיאטר וינג". במלחמת העולם השנייה שירת בדיוויזיית השריון ה-11 (11th Armored Division) בצבא ארצות הברית ובמסגרתה לחם בקרב על הבליטה ובשחרור מחנה מאוטהאוזן בתחילת מאי 1945.
על לחימתו זכה בעיטור לב הארגמן.
קיילוס החל את דרכו כבמאי בשנת 1946. הוא ביים הצגות ברחבי אמריקה, כמו גם עשרות סרטי תעודה לטלוויזיה. בין ההצגות שביים היו "הפיזיקאים" במילווקי ו"הבט אחורה בזעם" בוושינגטון ו"שגעונו של אלוהים" מאת אלי ויזל.
קיילוס הגיע לישראל ללמד בבית הספר למשחק שליד תיאטרון "הקאמרי" בשנת 1953, בעקבות הזמנתו של יוסף מילוא. כעבור שנה החל לביים בישראל. המחזה הראשון שביים בישראל היה "אנשי ריב" מאת ג'ורג' בלאק, בקאמרי. בשלהי אותה שנה ביים בקאמרי את "האיש שבא לסעוד" מאת קאופמן והרט. בקאמרי ביים בסך-הכול תשעה עשר מחזות. ב-1956 החל לביים בהבימה, בה ביים אחד עשר מחזות, בהם "הבט אחורה בזעם" ו"מי מפחד מווירג'יניה וולף?", שאותו ביים פעמיים ואשר זכה להצלחה רבה. רבים מהמחזות אותם ביים היו אמריקאים. 
ביים גם באופרה הישראלית, בתיאטרון בית ליסין, בתיאטרון גיורא גודיק, בתיאטרון בימות ובתיאטרון חיפה. ביים גם סרטי תעודה בטלוויזיה הישראלית, ביניהם "לילה שכולו יום", סרטו הראשון של הצלם דוד גורפינקל, על פי תסריט מאת רם עברון. היה חבר בוועדת הרפרטואר של הקאמרי. 
בתיאטרון גם הכיר את אשתו, השחקנית זהבה הס.
משנות ה-50 עד ה-90 עבר לסירוגין מישראל לארצות הברית, וביים בכל ארץ סרטים ומחזות. בארצות הברית גם ייעץ לקבוצות משקיעים מעסקי השעשועים אילו הפקות כדאי להעלות.
ב-2006 הוענק לקיילוס אות הוקרה על תרומתו המיוחדת לתיאטרון הקאמרי.
הוא נפטר בביתו בניו יורק ב-2012, בגיל 86. הותיר אחריו את אשתו, שני בנים וארבעה נכדים.
בנו רם נשוי למוזיקאית אילה אשרוב. אשתו זהבה הס היא בתה של הפסנתרנית עליזה (אליס) שמוּקלֶר-הֶס וגיסתו של הצ'לן עוזי ויזל.
לבו

היסטוריה

ייצור יין בלבו התקיים כבר בתקופה הרומית, כאשר לאורך חופי האגם שכנו מספר יישובים רומיים, וביניהם גם לוזאן. בסנט-ספורן (Saint-Saphorin) נמצאו שרידיה של וילה רומית וכתובת בלטינית העוסקת בחשיבותו של היין. מספר כתובות המתוארכות למאה ה-9 עוסקות גם הן בתרבות גידול הגפנים ומזכירות מספר מקומות ברחבי הקנטון בהקשר זה.
במאה ה-11 כבר היה גידול הגפנים באזור ממוסד והגפנים ניטעו על חלקות אדמה שהוענקו למספר מנזרים גדולים על ידי הבישוף של לוזאן, החל במאה ה-12. במאה ה-14 כבר היו קיימות במקום טראסות שנתמכו בקירות אבנים, והמסמך המוקדם ביותר המעיד על כך הוא מ-1331. לפי מסמך זה הוקמו במקום טראסות ברוחב של 10 עד 15 מטר אשר נתמכו בקירות שגובהם הגיע עד 6 מטר. הטראסות ניבנו באופן מסורתי מאבן גיר מקומית תוך שימוש במלט. באותה עת החלו המנזרים להשכיר את הקרקע לחקלאים אשר התגוררו בכפרי האזור, ותמורתה גבו אחוז מסוים מהתוצרת. החקלאים התגוררו בבתים צרי מידות שבהם הוקמו מרתפי יין, ואשר נבנו כך שיתפסו חלק קטן ככל הניתן מהקרקע היקרה. לצד גידול הגפנים עסקו חקלאים אלה גם בגידול בעלי חיים, במרעה, ובגידולים חקלאיים נוספים. ב-1391 נזכרו לראשונה כללים אשר חייבו את החקלאים לתחזק את הטראסות, וכללים ראשונים לפיקוח על היין הופיעו ב-1368. ב-1397 רבע מהכנסותיו של הבישוף של לוזאן באו מייצור היין, וערכו הגבוה של היין ורווחיותו של הענף הביאו להשקעה בו הן על ידי המנזרים שדאגו, למשל, לסלילת דרכים לשינוע התוצרת, הן על ידי הבישוף והן על ידי סוחרים מלוזאן. הרפורמציה הפרוטסטנטית הביאה לחיסול בעלותם של המנזרים בקרקעות כמעט לחלוטין, וב-1536 עברה לוזאן לשליטתה של ברן. מספר משפחות אמידות מברן החלו רוכשות אדמות בלבו, ומשביחות אותן, בין היתר בעזרת שיפור נתיבי התחבורה באזור.
בתחילת המאה ה-19 היו בלבו חלקות גפנים קטנות רבות וכמות עצומה של בעלי קרקע שונים, כולל מספר מנזרים שהצליחו לשמור על בעלותם במספר חלקות. עובדה זו הביאה לחוסר יעילות בעיבוד הקרקע, אך כאשר קנטון וו הצטרף לקונפדרציה השווייצרית ב-1803, נפתחה תקופה של ארגון וחלוקה מחודשים של הקרקעות. הטראסות והקירות התומכים בהן שופצו וחודשו, והוקמו מערכות ניקוז למניעת סחיפת הקרקע. דרכי אורך חדשות נסללו, וב-1861 הונחה מסילת הרכבת לאורך חופי האגם. ב-1886 הגיעה מגפת זבוב היין ללבו, והדבר חייב את שיפור הדרכים בין הגפנים כדי להקל את הטיפול הכימי בהם. במקום גפנים נגועים שנעקרו ניטעו גפנים חדשים ועמידים יותר, תוך הקפדה על נטיעתם בשורות סדורות. בנוסף, על מנת להעניק מענה למשבר החלו ממשלת הקנטון והממשלה הפדרלית לתמוך בענף, תוך הגברת הפיקוח עליו וחקיקת חוקים העוסקים בשימור איכות היין.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו העוסקים בענף לנטוש את בתיהם בסמוך לחלקות הגפנים, ולעבור להתגורר בערים ובכפרים באזור. תופעה זו חיסלה באופן סופי את המשקים המעורבים שעסקו בגידול גידולים חקלאיים נוספים ובגידול בעלי חיים לצד הגפנים מאז ימי הביניים. בסוף המאה ה-20 סולקו חלקות גפנים קטנות במטרה לשפר את נגישות הציוד המכני ולשמר את איכות הקרקע. כיום בנויות חלק מהטראסות מבטון עם חיפוי של אבנים, והדבר נכון בעיקר לגבי טראסות התומכות בדרכים ובמסילות הרכבת.
עד מדינה

עד מדינה, המכונה לעיתים גם "עד המלך", הוא חשוד, נאשם, או מורשע בפלילים, המעיד מטעם התביעה נגד עמיתיו או שותפיו לעבירה בעקבות הסכם שערך עם הפרקליטות.
החלטת אדם להפוך לעד מדינה עשויה להיות כתוצאה מרגש אשמה או חרטה, אך לעיתים קרובות יותר החלטה כזו מתקבלת בתגובה להצעה נדיבה של התביעה, כגון: הגשת כתב אישום רק על עבירה פחותה, הסדר טיעון נדיב, הסכמה על מאסר בתנאים נוחים מהרגיל, וכדומה. בתביעות פליליות שבהן נידונות עבירות קשות, שסכנתן לציבור רבה, ומנגד קיים קושי באיתור עדים, כגון משפטי חשודים בפשע מאורגן, יש וההצעה להפוך לעד מדינה מלווה בהסכם חסינות מפני תביעה והצטרפות לתוכנית להגנת עדים, אף אם עד המדינה מודה בביצוע מעשי עבירה.
בייבי דאדי

תקציר העלילה

בן וילר, רווק ומוזג בן 20+, הופך פתאום לאב כאשר בתו התינוקת אמה ננטשת על סף ביתו. בעזרתו של אמו הלוחצת, בוני, אחיו הבכור דני, ושני חבריו הטובים טאקר וריילי, בן משנה את כל מהלך חייו על מנת לספק לבתו את כל צרכיה.
דגל צלב בורגונדיה

מקורותיו של הצלב

הצלב הופיע על אדמת ספרד בשנת 1503 לערך כאשר נישא בידי משמר ראשו של פיליפה הראשון דוכס בורגונדיה בבואו לספרד כבעלה של חואנה מקסטיליה לציון בית האצולה של אמו מארי מבורגונדיה. מקורותיו של הצלב נמצאים בתחילת המאה ה-15 עת דוכס בורגונדיה, טוען לכתר צרפת, תמך באנגליה בעת מלחמת מאה השנים.
מתקופתו של המלך קרלוס הראשון הופיע הצלב על רקעים בצבעים שונים אך התיאור הרשמי היה שדה לבן. תחת שלטונו של פיליפה החמישי ועד לבחירתו של הדגל האדום-צהוב-אדום בשנת 1785 בידי המלך קרלוס השלישי, שימש דגל הצלב כדגלון חרטום לצד דגל לבן המוטען בשלט האצולה של ספרד. בשנת 1785 החליט קרלוס השלישי לשנות את צבעי הדגלים עקב הדמיון הרב בינו לבין צלב פטריק הקדוש והבלבול שנוצר מכך בציי המלחמה.
במרוצת המלחמות הקרליסטיות (משנת 1833 ועד הדחתה של איזבלה השנייה בשנת 1868) אומץ הדגל בידי הקרליסטיים - תומכי קרלוס מריה איסידרו, אחיו של פרננדו השביעי אשר טען לכתר הספרדי והיה היורש החוקי על פי החוק הסאלי (שבוטל על ידי פרננדו).
במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית ביבשת אמריקה שימש הדגל כדגל מלכות המשנה של ספרד החדשה או "דגל עבר הים" (ספרדית: "Bandera de Ultramar") וכיום הוא נחשב כדגל היסטורי ברבות מהמדינות אשר היוו חלק ממלכויות המשנה.
דלין (אוניית מעפילים)

תולדותיה

"דלין" הייתה ספינת דיג באורך 29 מטר עשויה עץ; משקל 25 טון; בעלת מנוע דיזל מדגם אנסלדו 80 כח סוס.
אנריקו לוי, רכש את הספינה שנמצאה בבניה במספנת דורמיו ב'מונופולי' המנוע נרכש מספק אחר. המימון הועמד על ידי המוסד לעליה ב' מכסף שנאסף על ידי מכירת מצרכי מזון שאספו חיילים יהודים בצבא הבריטי. ג'יורג'יו נסים, יהודי מאיטליה וקרוב משפחה של אנריקו לוי, נרשם במסמכים כבעלי האונייה. הכוונה לרשום אותה "Sirius" המוסד רצה לכבד את אליהו גולומב ולקרוא אותה 'דלין' אך רשם כלי השיט ביקש שם בעל צליל איטלקי ונבחר השם השם הרשום "Daliah". השקת הספינה נעשתה כמקובל באיטליה בברכת הבישוף של מונופולי, מונסיניור גוסטבו ביאנקי. בקבוק שמפניה נופץ על ידי גב' ג'יקלה פרנדר ידידתו, ומאוחר יותר אשתו, של רב החובל כגברת המשיקה.
צוות ההכנה להפלגת ההעפלה כלל את אריה חייקינד, [ישראל חורב מהפלי"ם וחיילים יהודים מיחידה 199 ומיחידת תובלה 960 של הצבא הבריטי, שדאגו גם למפות ואספקה.
הפליגה מ'מונופולי' באיטליה ב-21 באוגוסט 1945 כשעל סיפונה 37 מעפילים. נוהלי הקשר בין האונייה והחוף טרם מוסדו ולכן שתי ספינות המפרש שתוכננו לחבור איתה לא מצאו אותה. המעפילים הורדו בחוף שדות ים ב-28 באוגוסט 1945.
לאחר הפלגתה כאוניית מעפילים נשארה בשירות המוסד לעליה ב', בחזות ספינת דיג איטלקית. היא שימשה להברחת צוותות ממחנות המעצר בקפריסין ולהעברת מעפילים לספינות מעפילים, שהיו בדרכן ארצה.
פריזבי

צלחת מעופפת או פריזבי (נכתב לעיתים כפריסבי) היא עיגול פלסטי בקוטר 20-25 סנטימטר בעלת קימור בשפתה. הצלחת המעופפת מייצרת כוח עילוי כאשר היא מסתובבת, וכך ניתן למסור אותה מאדם לאדם.
הפריזבי שווק לראשונה בשנת 1948. ממציא הפריזבי, וולטר פרדריק מוריסון (1920–2010), כינה אותה "צלחת פלוטו". הוא שאב את ההשראה להמצאה מתבנית עוגה שבה שיחק עם אשתו במשחק מסירות.
המונח התקני בעברית הוא צלחת מעופפת, גם לצלחות בגדלים וצורות אחרות, בעוד השם פריזבי שייך כקניין רוחני לחברת Wham-O.
סגי איתן

סגי איתן (נולדה ב-21 בינואר 1954) היא מנהלת ישראלית שכיהנה כמנכ"לית חברת נכסים ובניין בשנים 2004–2019.

ביוגרפיה

איתן גדלה במושב גאולים בת למשפחה מרובת ילדים להורים שעלו מתימן. למדה בתיכון ממלכתי-דתי בר-אילן בנתניה במגמה ראלית והייתה פעילה בתנועת בני עקיבא. לאחר הלימודים ביצעה שירות לאומי כמורה בבית ספר יסודי בשכונה ד' בבאר שבע. 
איתן למדה ראיית חשבון וכלכלה באוניברסיטת בר-אילן ובשנתה השלישית החלה לעבוד במשרד סומך חייקין, ביצעה סטאז' במשרד ולאחר מכן שימשה מנהלת תיקי לקוחות בהן חברת אזורים. לאחר חמש שנים עברה לעבוד בחברת אזורים בה הועסקה כחשבת, סמנכ"לית כספים ומשנה למנכ"ל. באוגוסט 2004 מונתה למנכ"לית חברת הנדל"ן נכסים ובניין מקבוצת IDB.  בפברואר 2019 הודיעה על עזיבתה.
איתן חברה במועצה המנהלית של בנק ישראל. היא בוגרת התוכנית לניהול מתקדם בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
איתן נשואה לשמואל ואם לשלושה.