google/wiki40b huggingface dataset:
The Birthday Party

שנים ראשונות, 1973-1980

חברי הלהקה למדו ביחד בבית ספר יסודי במלבורן, אוסטרליה, שם גם שרו במקהלת הבנים של בית הספר. בשנת 1973 הקימו להקה שניגנה גרסאות כיסוי לשירים של דייוויד בואי, לו ריד, רוקסי מיוזיק ואליס קופר. חברי הלהקה היו הזמר ניק קייב, הגיטריסט מיק הארווי, המתופף פיל קלברט, וכמה חברים נוספים.
בשנת 1975 צירפו אליהם את הבסיסט טרייסי פו והחליטו לקרוא לעצמם "The Boys Next Door". סגנון הלהקה הפך להיות רועש יותר, ולמגוון שיריהם נוספו שירי פאנק רוק, בהם גרסאות כיסוי לשירי הראמונס ופטי סמית'. לקראת שנת 1977 החלו לכתוב שירים מקוריים, רובם בעלי מילים פרובוקטיביות.
בשנת 1978 צירפו אליהם גיטריסט נוסף, רולנד ס. הווארד, ששינה את הצליל של הלהקה באופן דרמטי. הם הירבו להשתמש בפידבק, לשירים היה גוון תזזיתי ושירתו של קייב נשמעה כאחוזת טירוף.
בשנים 1979-1980 יצאה להקת "The Boys Next Door" לסיבוב הופעות נרחב באוסטרליה. חברת התקליטים האוסטרלית "Missing Link" החתימה אותם והוציאה את תקליטיהם הראשונים, בהפקתו של טוני כהן. השיר הידוע ביותר שלהם, "Shivers" ("צמרמורות"), נכתב על ידי הווארד ובוצע על ידי להקתו הקודמת. השיר נאסר להשמעה בתחנות רדיו באוסטרליה בגלל התייחסותו המרומזת להתאבדות.

המעבר ללונדון, 1980-1982

בפברואר 1980 עברו חברי הלהקה ללונדון, ושינו את שמם ל-"The Birthday Party". לפי רולנד ס. הווארד, הוא וקייב בחרו את השם בגלל "תחושה של חגיגיות ואירוע פולחני".
בלונדון עברה הלהקה תקופה פוריה של יצירתיות, ושיריהם מתקופה זו נחשבו למוזיקה חדשנית ואגרסיבית. שירתו של קייב תוארה כ"יוצאת מהבטן", ולדברי חברי הלהקה הם היו "נחושים לבעוט במוסכמות של מוזיקת הרוק." קייב כתב את רוב מילות השירים. חלקם סיפרו סיפורי אימה ופחד וזרועים בדמויות ביזאריות, אחרים הם על רוצחים או מטורפים, ולעיתים קרובות הכילו אזכורים סוריאליסטיים או דתיים. בשירתו של קייב היה מימד מפחיד עם צרחות חסרות מעצורים ולסירוגין גם קול נכאים דהוי. למרות התשבחות ממבקרי המוזיקה, לא זכתה הלהקה להצלחה מסחרית, דבר שאינו מפתיע לאור השילוב ייחודי של קקפוניה ומוזיקה קודרת שהם רקחו.
הלהקה הופיעה רבות באוסטרליה, אירופה וארצות הברית.

שנים אחרונות, 1982-1983

בשנת 1982 פרש מתופף הלהקה, הגיטריסט טרייסי פו נתפס נוהג בשכרות ונדון לחודשיים מאסר, וגם חלק מחברי הלהקה האחרים פרשו או הוחלפו באופן זמני. חלקם הקליטו אלבום עם הזמרת לידיה לאנץ', שיצא לאור כתקליט רק ב-1987.
באוגוסט 1982 עברו חברי הלהקה מלונדון לברלין המערבית, ובמספר שירים שהוקלטו שם השתתף בליקסה ברגלד, גיטריסט איינשטירצנדה נויבאוטן.
בתקופה זו החלה מתיחות בין חברי הלהקה, שנבעה בחלקה משימוש מופרז בסמים ובאלכוהול. ההופעה האחרונה של The Birthday Party הייתה ב-9 ביוני 1983 במלבורן, ולאחריה נפרדו דרכיהם של חברי הלהקה.

לאחר הפירוק

לאחר פירוק הלהקה פיתח ניק קייב קריירת סולו מצליחה. גם חברי הלהקה האחרים הקימו הרכבים שונים, אך לא זכו להצלחה.
טרייסי פו ניסה להיגמל מסמים מספר פעמים, ובשנת 1986 מת כתוצאה מפרכוס אפילפטי. רולנד ס. הווארד מת בשנת 2009 משחמת הכבד.
אלבומי הלהקה יצאו מחדש בפורמטים שונים, וכן יצאו לאור מספר אוספים של שירי הלהקה.
באוקטובר 2007 נבחר ניק קייב להיכל התהילה של הרוק אנד רול האוסטרלי, ובנאומו הודה גם לחברי להקת "The Birthday Party" שהיו איתו בתחילת הדרך.
על תולדות הלהקה ועל ניק קייב נכתבו מספר ספרים.
מינרלי קונפליקט

מינרלי קונפליקט הם מינרלים שנכרו באזורים בהם מתקיים סכסוך הנגועים באלימות רחבת היקף והפרת זכויות אדם, ומאופיינים באי יציבות פוליטית, דיכוי, וקריסת התשתית האזרחית. לרוב, המינרלים הם אלו שמהווים את הגורם לתחילת הסכסוך או להחרפתו.
מקורם של רוב מינרלי הקונפליקט הוא במחוזות המזרחיים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. האחראים המרכזיים לסכסוך באזורים אלו, הם גורמים מקומיים הנאבקים על שליטה במכרות המינרלים היקרים, וכוללים את הצבא הלאומי של קונגו, וקבוצות מורדים חמושות. עם זאת, ביזת המשאבים הטבעיים של קונגו אינה מוגבלת לגורמים מקומיים בלבד, ושותפים לה גם גורמי חוץ כגון מדינות אוגנדה, רואנדה ובורונדי המבריחות משאבים רבים ממדינת קונגו ומפיקות רווח ממכירתם. רווחים אלו עזרו במימון מלחמת קונגו השנייה בה היוו המכרות שבקונגו יעד מרכזי לכיבוש ושליטה.
במכרות של אזורי הסכסוך, נכרות מספר עפרות שלאחר תהליך זיקוק מפיקים מהן את המינרלים בדיל, טונגסטן, טנטלום וזהב. מינרלים אלו משמשים לייצור מוצרים אלקטרוניים רבים כגון טלפונים ניידים, מחשבים ניידים וטאבלטים, הנמכרים ברחבי העולם. העלייה העצומה בעשור האחרון בביקוש ובמחיר מינרלים אלו בתעשיות האלקטרוניקה והתכשיטים, הביאה לנטישת ענפי תעסוקה אחרים במזרח קונגו לטובת הכרייה, זאת לצד החרפת מאבקי השליטה במכרות בין המליציות המקומיות, ובין קונגו והמדינות השכנות. 
בין סוגי הפרת זכויות האדם וחוקי המשפט הבינלאומי, הקשורים במאבקים אלו, ניתן למנות עבודה בכפייה, ענישה באמצעות אונס וביזה על ידי המליציות, שימוש בילדים לוחמים, העסקת ילדים במכרות (40% מהכורים הם ילדים לפי הערכות), זיהום מקורות מים, כרייה בתנאים מסוכנים ועוד.
פיג'ו 206

פיג'ו 206+

פיג'ו 206+ (או 206 פלוס) היא מתיחת פנים ל-206 המקורית.
הרכבים כמעט זהים לחלוטין מבחינה מכנית, ורוב ההבדלים הם קוסמטיים בלבד.
בישראל נמכרו קרוב ל-1000 יחידות במהלך שנים 2011–2012. השיווק הופסק בשנת 2012.
דגם ה-IKCO Runna המיוצר באיראן משנת 2010 מבוסס על "פיג'ו 206".
ברוך בן שמואל

ספריו

לדעת יעקב נחום אפשטיין הוא מחבר התוספות הנדפסים על מסכת סוטה. מלבד זאת, חיבר ספר הלכתי בשם ספר החכמה שצוטט בראשונים, ואף שימש בסיס לכתיבת "כללי התלמוד" של הרב בצלאל אשכנזי, שגם הזכירו בספרו שיטה מקובצת. הספר איננו נמצא בידינו כיום. כמו כן, חיבר גם פירוש למסכת נדרים שגם הוא אבד, אך הוזכר אצל פרשנים אחרים, כמו הרמב"ן והרשב"א. ידוע לנו שכתב גם תשובות הלכתיות, וחלקן מצויות בידינו ושמורות בארכיונים בגרמניה.

פיוטים שכתב

נשתמרו בסידור התפילה האשכנזי רבים מפיוטיו. ביניהם, השיר "ברוך אל עליון" המיועד לסעודות שבת, קינה לתשעה באב, ומספר פיוטי סליחות ויוצרות. פיוטיו כונסו בידי אברהם מאיר הברמן (ראה להלן).
בנוסף לפיוטיו, כתב שיר שקול על סוגיית "אילן דעולא" (תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף כ"ו, עמוד ב'), והדפיסו המהרש"א בחידושיו למסכת בבא בתרא דפו"ר, והודפס גם בנספחים לש"ס וילנא.

סגנונו

פיוטי רבי ברוך משמשים דוגמה להשפעת הפיוט הספרדי על זה האשכנזי, והשפעה זו ניכרת בצורה חזקה בפיוטי רבי ברוך, בין היתר במשקלם. בפיוטיו הושפע במיוחד מרבנו אפרים בן יצחק מרגנשבורג.
לשון פיוטיו דומה ללשון הפיוט הקדום, והוא משתמש, דרך משל, בכינויים רבים ובלשון נופל על לשון. אולם, נוסף על שימוש בפסוקים ובלשון המקרא, המקובלת בפיוט, הוא מרבה להשתמש גם בביטויים מלשון המשנה והתלמוד, ומביא לעיתים אף ביטויים פילוסופיים.

משפחתו

הברמן כותב כי נודעו לנו שמות שנים מבניו. האחד, ר' שמואל מבבנבורק שהיה אף הוא חכם ופייטן ושמו נזכר בספרות הפוסקים, והשני שמו יעקב.
בית מאירוביץ

בית מאירוביץ הוא מהבתים הראשונים שנבנו בראשון לציון. נבנה ב-1888 על ידי מנשה מאירוביץ למגוריו ולמגורי משפחתו. הבית הוגדר כאתר מורשת.

ההיסטוריה של הבית

בית מאירוביץ הוא בין הבתים הראשונים שנבנו במושבה ראשון לציון. נבנה, ב-1888, ברחוב רוטשילד 21 על ידי איש ביל"ו מנשה מאירוביץ על חלקת אדמה שניתן לו על ידי זאב אברמוביץ שהיה אביהן של שתי נשותיו של מאירוביץ. 
הבית כלל 2 קומות. בקומה התחתונה נבנה מטבח, חדר אוכל, חדר ילדים וחדר עבודה ששימש לעיבוד תוצרת חקלאית כמו כבישת זיתים, קילוף שקדים ועוד. בקומה העליונה נבנה חדר אורחים וחדר שינה. הבניין נבנה מאבני כורכר שנכרו במחצבה בקרבת המושבה. בחזיתו, הפונה לרחוב רוטשילד, נבנתה מרפסת מהודרת ומעליה הכתובת תרמ"ג ביל"ו 1883. מימין לכתובת בולט עוגן חיזוק שבראשו האות M לציון שמו של בעל הבית מנשה מאירוביץ.
הבית שימש את מנשה מאירוביץ עד פטירתו ב-1949 לאחר מכן שימש הבית את בנו זאב מאירוביץ עד פטירתו בשנת 2000. הבית הועבר לרשות עיריית ראשון לציון, הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, ומיועד להיות מוזיאון למורשת ביל"ו ושלוחה של המוזיאון לתולדות ראשון לציון.
ב-1900 נוסדה בבית זה התאחדות מושבות יהודה ממנה צמחה ב-1920 התאחדות האיכרים בישראל.
תסמונת ראיית מחשב

תסמונת ראיית מחשב או CVS (באנגלית: Computer Vision Syndrome) היא מאמץ עיניים (eyestrain) הנובע משימוש ממושך ורציף במחשב. מנתוני ארגון האופטומטריסטים האמריקאי עולה כי עד 90% ממשתמשי המחשב חווים תופעות CVS.
על פי הידוע כיום, CVS אינה מחלה, ליקוי או הפרעת ראייה בעלת נזק ישיר לטווח ארוך. אין מחקרים המוכיחים נזק לעיניים מצפיה ממושכת במסך. עם זאת, כאשר מקור הבעיה הוא התייבשות העין, לא מן הנמנע כי צפיה מוגזמת והתעלמות מן הכאב תגרום נזק, שכן יובש ממושך בעיניים עלול לגרום לניקוב הקרנית ולפגיעה באיכות החיים. תסמונות CVS נעלמות בטווח זמן קצר כאשר מנוטרל הגורם להיווצרותן.

גורמים

התסמונת נובעת מכך שהעין והמוח מגיבים באופן שונה לעבודה מול מסך או מול מסמך מודפס. לעיניים אין כל בעיה להתמקד במסמך מודפס, בו גבולות האות או התמונה ברורים ומוגדרים היטב. מול המחשב המצב שונה: תמונת המסך מוקרנת באמצעות פיקסלים ולא על ידי תמונה רציפה ולכן העין לא מוצאת נקודת מיקוד ברורה. כתוצאה מכך, שריר העין מנסה שוב ושוב להתמקד (פוקוס דינאמי) והעומס עליו הולך וגדל ככל שנמצאים זמן רב יותר מול המחשב.
מאמץ המיקוד גורם בנוסף למצמץ הרבה פחות מהנדרש, מה שגורם לייבוש שכבת הדמעות המגנה על העיניים. עם כל מצמוץ נדרשת העין למקד את עצמה מחדש.
נוסיף לכך סביבת עבודה יבשה, מיזוג אוויר, תאורה מלאכותית והנה מכלול הגורמים ל- CVS.
מדליית שירות המערכה המצטבר

תיאור

המדליה מורכבת מדיסק עשוי כסף בקוטר 36 מ"מ. בחלקה הקידמי מוצבת דמותה של המלכה אליזבת', בטבעת סביבה נכתב בראשי תיבות תוארה המלכותי המלא; 'ELIZABETH II DEI GRATIA REGINA FID DEF' (אליבת' השנייה, בחסד אלוהים, מגנת האמונה).
מצידה השני של המדליה נכתב למען שירות מערכה מצטבר 'FOR ACCUMULATED CAMPAIGN SERVICE' בארבע שורות נפרדות. מילים אלו מוצגות לרקע ענפי אלון.
המדליה תלויה מסרט המורכב מפס סגול שבשני צדדיו פסים ירוקים, ובמרכז פס זהב, בגרסה השנייה של המדליה ישנם שני פסי זהב במרכז. הסרט הוא בעצם סרטו של מדליית שירות המערכה (1962) בתוספת של פס או שני פסי זהב במרכז. תצורה זו נהוגה גם באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת באירועים לא פורמלים).

זכאות

במקור נועדה המדליה להוקיר חיילים אשר שירתו מספר פעמים למשך תקופות שירות שונות בצפון אירלנד, שירות זה הוערך על ידי מדליית השירות הכללי של 1962 בתוספת אבזם 'צפון אירלנד' בלבד. הגרסה הראשונה של שנת 1994, הוענקה רטרואקטיבית לכל מי ששירת שירות פעיל מצטבר של 36 חודשים (1080 ימים) החל מה-14 באוגוסט 1969. משרתים במשרה חלקית ברגימנט האירי המלכותי היו צריכים לצבור רק 1000 ימים של שירות פעיל.
החל משנת 2008 נכנסה לתוקף הגרסה החדשה של המדליה, אשר תנאי הזכאות שלה הורדו לכדי שירות פעיל מצטבר של רק 24 חודשים (720 ימים). כחלק מהתקנות החדשות הוכללו לא רק המשרתים בכוחות המזוינים, אלא גם משרתים במשרד הביטחון ואזרחים אשר פעלו ועבדו כחלק מפרויקטים של משרד הביטחון.
תנאי ראשוני לקבלת המדליה היא הענקה קודמת של מדליית השירות הכללי (1962), או מדליות מערכה נוספות הכוללות את תקופת השירות הנדונה (מדליות מערכה אלו עשויות לעיתים אף להיות מוענקות על ידי מדינות אחרות).
תיאוקסנה מסירקוסאי

ביוגרפיה

למעשה, מוצאה של תיאוקסנה אינו מצוין במפורש באף מקור. יוסטינוס מציין כי היא באה ממצרים התלמיית, ועל בסיס הערתו זו, סוברים מרבית החוקרים שהיא הייתה בתה של ברניקי הראשונה, אם כי לא ברור אם היא נולדה מבעלה הראשון של ברניקי, המצביא המוקדוני פיליפוס, או שמא היא הייתה מבעלה השני תלמי הראשון מלך מצרים. כך או כך, תלמי התייחס אל ילדיו הן הביולוגיים והן המאומצים כנסיכים.
בתקופה הסוערת של מלחמות הדיאדוכים, החל תלמי להשיא את בניו ובנותיו לשליטים שונים במטרה לצבור השפעה. אחותה של תיאוקסנה, אנטיגונה, הושאה לפירוס הראשון מלך אפירוס. אחיה מגאס מונה למושל קירנה, ליסנדרה נישאה לאלכסנדר החמישי, מלך מוקדון וארסינואי נישאה לליסימכוס מלך תראקיה. 
תיאוקסנה עצמה, נישאה באזור שנת 300 לפנה"ס לאגתוקלס טיראן סירקוסאי. היא ילדה לו שני בנים, שאחד מהם היה בוודאות בן. לא ברור האם השני היה בן או בת. בשנת 289 לפנה"ס מת אגתוקלס. על פי יוסטינוס, כאשר אגתוקלס עמד למות, הוא חשש שאשתו וילדיו יקלעו למאבקי הירושה האכזריים שיפרצו לבטח, ועל כן הורה להם לחזור למצרים. עם זאת, תיאוקסנה נעמדה ליד מיטתו והצהירה שכאשתו היא מחויבת לחלוק עמו לא רק את עושרו ומזלו הטוב, אלא גם את צרותיו. היא סרבה לעזוב וביקשה להישאר עמו ברגעיו האחרונים, אולם הוא עמד על דעתו. לאחר מכן מתאר יוסטינוס באריכות את פרידת ילדיה של תיאוקסנה מאביהם, וכותב כי "הארמון כולו הדהד" מעוצמת הבכי שלהם.
גורלה של תיאוקסנה לאחר מכן לא ידוע.
שארל-אוגוסטן סנט-בב

חייו

נולד בעיר בולון-סור-מר במחוז פה-דה-קאלה שבצפון צרפת. הצטיין בלימודים בתיכון בפריז, וזכה בפרס ראשון בתחרות הלאומית בלטינית בתחום השירה לשנת 1823. בסתיו של אותה שנה התחיל ללמוד רפואה. התקבל לעבודה מעשית בבית חולים בשנה האחרונה ללימודי הרפואה, אך זנח אותם בסופו של דבר ב-1827 כדי להתמסר לספרות. כבר בגיל 20 פרסם מאמרים בעיתון "גלוב". אחרי שכתב ביקורת חיובית על יצירותיו של ויקטור הוגו, התיידד עמו, השתתף בחוג הספרותי של שארל נודייה, ואף ניהל פרשיית אהבים עם אשתו של הוגו שקטעה את הידידות בינו לבין הוגו. היות שהרומנים שכתב לא זכו להצלחה בציבור, התרכז בביקורת הספרות הצרפתית והרבה לפרסם מאמרים בכתבי עת.
יצירתו העיקרית של סנט-בֶּב היא "פור רויאל" (Port Royal) - היסטוריה של מנזר פור רויאל דה שאן משנת ייסודו ב-1204 ועד הריסתו ב-1710 בפקודת המלך לואי הארבעה עשר (חמישה כרכים 1840–1859). נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1845. בימי מהפכות אביב העמים של שנת 1848 שהה בעיר לייז' שבבלגיה והרצה שם על "שאטובריאן והחוג הספרותי שלו". ב-1849 שב לפריז והחל לפרסם סדרת מאמרים בשם "שיחות יום שני". הקיסר לואי נפוליאון מינה אותו לפרופסור לשירה לטינית בקולז' דה פראנס. הוא שימש כחבר הסנט הצרפתי מ-1865 עד מותו ב-1869.
עיר סגורה

עיר סגורה או עיר סודית (ברוסית: Закры́тое администрати́вно-территориа́льное образова́ние - ЗАТО מילולית: "מערך טריטוריאלי־מינהלי סגור" בראשי תיבות: זאט"ו) היא עיר ובה מתקנים צבאיים סודיים או מפעלי תעשייה ומכוני מחקר סודיים ובעלי חשיבות אסטרטגית. ערים כאלה נפוצו בברית המועצות בתקופה הסובייטית. ערים שהכילו מתקנים שהשתייכו לתוכנית החלל הסובייטית כונו "ערי חלל" (космоград) וערים שהכילו מתקנים שהשתייכו לפרויקט הגרעין הסובייטי נקראו "ערי גרעין" או "ערי אטום" (атомград). 
על עיר סגורה חלו מגבלות כניסה ויציאה, היא לא הופיעה במפות (למעט מפות מסווגות) ולא כיוונו אליה שלטי הכוונה בדרכים. האוכלוסייה כללה בדרך־כלל אנשי מקצוע שנבחרו בקפידה כגון מדענים שנהנו בתמורה לכליאתם, למעשה, מרמת חיים גבוהה יחסית, חינוך איכותי וחיי תרבות עשירים. תקלות במתקנים סודיים בערים סגורות שגרמו לאסונות נשארו בגדר סוד, לא דווחו ולא נחקרו כמעט. גם לאחר התפרקות ברית המועצות ישנן ברחבי רוסיה כ־40 ישויות עירוניות בעלות "פוטנציאל מדעי וטכנולוגי גבוה ומערך תעשייתי מדעי־טכנולוגי" הנקראות נַאוּקוֹגְרַד (ברוסית: наукоград, "עיר מדע") ולהן מעמד מסווג. בנוסף לערים סגורות נסגרו בתקופה הסובייטית מחוזות גבול מסיבות ביטחוניות (כגון מחוז קלינינגרד או האיים סארמאה והיומאה), שהכניסה אליהם הותרה לבעלי אישורים מתאימים בלבד. אזורים כאלה התקיימו גם במדינות נוספות בגוש המזרחי כגון הגבול בין שתי הגרמניות, מצידו המזרחי ואזור הספר של צ'כוסלובקיה. ארכיפלג נוביה זמליה נסגר עקב היותו מתקן לניסויים גרעיניים.

ערים סגורות בתקופה הסובייטית

החל משנות הארבעים החל הממשל הסובייטי להקים ערים סגורות סודיות עבור תעשיית הנשק והתחמושת לטובת המאמץ המלחמתי הסובייטי במלחמת העולם השנייה. לאחר מכן התפתחו ערים סגורות לטובת פרויקטי הגרעין והחלל, בנוסף לתעשיות נשק מתקדמות. שמות הערים היו מיקוד שהורכב משם העיר הגדולה הקרובה ומספר כגון צ'ליאבינסק־70, צ'ליאבינסק־65 וזלטואוסט־35 במחוז צ'ליאבינסק. בשנת 1992 הוציא נשיא רוסיה בוריס ילצין צו נשיאותי שהשיב למרבית הערים את שמן ההיסטורי. היו אלה ערים קטנות יחסית שאיכלסו מתקנים סודיים ביותר (כגון כורים גרעיניים או מתקנים להעשרת אורניום), שהיו סודיות לגמרי והכניסה אליהן נאסרה כליל, גם לאזרחים סובייטיים. בנוסף, היו ערים גדולות יותר בעלות חשיבות צבאית כגון סבסטופול, ולדיווסטוק או פרם, שהכניסה אליהן נאסרה לזרים וחלקים מהן היו סגורים. 
מיקום הערים הסגורות נבחר במעמקי ברית המועצות, בסיביר או הרי אורל, הרחק מכל גבול. לרוב הוקמו לצד נהרות שאיפשרו אספקה אוטונומית של מים ואנרגיה (באמצעות תחנות כוח הידרואלקטריות). מפעלים להעשרת אורניום הוקמו בסמוך למכרות אורניום ומחצבים נדרשים אחרים (כגון בוקסיט).

מאפייני ערים סגורות

מבקרים ותושבים נדרשו למערכת של בדיקה, סיווג והנפקת תעודות מעבר, שהופעלה על ידי ה־NKVD ולאחר מכן על ידי ה־KGB. הגישה לעיר הסגורה הייתה מסווגת ומפוקחת. מחסומים לבדיקת תעודות והרשאות הוקמו על דרכי גישה, קילומטרים רבים הרחק מהעיר עצמה. שירותי אוטובוס ורכבת בלתי־מסומנים יצאו מנקודות סודיות ולוחות הזמנים שלהם לא התפרסמו בגלוי, או שנראו כמכוונים לכפר קרוב. 
ערים מסוימות, קריטיות במיוחד, הוקפו בגדרות ונשמרו על ידי מגדלי שמירה. 
העובדים היו תחת מעקב מתמיד וצמוד של סוכני־חרש, על מנת לוודא נאמנות לשלטון ואי־הדלפה של מידע סודי לגורמי חוץ. על יהודים שעבדו בערים סגורות נאסרה עלייה לישראל גם שנים רבות לאחר שסיימו את תפקידם עקב "ידיעת סודות".
מארי פרולז

פעילות מהפכנית

בשנים שלפני מרידת 1916, פרולז כבר הייתה מהפכנית מחויבת, אשר הצטרפה לקומן נה מאן, וכן למיליציה הסינדיקליסטית צבא האזרחים האירי, אשר קם במהלך "הנעילה", השביתה הגדולה של 1913, בו חברתה הרוזנת מרקייביץ' הייתה קצינה בכירה. בתקופה זו, היא עבדה בחנות פירות, והייתה מחביאה שם נשק שהשיגה מאיש קשר בטירת דבלין, ואותו הייתה מעבירה לארגון. היא הייתה חברה טובה של ג'יימס קונולי ובקשר עם ג'ים לרקין, המנהיגים של איגוד עובדי התחבורה הפועלים (ITGWU), ועבדה באיגוד הפועלות האיריות (IWWU), והייתה נציגת האיגוד באסיפות קונגרס האיגודים. 
פרולז היה רשומה בתור הבעלים הרשמיים של Spark, שבועון סוציאליסטי אשר יצא בין פברואר 1915 לאפריל 1916, אשר ג'יימס קונולי היה המו"ל ונערך על ידי מרקייביץ'. באירוע ציבורי גדול במרץ 1916, היא דיברה בשמה של מרקייביץ', אשר הייתה תחת צו השתקה תחת החוק להגנת הממלכה 1914 ונאסר עליה לנאום בפומבי. פרולז הקריאה את הטקסט של מרקייביץ', והקריאה גם את צו ההשתקה, ואז ענתה על שאלות הקהל.
לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא פרולז פעלה כשליחה, והעבירה נשק וכן את פקודת הגיוס של פטריק פירס לווטרפורד, קורק, לימריק וטיפררי, וגם ארגנה שש שליחות נוספות לשאת את הפקודה לאזורים אחרים ברחבי הארץ. היא חזרה לדבלין ביום הרביעי או החמישי של המרידה, קרוב לסופה. היא חזרה עם שחר לביתה, עליו סיפרה שחיו בדירה הקטנה כשישה בני משפחתה, כולם מובטלים, ושאפילו פת לחם היה קשה להם להשיג. אך בעדותה ללשכת ההיסטוריה הצבאית, היא סיפרה שסירבה לקבל תשלום על שליחויותיה, ורק מה שיכלה לעשות עבור "קייט הוליהאן" - שם קוד לאירלנד - היה בראש מעייניה. אבטלה ועוני היו מנת חלקן של רבות מהפעילות הרפובליקניות באותה תקופה, כשאת כל זמנן ומרצן הקדישו למטרה. כפי שניסחה זאת פרולז, "היו אלה זמנים גדולים, והייתי זוחלת על ברכיי לעשות זאת שוב. כמובן שאני ענייה, אך איני ממורמרת". 
לאחר המרידה פרולז הייתה מבוקשת, יחד עם חברות קומן האחרות, והיא הסתתרה בטראלי, אך מישהו הלשין עליה, והיא נעצרה ב-2 במאי 1916, והובאה למחנה ריצ'מונד, ואחר כך לכלא קילמיינהאם, בזמן שהוצאו להורג מנהיגי המרידה. האישום שהובא נגדה היה בהקשר ל"בעלותה" של העיתון של קונולי, אשר כונה בכתב האישום "העיתון השבועי המסית". הסתה הייתה פשע חמור, שווה ערך לבגידה, ויכול היה לשאת עונש מוות. ביוני, היא נשלחה לכלא באנגליה יחד עם עוד מספר מחברותיה: מרקייביץ', נשלחה לכלא איילסברי, קתלין לין נשלחה לכלא הנשים בבאת', ופרולז, מזכירתו של ג'יימס קונולי, ויניפרד קרני, הלנה מולוני בריג'יד פולי, ואלן ריאן נשלחו לכלא לואיס, כלא גברים בסאסקס. יתר הנשים מתוך כ-77 שנעצרו אחר המרידה שוחררו בדבלין לאחר זמן קצר יותר.
עם הגעתן לאנגליה, ניתנו לנשים שבעה ימים לערער על משפטן. הערעורים נשלחו לשופט בית המשפט העליון בלונדון.
המעצר של פרולז נחשב כסקנדל במשפחתה, שחלקם היו פרוטסטנטים ולא חלקו את האידאולוגיה הרפובליקנית שלה; כמה מהם החליטו לשנות את שמם לפרול (Prole) כדי לא להיות מקושרים אליה. פרולז, לאחר שענתה על שאלות בפרלמנט הבריטי והופיע בבית משפט, שוחררה יחד עם בריג'יד פולי ביולי 1916, והן חזרו לאירלנד. שם, היא מיד נבחרה כנשיאה בפועל של איגוד הפועלות האיריות במקומה של מרקייביץ', שעדיין ישבה בכלא. כשזו השתחררה מכלא איילסברי ב-17 ביוני 1917, פרולז נסעה לאנגליה לברך פניה, וליוותה אותה בחזרה לאירלנד.

חיים אישיים

ב-1919 נישאה פרולז לג'יימס מייקל פלנגן, פעיל שמאל שהיה מכונה בשם החיבה "האזרח פלנגן". היא המשיכה לפעול למען זכויות נשים בתנועת העבודה. היא נפטרה ב-12 בדצמבר 1950.
ועידת לייפציג

בשנת 1869, בעיר לייפציג, בגרמניה, התכנסה ועידה של רבנים, אינטלקטואלים וראשי ציבור יהודים.
ההכנות לכינוס, קביעת הנושאים, המוזמנים וכדומה נערכו בוועידת הרבנים בקאסל. בוועידת לייפציג השתתפו 83 אישים יהודים. בראשה עמדו הנשיא מוריץ לצרוס, כנציג האינטלקטואלים, סגן-הנשיא הרב אברהם גייגר, מטעם התאולוגים, וסגן-הנשיא יוזף פון ורטהיימר, נציג הפרנסים. בין הנאספים היו אישים מכל האגפים של הקהילות הליברליות בגרמניה, מפוזיטיבים-היסטוריים דוגמת מנואל יואל מברסלאו ועד רפורמים רדיקלים. מתנגדי הסינוד טענו נגדו, שהחלטות בענייני דת יכולים לקבל רק חכמי הלכה ולא אספה סתמית.
בנוסף לצירים מגרמניה, השתתפו בכינוס נציגים יהודים מבלגיה, אנגליה, האימפריה האוסטרו-הונגרית וארצות הברית.

סמכות

המתכנסים לא היו שליחים רשמיים של קהילותיהם, לכן כיבוד החלטות הסינוד היה תלוי במידה רבה ביוקרתו. נימוק זה והרצון להגיע להחלטות שיהיו מקובלות על קשת רחבה ככל האפשר של צירים, הובילו את המתכנסים להתרחקות מעמדות קיצוניות וקבלת החלטות מתונות, שלא היו לרוחם של הרדיקליים יותר, דוגמת אברהם גייגר. חלק גדול מההחלטות היו אישורים בדיעבד של רפורמות שכבר הונהגו בקהילות גרמניה.

היחס לעברית

בוועידת פרנקפורט, השימוש בשפה העברית עורר מחלוקת קשה ביותר, אך בוועידת לייפציג השתנה היחס והשימוש בעברית זכה לתשבחות רבים כמרכיב חיוני בחינוך היהודי. בהחלטת הוועידה נקבע שחשיבות העברית נובעת, בנוסף להיותה שפת המקרא והשפה דרכה נמסרה היהדות במהלך הדורות, גם מכך שהיא "הייתה ועוד תהיה הקשר היציב והרוחני בין כל חברי כלל ישראל".

החלטות אחרות

התקבלה העמדה השמרנית על פיה הוראת המקרא לילדים תתעלם מממצאי ביקורת המקרא. הסינוד אישר נגינה בעוגב בבית הכנסת ועודד הרחבת היסודות הכלל אנושיים בתפילה. הומלץ על כך שההפטרות יקראו בשבת בשפת המקום. רוב זעום הכריע על המשך השימוש במחזור תפילה חד שנתי ונגד הצעתו של גייגר לבטל קריאתן של כמה פרשיות העלולות לפגוע באחרים, דוגמת פרשות "פרה" ו"זכור".

המשך והשלכות

לפי יוזמה שיצאה מהסינוד של לייפציג נוסד בברלין, בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, מוסד רפורמי להכשרת רבנים, שנחנך ב-1870 ונפתח ב-1872. בית המדרש הציב חלופה לבית המדרש לרבנים בברסלאו, שלא היה פתוח במידה הדרושה למגמות הביקורת ההיסטורית לדעת גייגר ותומכיו. הרב ד"ר לודוויג פיליפסון, עיתונאי וסופר ידוע מאוד בתקופתו, שעשה נפשות לקיום הכנס מעל דפי עיתונו, נעלב מכך שלא נבחר לנשיאות, לכן לא השתתף בוועידת ההמשך באוגסבורג.
דוד טבל קצנלנבוגן

הרב דוד טֶבֶל (טבלי) קצנלנבוגן (1847 – 30 בדצמבר 1930) היה הרב של סנקט פטרבורג בין השנים 1908 - 1930. עסק רבות בתרומה לקהילה היהודית ברוסיה באותם זמנים.

תולדות חייו

דוד טבל קצנלנבוגן נולד בטאורגן שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית. דרך משפחת אביו היה צאצא של המהר"ל מפראג. בצעירותו למד תורה מפי אביו, הרב נפתלי הרץ, דיין בטאורגן. לאחר מכן למד בבית המדרש שבווילנה. כבר בילדותו התבלט דוד טבל בכישרונותיו הרבים ורבים כינוהו "עילוי". בגיל 19 חיבר פירוש לתלמוד הירושלמי. בגיל עשרים קיבל את תואר הרבנות בעיר וורבליס (Virbalis) שבליטא. מ-1894 ועד 1907 שימש כרב בעיר סובאלק שבפולין, שבה הייתה קהילה יהודית רחבה. בשנת 1908 נתמנה לרב של בית הכנסת הגדול בעיר סנקט פטרבורג, בירת רוסיה, ומילא תפקיד זה במשך 22 שנים, עד מותו בשנת 1930. היותו הרב הראשי בסנקט פטרבורג הציב אותו כאחד מהרבנים המשפיעים ברוסיה. בנוסף היה קצנלבוגן לנציג הרשמי של הציבור היהודי ברוסיה בממשלה. בשנת 1909 נבחר ליושב ראש אספת הרבנים בווילנה. גם לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה המשיך בתפקידו. לאחר המהפכה סבל מהטרדות השלטון בעקבות סירובו, יחד עם הרב יעקב מזא"ה, לחתום ב-1922 על הצהרה שבברית המועצות לא קיימת רדיפה של הדת. לאחר מכן התרכז בכתיבת ביאורים וספרי דת. בשנת 1923 יצא לאור ספרו העיקרי "מעין מי נפתוח", שכלל ביאורים על מסכת יבמות. לאחר חמש שנים יצא לאור ספרו "דברי דוד", שבו ראו דרשותיו.
דוד קצנלנבוגן נפטר ב-30 בדצמבר 1930 בסנקט פטרבורג (שאז נקראה לנינגרד).
דוד טבל קצנלנבוגן נישא פעמיים ונולדו לו אחד-עשר ילדים. שניים מבניו, שאול ונפתלי-הירש, נאסרו באשמת שווא בשנת 1938; שאול נידון למוות ונורה, ונפתלי-הירש נפטר בשנת 1942 במחנה הריכוז שבו נאסר. בנו אליהו ובתו באשה (ברטה) עלו לישראל ומשפחתם גרה כיום בארץ.

תרומתו לקהילה היהודית

במהלך חייו תרם רבות לקהילה היהודית ברוסיה בכלל ובסנקט פטרבורג בפרט. 
בהשפעתו האישית ובקשריו עם ראשי השלטון ברוסיה, בשנת 1909 הצליח לבטל את גזירת השחיטה בפינלנד (שהייתה באותו זמן בשליטת רוסיה).
בימי מלחמת העולם הראשונה היה קצנלבוגן ממייסדי "הוועד היהודי לעזרת נפגעי המלחמה" (EKOПO) של סנקט פטרבורג. תפקידו בוועד זה היה במישור הדתי – אספקת אוכל כשר ומצות בפסח לחיילים ולמגורשים. בנוסף, פעל רבות למען שחרורם של חמשת אלפים הרבנים ברוסיה משירות בצבא הרוסי. בנוסף לטובת מגורשים וגולים יהודים במהלך המלחמה. פעל למתן חנינה ליהודים שנידונו למוות או למאסר באשמות שווא. 
עסק במיוחד בחינוך של הדור היהודי הצעיר ברוסיה, גם ברמה הדתית וגם ברמה המקצועית. ביוזמתו נוסדו בסנקט פטרבורג בתי-מדרש, בתי-ספר יסודיים לבנים, ובתי-ספר מקצועיים לבנים ולבנות.
אחרי המהפכה בפברואר 1917, היה קצנלבוגן ממייסדי המפלגה הדתית "נצח ישראל" והיה יושב-ראש של כבוד בה. המצע של "נצח ישראל" התבסס על רעיון האומה היהודית והמאוחדת על ידי מוצא משותף ודת משותפת. סעיף חשוב במצעה היה הנושא של ארץ ישראל, והתמיכה ביישובה הוכרזה כמטרה כלל לאומית וחובה מקודשת לכל היהודים.
פירידין

הפקה

הדרך הראשונה להפקת פירידין הייתה בידודו מזפת פחם. התהליך היה בזבזני שכן זפת פחם מכיל רק כ 0.1% פירידין. ודרש תהליך הפרדה רב שלבי. כיום רוב הפירידין מסונטז בתהליכים דוגמת סינתזת צ'יצ'יבאבין (Chichibabin synthesis) שהומצאה ב-1924 והיא מבוססת על דחיסה של אלדהידים, קטונים או תרכובות קרבוניל לא רוויות עם אמוניה או אמינים. פירידין לא מותמר מיוצר מפורמלדהיד ואצטאלדהיד. 
תחילה מופק אקרולאין Acrolein - חומר שנוסחתו CH2=CH-COH מתגובת פרומלדהיד עם אצטאלדהיד והתוצר הזה מגיב שוב עם אצטאלדהיד ואמוניה לקבלת פירידין ומימן
לגיטימי (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הסטנדאפיסט האוסטרלי ג'ים ג'פריס מגלם גרסה בדיונית של עצמו - אדם קטן ומצחיק, בעל הומור מלוכלך ודי דוחה, המנסה למצוא את דרכו ומקומו, ולהפוך למקובל ו"לגיטימי", בלוס אנג'לס הצבועה. הוא עושה זאת בעידודם של חבריו, סטיב (דן בקדאל), ואחיו של סטיב, בילי (די ג'יי קוואלס) הלוקה בניוון שרירים.