google/wiki40b huggingface dataset:
מצ'רטה

אתרים

המרכז ההיסטורי (centro storico) של העיירה ממוקם על גבעה בין הנהרות קיאנטי ופוטנצה. במרכז ובעיירה המודרנית, המשתרעת על המישור למרגלות הגבעה, מתגוררים כ-42,000 איש. מעלית מחברת בין שתי העיירות. רוב המבנים במרכז ההיסטורי נבנו החל מהמאה ה-17 ועד למאה ה-20, אך בחזית "בית הסוחרים" (Loggia dei Mercanti) שבכיכר המרכזית פיאצה דלה ליברטה (Piazza della Libertà) יש מעבר קשתות מקומר בן שתי קומות המתוארך לרנסאנס. 
במצ'רטה כמה ארמונות מרשימים, בעיקר לאורך רחוב קורסו מאטאוטי. רחוב קורסו דלה רפובליקה המתחיל סמוך ל"בית הסוחרים" מוביל לכיכר ויטוריו ונטו שבו בארמון ריצ'י (Palazzo Ricci) יש מוזיאון וגלריה לאומנות – מומלצת במיוחד תמונת "המדונה עם הילד" של קרלו קריבלי. מוזיאון נוסף הוא מוזיאון המרכבות (Museo delle Carrozze).
הקתדרלה נבנתה במאה ה-12.
האוניברסיטה בעיירה היא אחת העתיקות באיטליה ונוסדה בשנת 1290 (גרסה אחרת 1540) כמו כן יש בעיירה בית ספר לאמנות.

אצטדיון ספריסטריו ופסטיבל מצ'רטה

באיטליה של המאה ה-19 היה הספורט הלאומי סוג של כדוריד. תושבי מצ'רטה החליטו כי הם זקוקים לאתר שבו ניתן יהיה לשחק ולצפות במשחק, ושבו ניתן יהיה להשתמש למופעים ציבוריים כדוגמת קרקסים ואף מלחמת שוורים. כמאה תושבים הצליחו לאסוף את הכסף הדרוש ושכרו את אירנאו אלנדרי לתכנן ולבנות אותו. אצטדיון ספריסטריו (Sferisterio) נבנה ב-1820, והתכנון כלל הריסה ובנייה מחדש של חלק מהחומה ההיסטורית בסמוך לשער "פורטה מרקטו".
החזית הישרה של האצטדיון היא קיר בגובה 18 מטרים ובאורך של 88 מטרים, שלאורכו יש שורת קשתות מופרדות על ידי 56 עמודים הנושאים שורה כפולה של תאים ויציע אבן, כולם בסגנון הנאו קלאסי.
במשך השנים הלכה ופחתה הפופולריות של הכדוריד והכדורגל החליף אותו. ב-1909 יושר המשטח על מנת לאפשר משחקי כדורגל ומגרשי טניס. החל מ-1871 הועלו מדי פעם הצגות תיאטרון באצטדיון, ומ-1914 החלו להציג באצטדיון מופעי אופרה. לאחר מלחמת העולם הראשונה ביים פייראלברטו קונטי את אאידה – כל חלקי האצטדיון שופצו והוא חובר לרשת החשמל.
כיום יש באצטדיון מקום ל-3,000 צופים. עומק הבמה 14.5 מטר ורוחבה כ-40 מטר כשמשני צדדיה אגפים ברוחב של 10 מטר. כמקום למופעים מוזיקליים יש לבמה מבנה מוזר (הנגנים משני צדי עמדת התזמורת אינם יכולים לשמוע האחד את משנהו) אך באופן מפליא האקוסטיקה טובה (לפחות במרכז).
בכל שנה בחודש יולי נערך במצ'רטה פסטיבל אופרה. רוב המופעים מבוצעים באצטדיון, כשחלק מהאופרות מבוצעות בתיאטרון שנבנה על ידי אנטוניו ביבנה ב-1767 והמוקדש למוזיקאי לאורו רוסי שנולד בעיירה.

בקרבת מקום

מצפון לעיירה, בווילה פוטנצה מצויים שרידיה של "הלוויה ריקינה" (Helvia Ricina) יישוב רומי עתיק שנחרב על ידי הויזיגותים.
מדרום לעיירה מצויה הכנסייה הרומנסקית "סן קלאודיו אל קיאנטי" – צורתה הבלתי רגילה נובעת מהעובדה שכנסייה אחת נבנתה על שרידים של כנסייה אחרת.

כללי

במצ'רטה נולד המיסיונר הישועי מטאו ריצ'י (1552 – 1610) שהיה המערבי הראשון שנכנס לסין אחרי שהייתה סגורה במשך מאות שנים לזרים, ותרגם את כתבי קונפוציוס לראשונה לשפה אירופאית.
הקדוש המקומי הוא סן ג'וליאנו. יום חגו הוא ה-31 באוגוסט.
אברהם קליר

חייו ופעילותו

אברהם קליר נולד ברדאוץ שבבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1903 (מקור המשפחה מהעיר קליארי, בסרדיניה, איטליה). הוא סיים את לימודיו בגימנסיה המקומית ולמד הנדסה כימית בטולוז שבצרפת. לאחר מכן שב לעיר צ'רנוביץ בה ניהל מפעלי צביעה. משחר נעוריו היה פעיל בתנועה הציונית והיה חבר "השומר הצעיר" בעיר מולדתו, חברות שעיצבה רבות מגישותיו לענייני עבודה וכלכלה לאורך כל חייו.
קליר עלה לארץ ישראל בשנת 1934 ומיד פנה לעסקי תעשייה וייצור. את מפעלו הראשון הקים ברמת גן בשותפות עם שמואל זקס - "ארגמן מפעלים לצביעת טקסטיל בע"מ" - שהיה מפעל חייו, בו השקיע את מרב מרצו ובו יישם את רעיונותיו. "ארגמן" נמנה עם המפעלים הפרטיים הראשונים בארץ, שהנהיגו מועצות ייצור משותפות להנהלה ולעובדים, בהתבסס על שיטת הנורמות והפרמיות. הוא השקיע מאמץ רב ברווחת עובדיו והעניק מלגות לימודים לילדיהם. קליר נחשב לאחד הראשונים בקרב התעשיינים שמצא שפה משותפת עם ההסתדרות, למרות הביקורת שלו על ההסתדרות המחבלת בפריון העבודה ופוגעת במשק. בשנת 1962 השבית קליר מפעל של ארגמן בבני ברק בגלל ניסיון של ועד העובדים להתערב בהסדרי העבודה במפעל. בשנת 1966 נענה לקריאת הממשלה ליישם את מדיניות פיזור האוכלוסין ולהקים מפעלים בעיירות פיתוח. קליר העתיק ליבנה את  "ארגמן", שהייתה, בינתיים, לתשלובת גדולה שהעסיקה מעל ל-1,000 עובדים. (כתבה על ארגמן מההיבט הארכיטקטוני, מוסף גלריה:    )   
קודם לכן, ב-1953, התנדב אברהם קליר לשמש מנהל מחלקת העור והטקסטיל במשרד האספקה והקיצוב. כאיש "הדולר לשנה", מילאו בשנים הראשונות למדינה מספר תעשיינים תפקידים בכירים בממשלה, חלקם ביוזמתם וחלקם ביוזמתה של ההתאחדות.
באפריל 1962 נבחר לנשיאות הוועד הארצי של קק"ל וקרן היסוד כנציג התאחדות התעשיינים. בפברואר 1962, קיבל על עצמו להיות יו"ר הנשיאות של התאחדות בעלי התעשייה, במקומו של יהודה בר נתן, לאחר שבתחילה סירב לקבל את התפקיד. במשך שנים רבות, לפני שנתמנה לתפקיד זה וגם לאחר שסיימו, מילא קליר תפקידים מרכזיים בהתאחדות ובמשך 20 שנה כיהן ברציפות כחבר הנשיאות.
קליר היה ראש הרשימה הפרוגרסיבית בבחירות למועצת עירית רמת גן. בשנים 1947-1953 היה חבר מועצת עיריית רמת גן מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. בשנת 1949 ביקש לקדם בנייה לעולים חדשים בעיר, דרישה שתאמה את עמדת מפלגות הפועלים ונגדה את עמדת הסיעות האזרחיות בעיר.
בשנים הבאות שימש חבר במועצת המנהלים של בנק לאומי לישראל ושל מפעלי ים המלח. כמו כן, היה חבר הדירקטוריון  של הטכניון, חבר מועצת הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים, חבר הנהלת  "אורט" וחבר דירקטוריונים של חברות שונות. בשנת 1972 היה חבר ועדת החקירה בראשות השופט אלפרד ויתקון בעניין  "נתיבי נפט".
ביוני 1976 העניקה ההתאחדות לאברהם קליר את "פרס התעשייה". שנה לאחר מכן, ביום העצמאות  1977, הוענק לו פרס ישראל  "על שירות חיים למופת בעבודה ובתעשייה". הוא היה התעשיין הראשון שזכה בתואר הזה.
במרץ 1978, הגשים קליר רעיון נוסף - הקמת קרן למימון פרויקטים חברתיים למען הקשישים ונוער טעון טיפוח. הקרן הוקמה על ידי בנק לאומי לישראל לציון שנתו ה-75. אברהם קליר הועמד בראש הקרן.
ביום העצמאות 1985 נמנה קליר עם 12 מדליקי המשואות, כמייצג דור המייסדים של התעשייה בארץ.
מפעל חיים אחר של קליר היה הקמתו של "בית צבי" ברמת גן, להנצחת זכרו של בנו צבי, שנפל במלחמת העצמאות.
הדרך העולה מבית צבי להר הבנים נקראת משעול נעימה ואברהם קליר.
נועם בן-צבי

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1969 התנדב בן צבי לשרת בחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, והשתתף באימונים ובפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה. נוסף על כך, עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר בהצטיינות. לאחר סיום הקורס, שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד 890. 
בן צבי לחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. במסגרת שירותו במילואים, שימש במספר תפקידי פיקוד, ואף השלים קורס מפקדי גדודים. לאחר מכן, נענה בן צבי לבקשת האלוף נחמיה תמרי, שב לשירות קבע ומונה למפקד יחידת מגלן, עליה פיקד במהלך הלחימה ברצועת הביטחון בדרום לבנון. לאחר תום תפקיד זה, שימש כסמח"ט חטיבת צמח וחטיבת שומרון. עם תום תפקיד זה, מונה בן צבי למפקד חטיבת הגזרה המערבית של יחידת הקישור ללבנון. בהמשך, מונה למשרת נספח צה"ל בהולנד. במסגרת שירותו במילואים, משרת בן צבי במטה גיס לבנון.
בן צבי הנו בוגר אוניברסיטת חיפה- לימודים כלליים, ובעל תעודת מורה דרך מוסמך של משרד התיירות.
הפארק הלאומי לוס גלסיירס

גאוגרפיה

את פארק לוס גלסיירס, ש-30 אחוזים משטחו מכוסים בקרח, ניתן לחלק לשני אזורים. כל אחד מהאזורים ניתן לשייך לאחד משני האגמים הגדולים הנמצאים בתחום הפארק. אגם ארחנטינו המשתרע על פני 1,466 קמ"ר, ומהווה את האגם הגדול ביותר בארגנטינה, נמצא בדרום הפארק. ואגם ויידמה, המשתרע על פני 1100 קמ"ר, הנמצא בצפון הפארק. אגם ויידמה מתנקז לאגם ארחנטינו, וזה מזין את נהר סנטה קרוס הזורם לאוקיינוס האטלנטי. במרכז, בין שני האגמים קיים אזור לא תיירותי הנקרא האזור המרכזי ("zona centro"). 
האזור הצפוני כולל את אגם ויידמה, קרחון ויידמה ומספר קרחונים קטנים, וכן מספר הרים הפופולריים בקרב מטיילים ומטפסי הרים ביניהם הפיץ רוי והסרו טורה.
האזור הדרומי מכיל מספר קרחונים הקטנים, ואת הקרחונים הגדולים הזורמים אל אגם ארחנטינו ובהם קרחון פריטו מורנו, קרחון אופסלה וקרחון ספגציני. שני האחרונים נגישים רק בעזרת סירות בעוד הקרחון פריטו מורנו, הידוע בכינויו הקרחון המתנפץ, נגיש מהיבשה.
אאודי R8

ייצור

המכונית מיוצרת בגרמניה, במפעלי אאודי. ממוצע ההרכבה במפעל אאודי הוא כ-20 מכוניות ליום. כ-120 עובדים מרכיבים את 5,000 המרכיבים השונים של המכונית בתהליך ידני. ה-R8 עוברת תהליך בדיקה קפדני בעזרת טכנולוגיית טומוגרפיה ממוחשבת. רובה המכריע של השלדה עשוי אלומיניום, המפחית ממשקלה, אך עם זאת שומר על חוזק.

גרסאות

בתחילה הוצעה המכונית בגרסת קופה בלבד (מנוע V8 בנפח 4.2 ליטר), אך מאוחר יותר הוצע גם דגם משופר בעל מנוע V10 (נפח 5.2 ליטר). ישנה גם גרסת רודסטר הנקראת ספיידר. בנוסף, קיימת גרסה משופרת יותר מגרסת ה-V10 שנקראת "אאודי R8 GT" וקיים גם דגם קונספט שזמין גם עם מנוע חשמלי הנקרא "e-Tron" (השם הרשמי - אאודי R4). כמו כן, קיימים גם דגמי ספורט שמייצגים את אאודי במרוצי מכוניות כמו ה-FIA GT3 European Championship.

ביקורות

המכונית זכתה לשבחים ובפרסים רבים, ונחשבת בידי מבקרי מכוניות ומגזיני רכב לאחת ממכוניות הספורט הטובות בעולם. בתוכנית טופ גיר התמודדה ה-R8 נגד הניסאן GT-R, ונאמר עליה כי היא "קצת פחות מרשימה", ואף הוגדרה כאיטית יותר. במבחני השטח של התוכנית היא הופיעה טוב יותר מאשר הלמבורגיני גאיארדו והאסטון מרטין DB9.

סרטים וסדרות

כחלק ממסע הפרסום של אאודי, הופיעה המכונית בשלל סרטים כמו: רונין, רובוטריקים ושני סרטי איירון מן.
בסרט אני, רובוט הופיע דגם קונספט עתידני של ה-R8, בעל יכולת ריחוף, ללא גלגלים, המגיע למהירות של כ-400 קמ"ש ובעל נהיגה אוטומטית. הדמות הראשית בסרט מצליחה לצאת מתאונות קשות במיוחד לאורך הסרט, וזאת כדי להדגיש במסע הפרסום את נושא הבטיחות של הדגם המציאותי.
המכונית הופיעה גם בעונה השנייה של הסדרה מסודרים. אחד מפרקי התוכנית "תעשיות על" בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק עסק בתהליך ייצור האאודי R8.

משחקי וידאו

גם כחלק ממסע הפרסום, דגם המכונית מופיע בשלל משחקי נהיגה ומרוצים, למחשב ולקונסולות המשחקים השונות, ביניהם: GTR Evolution ,Need For Speed: Undercover ,Need for Speed: Carbon, Gran Turismo 5 Prologue ,Burnout Paradise ,Gran Turismo 4, Need For Madnesss 2
במשחק Drift City, דגם האאודי R8 מכונה "URe3".
רועי סדן

רועי סדן (נולד ב-1982) הוא הרפתקן ישראלי שהתפרסם בארץ ובעולם בעיקר בזכות הקפת כדור הארץ באופניים.

ביוגרפיה

סדן גדל והתחנך ביישוב אורנית. לאחר שחרורו מהשירות הצבאי התעניין ועסק בטיפוס הרים ואף עבר קורס מקצועי בהודו, אך לבסוף החליט לפנות לענף רכיבת אופניים והתמקד באימונים ובתכנון מסע רכיבה ממושך ואינטנסיבי ברחבי העולם. 
ביולי 2007, בפרודו ביי  שבמדינת אלסקה, החל סדן במסע חובק עולם למשך ארבע שנים וחצי. כשנה שלמה ארכו האימונים הפיזיים וההכנה המנטלית אשר הכשירו את יציאתו לדרך של המסע הארוך והמקיף ביותר שנעשה על ידי ישראלי: הקפת העולם באופניים על-פני 66,000 קילומטרים, תוך חצייתן של 42 מדינות, ברחבי היבשות אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אפריקה, אירופה, אסיה ואוסטרליה. סדן ערך את המסע לבדו, ללא תמיכה של צוותים לוגיסטיים כלשהם.
באוגוסט 2015 במהלך מסע בצפון הודו, נפגע ממפולת סלעים, נפצע קשה וחולץ.
הנרדף

תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2017 בארצות הברית, בעתיד דיסטופי שלאחר קריסת הכלכלה העולמית, בעקבות מחסור במזון ומחסור בנפט. עקב כך חלקים מסוימים בארצות הברית נשלטים כעת על ידי כנופיות ובחלקים אחרים התפתחה חברה טוטליטרית.
בן ריצ'רדס (ארנולד שוורצנגר) הוא שוטר אשר הופלל בטבח אזרחים אותו סירב לבצע, ובוצע בפועל על ידי השוטרים שהיו עמו. ריצ'רדס נשלח לכלא, אך מצליח לברוח ממנו בפעולה מתוכננת יחד עם אסירים נוספים. ריצ'רדס, עתה אסיר נמלט, מעורר את התעניינותו של ריצ'רד דוסון, מנחה התוכנית "הנרדף", בה ניתנת לעבריינים מורשעים ההזדמנות לברוח אל החופש, אך הם צריכים לחמוק מה"ציידים" (באנגלית: Stalkers) - מחסלים מאומנים וחסרי רחמים שרודפים אחריהם בשידור חי ומנסים לחסל אותם להנאת הצופים צמאי הדם. דוסון מחליט להפוך את ריצ'רדס למשתתף בתוכנית, ולשם כך מפעיל את קשריו עם רשויות המדינה, דואג ללכידת ריצ'רדס ולהבאתו אליו, וגורם לו להסכים להשתתף בתוכנית על ידי הבטחה כוזבת לחסוך את ההשתתפות מחבריו של ריצ'רדס.
ריצ'רדס מסכים והופך למשתתף בתוכנית יחד עם חבריו, והללו נלחמים על חייהם נגד ה"ציידים" מטעם התוכנית. הצלחתם להישאר בחיים ולהרוג את הציידים, מאפשרת להם לסייע למחתרת המנסה להפיל את השלטון.

ביקורות ותגובות

הסרט זכה לביקורות מעורבות. אתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes העניק לו ציון של 63% על סמך 32 מבקרים, עם ציון ממוצע של 5.5 מתוך 10.
בסוף השבוע הראשון לצאתו לאקרנים, הסרט הוקרן ב-1,692 בתי קולנוע שונים והכניס $8,117,465. בסך הכול הסרט נחשב להצלחה מסחרית בקופות, עם סך הכנסות בארצות הברית של $38,122,105.
טופאש בורסה

היסטוריה

הקבוצה, הוקמה בשנת 1974. בעונות 1998/99, 1999/00 זכתה הקבוצה פעמיים בדאבל עם המאמן הקרואטי יסמין רפשה, בעונה שלאחר מכן הורדה הקבוצה לליגה השנייה עקב בעיות כלכליות. 
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 1990/91 בגביע קוראץ'. בעונת 1996/97 הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע קוראץ' והפסידה לקבוצת אריס סלוניקי בסיכום שני מפגשים. בעונת 1999/00 השתתפה הקבוצה ביורוליג.
יחסי מצרים–שווייץ

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1909 (כשמצרים הייתה בשליטת הטורקים).
שווייץ לקחה חלק גדול במאבק המצרים לעצמאות. בשנת 1923 התקיימה ועידת שלום בלוזאן, שם ויתרה טורקיה על כל הזכויות הנוגעות למצרים. ב-1924 הכירה שווייץ בעצמאותה של מצרים וב-1934 חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות.
הודות לנייטרליות שלה ייצגה שווייץ את האינטרסים של כמה מדינות במצרים במהלך מלחמת העולם השנייה, כולל אלה של איטליה, בולגריה ורומניה. מאוחר יותר ייצגה במצרים את האינטרסים של צרפת (1956-63), בלגיה (1961-64), טורקיה (1961-63), בריטניה (1956-59) וניו זילנד (1956-59).
טבח התיירים בלוקסור היה פעולת טרור קטלנית אשר התרחשה ב-17 בנובמבר 1997 באזור דיר אל-בחרי, אתר ארכאולוגי מפורסם שליד העיר לוקסור במצרים. בשעה 08:45 בבוקר, חולייה בת שישה חברים של ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה המצרי, הלבושים במדי שירותי הביטחון תקפה קבוצת תיירים גדולה, שביקרה במקדש חשתפסות, בעזרת רובים אוטומטיים וסכינים. החוליה הצליחה להרוג 62 איש, מהם ארבעה מצרים ושלושים ושישה תיירים שווייצרים.
לוסיאנו קסטרו

קריירה

קסטרו התחיל את קריירת המשחק שלו בשנים 1992-1994, כשהופיע בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "Jugate conmigo" ("שחק איתי"), בה גילם את דמותו של לוסיאנו.
בשנת 1995 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "קטנטנות", בה גילם את דמותו של טאנו.
בשנים 1997-1998 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Rodolfo Rojas D.T." ("רודולפו רוחאס D.T"), בה גילם את דמותו של רובן, לצדם של קרלוס קאלבו, מריאנו מרטינס וניקולס ואסקס.
בשנים 1999-2001 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Campeones de la vida" ("אלופים של החיים"), בה גילם את דמותו של דנילו, לצדם של הרמן קראוס, מריאנו מרטינס ובטיאנה בלום.
בשנת 2002 קסטרו שיחק בתפקיד אורח בטלנובלה הארגנטינאית "Son amores" ("נאהבים"), בה גילם את דמותו של עומר.
בשנים 2004-2005 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Los Roldán" ("הרובלנים"), בה גילם את דמותו של עומר אסטבס, לצדן של חימנה ברון, סופיה גאלה וברברה לומברדו.
בשנת 2006 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "El tiempo no para" ("הזמן לא עוצר"), בה גילם את דמותו של גונסלו.
בשנת 2007 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Lalola" ("לאלולה"), בה גילם את דמותו של פקונדו, לצדה של קרלה פטרסון. קסטרו זכה בפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית שחקן הקומדיה הטוב ביותר, על תפקידו כפקונדו בטלנובלה.
בשנת 2008 קסטרו שיחק בטלנובלה האינטרנטית "Amanda O" ("אמנדה או"), בה גילם את דמותו של דנטה, לצדה של נטליה אוריירו.
בשנים 2009-2010 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Valientes" ("אמיצים"), בה גילם את דמותו של לאונרדו סוסה, לצדם של גונסלו הרדיה, מרסלה קלוסטרבואר ומריאנו מרטינס.
בשנת 2010 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Malparida" ("ילדה רעה"), בה גילם את דמותו של לוקאס, לצדם של גונסלו הרדיה וברנדה גנדיני.
בשנים 2011-2012 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Herederos de una venganza" ("יורשי הנקמה"), בה גילם את דמותו של אנטוניו פואנטס,  בתפקיד ראשי .לצדם של רומינה גאטני, בנחמין ויקוניה ופדריקו אמאדור.
בשנת 2012 קסטרו שיחק בסרט הארגנטינאי "Amor a mares" ("ים אהבה"), בו גילם את דמותו של חביאר, לצדם של פאולה מוראלס, גבריאל גויטי ואגוסטינה קורדובה.
בשנים 2012-2013 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Sos mi hombre" ("אתה הגבר שלי"), בה גילם את דמותו של חואן, לצדם של חימנה אקרדי, חואקין פוריאל ו חימנה ברון
בשנת 2014 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Sres. Papis" ("מר. פאפיס"), בה גילם את דמותו של פאביו, לצדם של חואקין פוריאל, פטו מנחם ולוסיאנו קאסרס.
בשנת 2016 קסטרו שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Los ricos no piden permiso" ("עשירים לא מבקשים רשות"), בה גילם את דמותו של רפאל, לצידם של ארסלי גונזלס וחואן דרטס בהפקת pol-ka.

חיים אישיים

בשנת 2002 נולד בנו הראשון של קסטרו, מתאו.
משנת 2005 עד שנת 2009 היה במערכת יחסים עם שדרנית הרדיו הארגנטינאית אליזבת' ורנסי. כאמור, השניים נפרדו לאחר 4 שנות זוגיות.
משנת 2010 קסטרו נמצא במערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאית סברינה רוחאס. ב-15 ביוני 2013, נולדה בתם הראשונה של בני הזוג, אספרנסה קסטרו. ב-7 בינואר 2015, נולד בנם השני של בני הזוג, פאוסטו קסטרו.
יורם יובל

ביוגרפיה

יובל נולד בשם יורם ליבוביץ, בנם של יפה (לבית חפץ) ואורי ליבוביץ, פרופסור לנוירוביולוגיה. סבו היה המדען והוגה הדעות ישעיהו ליבוביץ. הוא גדל במשפחה דתית בשכונת קטמון הישנה בירושלים ולמד בתיכון שליד האוניברסיטה בירושלים. כשהיה בן 14 נפטר אביו ממחלת הסרטן והוא בילה ימים רבים בבית סבו, פרופסור ישעיהו ליבוביץ. שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד של מוצב תצפית בדרום לבנון. בעת שירותו הצבאי החליף את שם משפחתו מליבוביץ ליובל, בשל הזיהוי המוגבר לשם המשפחה של סבו ישעיהו ליבוביץ.
יובל למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, נוירוביולוגיה במכון ויצמן ופסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה. התמחה בפסיכואנליזה במכון של אוניברסיטת קולומביה, ושייך לסגל ההוראה של המכון הפסיכואנליטי על שם אייטינגון בירושלים. הוא עבד במשך מספר שנים כמטפל במנהטן.
יובל משמש ראש תחום הטראומה בבית הספר לעבודה סוציאלית בפקולטה ללימודי רווחה ובריאות וכן ראש המכון לחקר המוח והרגשות באוניברסיטת חיפה, ומרצה לפסיכופתולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ובמחלקה לפסיכולוגיה.
משנת 2008 יובל מגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שיחת נפש" בטלוויזיה החינוכית. מטרתה המרכזית של התוכנית היא שיחה אישית עם מפורסמים ישראלים אשר חושפים פרטים וחוויות אישיות "מחדרי לבם" שהתפרסמו ושלא התפרסמו במהלך הקריירה שלהם.
בשנת 2009 השתתף והגיש יחד עם רונאל פישר ואירי ריקין בערוץ 2 את הסדרה "איך להיות מאושר בשישה שיעורים".
יובל נשוי בשנית ואב לשני בנים ושתי בנות.
דלית שטאובר

דלית שטאובר (נולדה ב-6 ביוני 1959) היא אשת חינוך ישראלית שכיהנה כמנכ"לית משרד החינוך בשנים 2011 עד 2013.

ביוגרפיה

שטאובר נולדה בתל אביב. את שנות התיכון עשתה בעירוני ה' בעיר.
בשנת 1980 השלימה תואר ראשון בספרות ובלשנות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1996 סיימה בהצטיינות תואר מוסמך בחינוך מטעם אוניברסיטת בר-אילן. שטאובר בוגרת בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית בתוכנית בכירי משרד החינוך ותוכנית אלכא לבכירים השרות הציבורי.
משנת 1980 ועד שנת 2000 מלאה תפקידי ניהול, הדרכה והוראה במסגרת החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי ובין היתר בבית הספר הגבוה לעובדי הוראה, ובבית ספר תיכון אלון ברמת השרון, מחנכת כיתה ומרכזת מקצוע בתיכון עירוני י"א בתל אביב. בין השנים 2000–2009 מונתה למפקחת בחינוך העל יסודי במחוז תל אביב והובילה את המיזם "מנהלים יוזמי עתיד" והייתה מיוזמי ומובילי מבנה "צוות עיר". בשנים 2009–2011 מונתה למנהלת מחוז תל אביב במשרד החינוך והובילה את המהלך לעבודה מבוססת נתונים במערכות החינוך. בשנת 2011 במקביל לתפקידה כמנהלת מחוז תל אביב, שימשה כממלאת מקום מנכ"ל הטלוויזיה החינוכית וניהלה את המהלך לסיום סכסוך העבודה של עובדי החינוכית.
במקביל לתפקידיה המקצועיים מילאה שטאובר וממשיכה למלא שורה של תפקידים ציבוריים, וביניהם :יו"ר וועדת שטאובר לקידום נשים בשרות המדינה, יו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה, נציגת החינוך בוועדה הבין משרדית של מדינת ישראל בוועדת cedaw באו"ם, חברה בוועדה הבין משרדית המקצועית לקביעת מעמד ילדי השוהים הבלתי חוקיים בישראל מטעם משרד החינוך, חברת דירקטוריון של חברת "רימון מוזיקלי", חברת הנהלת מוסד יד ושם, חברת הפורום המייעץ לקצין חינוך ראשי, חברת האספה המייעצת הבינלאומית לקרן "טראמפ", חברת הוועד המנהל של"המרכז להעצמת האזרח", חברת הוועד המנהל של מוזיאון המדעטק, חברת הוועד המנהל של המכללה האקדמית בית ברל, חברת הצוות הבין משרדי לגיבוש אסטרטגיה לפתוח עתודות הון אנושי לשרות הציבורי וחברת הוועדה לכתיבת קוד אתי לעובדי המדינה.
בשנת 2011 מונתה לתפקיד מנכ"לית משרד החינוך על ידי שר החינוך דאז גדעון סער ובאוקטובר 2011 החליפה את ד"ר שמשון שושני. במהלך כהונתה בתפקיד הייתה שותפה בין היתר ליישום פרק החינוך בדו"ח טרכטנברג, להשלמת יישום רפורמת הסתדרות המורים "אופק חדש", ליישום "עוז לתמורה" ולמיצוב ותיקוף שיתופי פעולה עם המגזר השלישי. בתקופת כהונתה נערכו שינויים רבים במערכת החינוך ותוכננה אסטרטגיה להתאמת מערכת החינוך למאה ה-21. בספטמבר 2013 ביקשה שטאובר לסיים את תפקידה כמנכ"לית משרד החינוך ובסוף אוקטובר הוחלפה על ידי מיכל כהן.
החל משנת 2016 מכהנת שטאובר בנוסף גם כחברת מועצת תאגיד השידור הישראלי, כדירקטורית במועצה הישראלית לצרכנות, מרצה וחברה בחבר הנאמנים של הקריה האקדמית אונו ודירקטורית במרכז "מיטיב" לפסיכולוגיה חיובית במרכז הבינתחומי הרצליה.
נשואה, מאז הייתה בת 18, ואם לשלושה. מתגוררת ברמת השרון.
מערכת אוטובוסים מהירה

מערכת אוטובוסים מהירה (באנגלית: BRT – Bus Rapid Transit) היא מערכת תחבורה להסעת המונים, בה נעשה שימוש באוטובוסים רבי קיבולת, שנוסעים בנתיב תחבורה ציבורית ייעודי תוך קבלת עדיפות בתנועה על פני כלי תחבורה אחרים, באופן דומה למערכות אחרות, כגון רכבות קלות. הרעיון הוא לשלב את המהירות, האמינות והיעילות של הרכבת הקלה עם הגמישות המתאפשרת בהפעלת שירות אוטובוסים.
מערכת האוטובוסים המהירה הראשונה בעולם הופעלה בקוריטיבה, ברזיל בשנת 1974. כיום פועלות מערכות כאלו בערים רבות בעולם, כגון: איסטנבול, לוס אנג'לס, לאס וגאס, הלסינקי ואתונה, אשר מספקות שירות מהיר יותר מקווי אוטובוס רגילים. הן משרתות כ-27 מיליון נוסעים ביום ברחבי העולם, מתוכם כ-17 מיליון בדרום אמריקה לבד. 
בישראל קיימות כיום שתי ערים שבהן נעשה שימוש במערכות מסוג זה: בירושלים, כחלק מתוכנית הרכבת הקלה בירושלים ובחיפה הושמשה בסוף 2012 מערכת המטרונית. ברחבי גוש דן מתוכננים כחמישה קווי מערכת אוטובוסים מהירה, כחלק מהמיזם שמבצעת החברה הממשלתית נת"ע, אשר מקימה גם קווי רכבת קלה ותחתית. קו מספר 1 הוא הקו הראשון שיושם על ידי חברות דן ונת"ע בגוש דן. מסלולו דומה מאוד למסלול המתוכנן של הרכבת הקלה, אך הוא עובר במעט מאוד נתיבי תחבורה ציבורית בלעדיים (נתיבי האוטובוסים לאורך דרך ז'בוטינסקי בפתח תקווה, למשל), ולכן הוא אינו בדיוק "מערכת אוטובוסים מהירה".
מערך BRT נוסף צפוי להיכנס לעיר אשדוד כחלק מרפורמת התחבורה הציבורית בעיר.
עיר קיסרית חופשית

עיר קיסרית חופשית (בגרמנית: Freie Reichsstadt או Freie und Reichsstädte; בלטינית: urbs imperialis libera) הייתה עיר במעמד מיוחד בקיסרות הרומית הקדושה, שפירושו כפיפות ישירה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה (ולא למעמד-ביניים שלטוני במסגרת פיאודלית כגון נסיכות), אוטונומיה ונציגות בדיאט (האספה הפרלמנטרית) של הקיסרות.

התפתחות

ערים קיסריות או ערים אימפריאליות (Reichsstädte; Urbes imperiales) הן ערים שנוסדו על ידי קיסרי האימפריה בין המאה ה-10 עד המאה ה-13 בשל סיבות כלכליות ופוליטיות והוכפפו, במנותק ממיקומן הגאוגרפי, ישירות לשלטון המרכזי, תוך מתן פריווילגיות ושלטון עצמי. המעמד הוסדר במהלך המאה ה-14. דוגמאות לערים כאלו הן ערי הדקאפול של אלזס (אגנו, קולמר, קייזרסברג, מונסטר, אוברנה, רוֹסַיְם, סֵלֵסְטַה, טורקהיים, ויסמבור, מילוז, סלץ ולנדאו).
ערים חופשיות (Freie Städte; Urbes liberae) היו ערים שהיו כפופות לנסיכות-בישופות וצברו כוח ומעמד שאיפשר להן לזכות בזכויות יתר של שלטון עצמי ולזכות בהגנת הכתר תוך ניצול מאזני כוחות פנימיים. דוגמאות לערים אלה הן בזל, שטרסבורג, אאוגסבורג וקלן וכן ערי הברית השוואבית.
במהלך המאה ה-15 הטשטש מקור ה"חופשיות" של העיר וההבדל בין "עיר קיסרית" ל"עיר חופשית", תוך יצירת המונח "עיר קיסרית וחופשית" (Freie und Reichsstädte). במהלך ימי הקיסרות זכו ערים במעמד זה ולעיתים איבדו אותו לטובת הכללת העיר בנסיכות. בשנת 1489 הותר לערים החופשיות לשלוח נציגות לדיאט, אך הצבעתן נחשבה למייעצת בלבד (votum consultativum). לאחר שלום וסטפליה (1648) זכו נציגי הערים במעמד מלא בדיאט (votum decisivum), אף שלא פעלו בעצה אחת, אלא בקואליציות עם נציגים אחרים של מעמדות האצולה בעלת האדמות והכמורה.
בית דנשט

בית דנשט (מרומנית: Dănești) היה אחד משני הענפים היריבים של שושלת בית בסאראב שנציגים שלה היו שליטים של נסיכות ולאכיה. הענף השני היה בית דרקולשט (Drăculeşti). שני ענפי משפחה אלה נמצאו בתחרות מתמדת בעד כתר ולאכיה החל משלהי המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-15, כשמשפחת דנשט נותרה ללא צאצאים ישירים ממין זכר, מקומם של הדנשט נלקח על ידי משפחה אחרת מאולטניה - הקראיובשט.
השושלת של בסאראב התפצלה לשני ענפים בשנת 1386. הוויווד של ולאכיה, דן הראשון, נפטר בלחימה נגד איוון שישמן, קיסר בולגריה ויורשו היה צעיר מדי מכדי לתפוס את מקומו, השלטון עבר לאחיו הצעיר, מירצ'ה הזקן. מירצ'ה שלט במשך 32 שנים (1386-1418), וחיזק את יסודות ולאכיה, אך במותו, ההתערבות בענייני ולאכיה בידי ממלכת הונגריה, והאימפריה העות'מאנית, עוררה במידה רבה את הפיצול בין צאצאיו של דן הראשון, דנשט, וצאצאיו של מירצ'ה, דרקולשט.
חכאי תהומות

מאפיינים

מיני סדרה זו חיים רק באוקיינוסים העמוקים ויכולים לצלול לעומק של יותר מ-3,000 מטר ועולים למעלה לעיתים נדירות. המינים מוכרים למדע רק מ"דגימות" שונות שנאספו על ידי דייגים או כשגופותיהם נפלטו לחוף. עדיין חסר מידע על רוב המינים.
מינים אלו חסרים עצמות הקיימות לדגים אחרים, כגון הצלעות, וחסרים להם גם סנפירים מותאמים ושלפוחיות אוויר. הם אורבים בעומק לטרף ואז פוערים את לועותיהם ובולעים אותו, כמעט ללא קשר לגודלו כשביכולתם לבלוע טרף שגדול ממשקלם.