התוועדות

התוועדות (ביידיש: פאַרברענגען) היא השם המקובל בעגה של חסידות חב"ד להתכנסות של חסידים המשלבת דברי תורה, סיפורים חסידיים, שתיית 'לחיים' ונגינת ניגונים בצוותא.
ההתוועדות מתקיימת בין החסידים עצמם, לרוב עם משפיע או אישיות רבנית כלשהי, ונערכת בדרך כלל בשבתות, חגים, מועדים חסידיים כדוגמת חג הגאולה, ימי הולדת וכדומה. לעיתים כוללת ההתוועדות חזרת מאמר חסידות בעל פה.

רקע

התוועדות במקורה הייתה בין האדמו"ר לחסידים. היא דמתה במידה רבה לטיש. במהלך ההתוועדות האדמו"ר לבדו השמיע דברי תורה והתעוררות בענייני השעה המכונים 'שיחות', ובין ה'שיחות' החסידים פוצחים בניגון ושותים 'לחיים'.
אדמור"י חב"ד במשך הדורות נהגו להתוועד פעמים בודדות בשנה בתאריכים מיוחדים בלבד (ומדי שבת אמרו מאמר חסידות בלבד), ותוכן השיחות עסק בתורת החסידות בלבד. במהלך ההתוועדות ניתן לחסידים לשאול את שאלותיהם. בתקופת רבי מנחם מנדל שניאורסון, אופי ההתוועדויות השתנה בהרבה: הוא הנהיג התוועדויות רבות במהלך השנה, בהם נשא 'שיחות' המכילות תוכן תורני גדול, גם בתורת הנגלה, חלק מהם נדפסו בסדרת תורת מנחם - התוועדויות. לא היה ניתן לפנות אליו בשאלות.
כיום, ההתוועדויות מתקיימות בין החסידים ולרוב בניהול דמות רבנית כלשהי.
בקרב חסידי חב"ד מקובלת האמרה כי "מה שהתוועדות חסידית יכולה לפעול, אף המלאך מיכאל אין ביכולתו לפעול". אמרה זו הסביר רבי שניאור זלמן מלאדי, שכאשר האב רואה שבניו מסבים באחדות, הוא מתעורר בחשק למלא את כל משאלותיהם, גם אם בדרכים ה'מקובלות' (כגון באמצעות המלאכים) אינם זכאים לכך. ואכן, במסורת החסידית סיפורים רבים על אנשים שנושעו לאחר שהשתתפו בהתוועדות והתברכו.

המשפיע

את ההתוועדות החסידית מנחה לפעמים אדם המכונה "משפיע". הוא בדרך כלל רב או מחנך שמשוחח במהלך ההתוועדות עם יתר החסידים המשתתפים. תפקידו העיקרי של המשפיע הוא לחנך, או להעביר מסר חינוכי-חסידי למשתתפים. ההתוועדות יכולה להיות ציבורית והמונית עם הדרכות לכולם בעבודת ה', או אינטימית, ואז היא עוסקת בהתקדמות אישית אינדיבידואלית של החסיד. תפקיד המשפיע דורש ידע וכישרון רב, ונחשב בתוך חסידות חב"ד לאומנות העומדת בזכות עצמה. המשפיע נדרש להשתמש בחוכמה כדי לגרום לנוכחים להפנים ולהתקדם בעבודת ה'. לעיתים עשוי המשפיע למתוח ביקורת על התנהגותו של חסיד מסוים, הידוע כתלמיד חכם או כבעל מידות טובות, אך הדברים נעשים בדרך מיוחדת, הגורמת למשתתפים האחרים בהתוועדות לחוש כי הביקורת נמתחת למעשה עליהם.

השתייה בהתוועדות

במהלך ההתוועדות נהוג לשתות משקה חריף (לרוב וודקה או ויסקי). רבי מנחם מנדל שניאורסון הסתייג משתייה מופרזת גם במהלך התוועדויות ואסר על חסידים מתחת גיל 40 לשתות יותר מכמות של רוב רביעית.
במסורת החסידית מקובלים הסברים שונים לאמירה המקובלת "לחיים" בעת השתייה. הסבר אחד המקובל בקרב החסידים ממשיל את ירידת הנשמה בגוף, לבנו יחידו של המלך שנשלח על ידי אביו לכפר מרוחק מעיר המלוכה, מתוך כוונה שיתערה בחיי התושבים ויקרב אותם אל המלך. הבן השתלב בחיי הכפריים הפשוטים שבאותו הכפר, עד שברבות הימים נעשה כאחד מהם ושכח את מוצאו ומטרת הגיעו למקום. יום אחד הגיע לכפר שליח מעיר המלוכה, בחפשו את בן המלך. אחר מאמצים רבים מצא אותו ומסר לו מכתב אותו ביקש להעביר אליו אביו, המלך. בן המלך פתח בהתרגשות את המכתב, ובו כתב לו אביו כי בטוח הוא שעושה הוא את שליחותו נאמנה ותיכף יסיימה ויחזור לארמון המלוכה. בקוראו את הדברים זלגו עיניו של בן המלך דמעות רותחות על כי שכח את מטרת הגיעו, ולא רק שלא ביצע את משימתו, אלא עוד זאת שנראה הוא עתה כאחרון הכפריים המגושמים. כעבור זמן התנער וחשב לעצמו: אמנם נראה אני כאחד מהם, אך בעצם איני כמותם. הם אכן כפריים פשוטים וכאלה ישארו לעולם, אך אני בן של מלך הנני. התעורר בשמחה וביקש לצאת בריקוד, אך חשש שיביטו עליו הכל כמשוגע. מה עשה? הזמין את כל בני הכפר לבית המרזח המקומי, לשתייה על חשבונו. שתה בן המלך עם הכפריים כוס אחת ועוד אחת, וכטוב לבם יצאו הכל בריקוד].
המשפיעים החסידיים שהיו מביאים את המשל היו מסיימים: הם רקדו והוא רקד. הם רקדו בגלל הוודקה, והוא רקד על היותו בן מלך... הנמשל לבן המלך הוא הנשמה, שירדה והתלבשה בגוף, כדי שתעבוד את ה' בעולם הזה. אך לעיתים האדם שוכח את יעודו וגורר את הנשמה למקומות ירודים וחומרניים. מה עושים? יושבים ומתוועדים. במהלך ההתוועדות אומרים מעט 'לחיים', מתקלפות המחיצות ונחשפת האמת הפנימית. הגוף החומרי שמח בגלל המשקה, ואילו הנשמה שמחה על היותה בנו של מלך מלכי המלכים.
הסבר נוסף הוא כדי לפתוח את הלב ולקרב את הלבבות, בהשראת הגמרא"גדולה לגימה שמקרבת את הלבבות"