חלב (עיר)

אטימולוגיה

השם חלב הופיע לראשונה בטקסטים בתחילת האלף השני לפנה"ס בתקופה הבבלית הקדומה. במקורות שונים נזכרה העיר בשמות "חאלאב", "חאלאפ", "חאלאבה", "חלבה" או "חאלפה", והמצרים והאוגריתים כינו אותה "חלפ". הסלאוקים כינו את העיר "בראה" וכך היא מופיעה גם במפת פויטינגר מהמאה ה-3. מכאן שמה היווני "ברואאה" (Βέροια). מהשמות הקדומים נוצר שם העיר בשפות אירופיות: "Alep" בצרפתית, והצורה האיטלקית "Aleppo" שאומצה גם באנגלית וברוסית (Алеппо), וכן שמה בערבית "חַלַבּ" (حلب), בטורקית "Halep" ובכורדית "Heleb". בפי יהודי העיר היא נקראה "ארם צובא", על שם אחת מממלכות ארם בסוריה. שם נוסף שבו העיר מוזכרת בפי היהודים הוא "אחלב"
משמעות השם ומקורו אינם ידועים. בשפה האמורית "חלב" פירושו "ברזל" או "נחושת", והעיר נודעה כמקור למתכות אלה. בארמית "חלאבה" הוא הצבע הלבן, וייתכן שהכוונה היא לשיש הלבן המצוי בסביבת העיר. אגדה אחרת קשורה לכך שהמילה "חלב" בערבית חופפת להטיית הפועל "לחלוב" בעבר ("הוא חלב"). לפי אגדה זו קשור השם לאברהם אשר חלב את צאנו במקום זה והאכיל את העניים. העיר מכונה בערבית גם בכינוי "א-שַּהְבַּאא'" (الشهباء), דהיינו, "האפורה", ולפי האגדה זה היה צבע צאנו של אברהם, אך כיום מקובל שמקורו של כינוי זה בצבען האפור של אבני הגיר מהן בנויים בתי העיר.

ימי הביניים

הערבים בהנהגת ח'אלד בן אל-וליד כבשו את העיר מידי הביזנטים לאחר מצור שנמשך שלושה חודשים מיולי עד אוקטובר 637. בסופו של המצור נכנעו הביזנטים והותר להם לעזוב את העיר בשלום. העיר הייתה לבירת נסיכות עצמאית באמצע המאה ה-10. בשנת 962 תקפו הביזנטים את העיר ובזזו אותה, והם שבו לשלוט בה למשך פרק זמן קצר בין 974 ל-987. לאחר מכן הייתה העיר והנסיכות שבראשה ניצבה למדינה וסאלית של האימפריה הביזנטית, עד פלישת הסלג'וקים לאסיה הקטנה ולצפון מסופוטמיה בסוף המאה ה-11. הצלבנים הטילו על העיר מצור ב-1098 וב-1124 אך לא הצליחו לכובשה.
ב-11 באוקטובר 1138 פקדה את חלב ואת סביבתה רעידת אדמה קשה, ולפי המכון הגאולוגי האמריקאי (United States Geological Survey או USGS) היא מוערכת כרעידת האדמה השלישית בחומרתה בתולדות ההיסטוריה מבחינת מספר ההרוגים. במאה ה-15 הוערך מספר ההרוגים באירוע בכ-230,000 איש, אך חלק ניכר מתושבי העיר ניצלו כאשר נימלטו מחלב אל האזור הכפרי סביב לה בעקבות רעשים מוקדמים. לא ניתן להעריך כמה מתושבי העיר מצאו את מותם באירוע, אך העיר נפגעה באורח קשה, וחומות המצודה וחלק ניכר מבתיה קרסו.
ב-1183 כבש צלאח א-דין את העיר והקים בה ממלכה איובית שבראשה עמד נסיך חלב. ארבעה נסיכים שלטו בנסיכות וב-24 בינואר 1260 כבשו המונגולים בהנהגת הולגו חאן את העיר. חומות העיר נפלו לאחר לחימה בת שישה ימים ולאחר ארבעה שבועות נוספים נכבשה המצודה. האוכלוסייה המוסלמית בעיר נטבחה אך המונגולים חסו על הנוצרים בשל כך שעמדו בברית עם האבירים הפרנקים מאנטיוכיה. המונגולים הפקידו את השלטון בעיר בידי הנסיך האיובי של חומס, והמשיכו במסעות כיבושיהם דרומה לעבר דמשק, אותה כבשו בתחילת חודש מרץ. אולם חמישה חודשים לאחר מכן יצאו הממלוכים במשלחת צבאית ממצרים וכבשו את דמשק מידי המונגולים ב-8 בספטמבר 1260. כחודש לאחר מכן השתלטו הממלוכים גם על חלב, והציבו בראשה מושל מטעמם. המונגולים ניסו להשתלט על העיר מחדש בחודש דצמבר 1260 אך ללא הצלחה. המונגולים לא אמרו נואש, וב-1271 שבו ותקפו את חלב ממעוז כוחם באסיה הקטנה שמצפון. הם כבשו את חלב, ונסוגו רק כאשר ביברס הגיע לעיר בראש צבאו, אולם עשר שנים לאחר מכן, ב-1280 שוב נכבשה העיר בידי המונגולים. חלב שוחררה על ידי הממלוכים זמן קצר לאחר מכן, והוקמה מחדש ב-1292.
בנובמבר 1400 הגיעו צבאותיו של טימור לנג אל שערי העיר. לאחר קרב שנערך במישור בפתח העיר והוכרע בזכות בוגד מבין הממלוכים בתוך פחות משעה, נפלה העיר לידי המונגולים: 
"העיר נכבשה, נהרות דם זרמו ברחובות, ערימות המתים הגיעו עד ראש החומות ויצרו מדרון למדרך הפולשים, עבדיה הרבים של העיר פרצו את השערים במנוסתם המטורפת, כל אוצרות העיר שנאספו משך דורות נלקחו על ידי אנשי הערבות המנצחים, יהודי העיר הונסו אל בתי הכנסת ונשחטו עד האחרון, הנשים הצעירות נאנסו ופירמידה של כעשרים אלף גולגולות הוקמה מחוץ לעיר כעדות אילמת לנקמתו הנוראה של טימור לאנג".
חודש לאחר מכן עזב טימור לאנג את העיר והמשיך דרומה אל דמשק, ועם נסיגת המונגולים מהמזרח התיכון שבו הממלוכים לשלוט בעיר.

מהמאה ה-16 עד המאה ה-20

ב-1517 כבשו העות'מאנים את חלב, ו-880 שנות שלטון ערבי בעיר באו לקיצן. באותה עת התגוררו בעיר כ-70,000 תושבים. אף שהייתה לבירת מחוז באימפריה, לא נודעה לחלב חשיבות רבה בתקופה זו, שכן דרכי המסחר בין אסיה לאירופה הועתקו לנתיבים הימיים. את העיר פקדו מספר מגפות דבר ומגפת כולרה ב-1823, ורעידת אדמה קשה הסבה לה נזקים ב-1822. מכה נוספת ניחתה על כלכלת העיר עם פתיחתה של תעלת סואץ ב-1869. לאחר מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית, הייתה חלב לחלק מהמנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
המנדט הצרפתי חילק את סוריה לחמש יחידות שלטוניות, וצפון סוריה היה ל"מדינת חלב" (État d'Alep; دولة حلب). ישות זו התקיימה בין ספטמבר 1920 ל-1925 ובירתה שכנה בחלב. בתקופה זו ידעה העיר פריחה מחודשת, והקהילה היהודית כמו גם הקהילות הנוצריות השונות, שהיוו ביחד כשליש מתושבי העיר, שגשגו. בראש המדינה עמדו המושל הצרפתי וועדה בת ארבעה חברים שהופקדו על ענייני הפנים, המשפט, המסחר וחקלאות והאוצר. ועדה זו בוטלה ב-1923 כאשר הצרפתים הכריזו על הקמתה של "הפדרציה הסורית" (la Fédération Syrienne) שאיחדה שלוש ממדינות המנדט - חלב, דמשק והמדינה העלאווית. הפדרציה הפכה למדינת סוריה (l'État de Syrie) ב-1 בינואר 1925 ובירתה נקבעה בדמשק. צעד זה נטל מחלב את חשיבותה כמרכז שלטוני, והתפתחותה נבלמה. מכה נוספת לכלכלה המקומית ניחתה על העיר כאשר הצרפתים ויתרו על סנג'ק אלכסנדרטה שהיה למדינת האטיי ב-1937, ולאחר מכן סופח לטורקיה ב-1939. סוריה הכריזה על עצמאותה ב-1941 אך רק ב-1 בינואר 1944 הוכרה כרפובליקה עצמאית.

כלכלה ותחבורה

כלכלתה של חלב מבוססת על העורף החקלאי שלה, ועל עיבוד ויצוא גידולים חקלאיים כמו חיטה, כותנה, זיתים, פיסטוק (או "פיסטוק חלבי") וכן כבשים. בנוסף לכך היא משמשת כמרכז למנהל ולשירותים במחוז חלב. על בסיס אגם אסד המלאכותי, שנוצר על ידי סגירת סכר טבקה בשנת 1974, מבוססת תשתית חקלאות ודיג.
העיר נודעת בתעשיית הסבון שלה שזכה לשם "סבון חלב" (صابون حلبي; Savon d'Alep). הסבון מופק משמן זית, ער אציל, נתרן הידרוקסידי ומים, והוא מיוצר בעיר בשיטה מסורתית מאז העת העתיקה. סבון חלב נחשב לסבון המוצק העתיק ביותר בעולם, והוא התפשט משך מאות שנות סחר ברחבי אגן הים התיכון. נוסף על חלב מיוצר הסבון בעיקר במרסי שם הוא מוכר כ"סבון מרסיי" (Savon de Marseille). ייצור הסבון מתחיל בחודש נובמבר כאשר שמן הזית מופק מהזיתים, ובסיום התהליך מתקבל סבון ירקרק המונח להתייבש באוויר הפתוח משך תשעה חודשים לפחות. בתקופה זו הופך הסבון לחום, ורק חלקו הפנימי שומר על צבעו הירוק המקורי. הוא משווק בצורת קוביות סבון שעליהם מוטבע שם היצרן.
מסילת הרכבת החיג'אזית הגיעה לחלב מצפון ב-1906, וב-1912 הושלם חיבור העיר דרומה לדמשק. הנהלת חברת הרכבת הסורית (Chemins de Fer Syriens או CFS) שוכנת בחלב, וכיום פוקדות אותה רכבות בינלאומיות מאיסטנבול ומטהרן המופעלות על ידי חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית. מסילות רכבת מחברות את העיר דרומה לדמשק, לחמאת ולחומס, מערבה ללטקיה ולחוף הים התיכון, מזרחה לעמק הפרת ולעיר קמישלי וצפונה לעבר הגבול הטורקי.
דרומית-מזרחית לחלב שוכן שדה התעופה הבינלאומי חלב (مطار حلب الدولي). השדה משמש כבסיסה המשני של חברת הדגל הסורית סיריאן איירליינס, ויוצאות ממנו טיסות לרחבי המזרח התיכון ולאירופה. בשדה מסלול טיסה בודד (09/27) באורך של 9,547 רגל (2,910 מטר). בשדה ארבעה שערי עלייה למטוס באמצעות גשרי עלייה למטוס, והוא מסוגל לטפל בתנועת נוסעים שנתית של כ-1.5 מיליון נוסעים. בשנת 2005 עברו דרך השדה 487,471 נוסעים, לעומת 279,732 בלבד בשנת 2000. היקף המטען המשונע דרך השדה עמד בשנת 2005 על 2,825 טון. שדה התעופה נסגר בינואר 2013 בשל מלחמת האזרחים. בעקבות השתלטות הממשלה על מזרח העיר, יצאה טיסת ניסוי משדה התעופה ב-6 בינואר 2017, לראשונה מזה 4 שנים, לפני פתיחה מלאה של שדה התעופה.

אוכלוסייה, דת, חינוך וספורט

רוב תושבי העיר הם מוסלמים סונים, רובם ערבים והיתר כורדים, אך בעיר ייצוג ללאומים רבים, ובהם צ'רקסים, אלבנים, ארמים, בוסנים, בולגרים, צ'צ'נים, קברדינים וטורקים. בעיר אוכלוסייה נוצרית ניכרת, ופועלות בה מספר קהילות נוצריות מזרחיות, בעיקר של הכנסייה האפוסטולית הארמנית ושל הכנסייה הסורית אורתודוקסית.
בחלב התקיימה נוכחות יהודית מאז סוף תקופת בית ראשון, ולפני קום מדינת ישראל מנתה הקהילה כ-17,000 איש. מאז ועד סוף המאה ה-20 עזבו היהודים את חלב טיפין טיפין, וכיום מתגוררות בה משפחות יהודיות בודדות (ראו להלן).
"אוניברסיטת חלב" (جامعة حلب) היא אוניברסיטה ציבורית, והיא השנייה בגודלה במדינה. תחילתו של המוסד בהקמתה של הפקולטה להנדסה בעיר ב-1946, וזו הייתה שלוחה של אוניברסיטת דמשק, האוניברסיטה היחידה בסוריה באותה עת. האוניברסיטה נוסדה ב-1960 מכוח חוק שהתקבל ב-1958 ולפקולטה להנדסה נוספה פקולטה לחקלאות. כיום כוללת האוניברסיטה 20 פקולטות בסך הכל, ובהן פקולטות לאדריכלות, הנדסה בתחומים שונים, רפואה, מדעים, כלכלה, רוקחות, משפטים, אמנות, מדעי הרוח ולחינוך. בנוסף מסונפים לאוניברסיטה שלושה בתי חולים. "האוניברסיטה הפרטית למדע ולאמנות" (جامعة العلوم والفنون; Private University of Science and Arts או PUSA) החלה לפעול ב-25 באוקטובר 2003 ובמסגרתה פקולטות להנדסת בניין, לאמנות ולארכאולוגיה. עוד פועלות בעיר אוניברסיטת אל-מאמון, אוניברסיטת א-שהבאא, "האוניברסיטה הערבית-אמריקאית לטכנולוגיה" (The Arab American University for Technology או AAUT), ושלוחה של "אוניברסיטת אל-איתיחד" (جامعة الإتحاد).
ענף הספורט הפופולרי בעיר הוא הכדורגל. בעונת 2007-2008 שיחקו שתי קבוצות מהעיר בליגה הסורית העליונה (الدوري السوري): קבוצת אל-איתיחאד (الاتحاد) שנוסדה ב-1953 ואשר זכתה באליפות המדינה שש פעמים, וקבוצת אל-חוריה (الحرية) שנוסדה ב-1952 ואשר זכתה באליפות המדינה בשתי הזדמנויות. האצטדיון הבינלאומי בחלב (ستاد حلب الدولي) נחשב לאצטדיון הלאומי בסוריה, הוא נחנך בשנת 2007 ובו מקומות ל-61,000 צופים. אצטדיון נוסף בחלב הוא אצטדיון אל-חמדאניה (ستاد الحمدانية) ובו 18,000 מקומות ישיבה ו-7,000 מקומות עמידה.
בלב העיר העתיקה שוכן המוזיאון הלאומי של חלב שהוא מוזיאון לארכאולוגיה ואמנות מודרנית. המוזיאון נפתח ב-1931. בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, המוזיאון נסגר למבקרים.

מצודת חלב

מצודת חלב (قلعة حلب) שוכנת בליבה של העיר העתיקה. היא מתנשאת לגובה של כ-50 מטר מעל סביבתה, וצורתה כשל אליפסה באורך של 295 מטר ממזרח למערב, וברוחב של 170 מטר מצפון לדרום. היא מוקפת בחומות ובמגדלי שמירה בגבהים משתנים, ובחפיר רחב ועמוק ברוחב של כ-80 מטר. החפיר עמוק מהשטח המקיף את המצודה בכ-20 מטר, ועל מדרונותיו העולים אל המצודה ניצבים שני מגדלי שמירה קדמיים - האחד מדרום למצודה והאחר מצפון לה. גשר בודד מוביל אל המצודה מעל לחפיר בצידה הדרום-מערבי ומסתיים במבנה השער הפנימי.
דברי ימיה של המצודה שלובים בתולדותיה של העיר, וגילה יותר מאלפיים שנים. במקום שכן מקדש חתי שהוקם בסוף האלף ה-2 או בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס. לאחר כיבוש חלב בידי אלכסנדר מוקדון, היא נשלטה בידי סלאוקוס הראשון, ובתקופה זו החל ביצורה של המצודה והוקמו חומותיה הראשונות. אל התל הוביל רחוב מקורה באכסדרה שקישר בינה לבין העיר ההלניסטית ממערב. הביזנטים הקימו במצודה כנסיות וחפרו במצודה בארות מים. הם הפכו אותה למרכז מבוצר וחזק, והערבים נאלצו לצור עליה משך שלושה חודשים בשנת 637, עד שהביזנטים נכנעו.
חשיבותה של המצודה גברה בתקופת מסעי הצלב, עת שימשה כמעוז מוסלמי כנגד הצלבנים. עיקר התפתחותה של המצודה היה במאה ה-12 ובמחצית הראשונה של המאה ה-13. תחילה נוספו לה הארסנל ושני המגדלים החיצוניים. לאחר מכן הוקמו בה מאגר מים, מגרש מירוצים, שני אולמות אחסון גדולים לדגנים, ומעבר סתרים תת-קרקעי שהוביל מהמצודה צפונה. שתיים מהכנסיות הביזנטיות הוסבו למסגדים, ובתקופה זו נבנו גם מבני השער של המצודה, המקושרים זה לזה בגשר הנשען על קשתות. במבנה השער הפנימי הוקמו חמישה אולמות מקורים בקמרון חבית ששלושה שערי ברזל חצצו ביניהם. החפיר הועמק וצופה במשטח אבן ומולא במים. במצודה נחפרו מערות ששימשו כבית כלא והוקם בה קסרקטין. בעשור הראשון של המאה ה-13 התפתחה המצודה לארמון איובי מבוצר, שכלל גנים ובתי מרחץ. מארמון זה השתמר, בין היתר, שער הכניסה המעוטר באבנים שחורות ולבנות ובקשת השער המעוטרת בצורת כוורת (ראו תמונה להלן).
ב-1260 הרסו המונגולים את חומות המצודה ואת רוב בניניה, אך הממלוכים שבו והקימו אותה בסוף המאה ה-13. טימור לנג שב והרס את המצודה עד היסוד ב-1400, והיא נבנתה מחדש החל ב-1415. בין היתר הוקמו מחדש שני מגדלי השמירה החיצוניים והארמון הממלוכי על אולם הכס שבו החליף את הארמון האיובי.
המצודה איבדה את חשיבותה הצבאית בתקופה העות'מאנית, והוקמו בה מספר בתי מגורים. עם זאת חיל מצב עות'מאני וחיילים יניצ'רים המשיכו וחנו במקום. במצודה נעשו מספר שיפוצים במשך תקופה זו אך לא נוספו לה מבנים חדשים. המצודה ניזוקה ברעידת האדמה שפקדה את העיר ב-1822, וב-1831 הקים איברהים פאשה קסקרטין בצידה הצפוני של המצודה, תוך שהוא עושה שימוש בחומרי המבנים שנהרסו ברעש האדמה. קסרקטין זה משמש כיום בחלקו כמוזיאון מצודת חלב ומוקרן בו סרט על אודות האתר. בתקופת המנדט הצרפתי המשיכה המצודה ושימשה למגורי חיילים, אך בד בבד החלו הצרפתים לערוך את הסקר הארכאולוגי הראשון בתל.
לאחר עצמאות סוריה, נעשו מאמצים רבים לתחזק ולשחזר את המצודה. אמפיתיאטרון מודרני הוקם במקום ב-1980 ואולם הכס הממלוכי שוחזר. ב-1999 העניקה קרן אגא חאן לתרבות סיוע לשיפוץ המצודה, וטקס הענקת פרס אגא חאן לאדריכלות נערך בה בשנת 2001.
במסגרת החפירות באתר התגלו בו שרידי המקדש לאל הדד. השרידים העיקריים שנמצאו הם מהמאה ה-9 לפנה"ס, אבל הממצאים הראו שרידי מקדש מהאלף השני לפנה"ס, שנהרס ונבנה נחדש לאורך השנים.
באוגוסט 2012 הופצצה המצודה על ידי כוחותיו של בשאר אל-אסד וניזוקה קשה. שערי המצודה פוצצו בהתקפת טילים, וחיילי צבא סוריה השתלטו עליה וניצלו את חרכי הירי להתגוננות. ארכאולוגים הזהירו כי הלוחמה בעיר "עלולה לפגוע פגיעה חסרת תקנה במורשת האדריכלית והתרבותית של ציוויליזציות שונות ששלטו באזור במשך 5,000 שנים".

המסגד הגדול

המסגד הגדול (الجامع الكبير) או מסגד אומיה (جامع أمية - מפה - 6) הוא המסגד החשוב בעיר, והוא שוכן בסמוך ממערב למצודה. הוא הוקם בתקופת בית אומיה והושלם בשנת 715, במקום בו נצבו אגורה הלניסטית, מקדש רומי ולאחר מכן הגן של הקתדרלה הביזנטית שהוקדשה לפלוויה יוליה הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס. ב-1159 כילתה שריפה את המבנה, והוא הוקם מחדש ב-1169. מחוץ למסגד שכן מינרט רבוע בגובה של 45 מטר, אשר נהרס ב-24 באפריל 2013 במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. המינרט שופץ לראשונה ב-1090, והוא עוטר בכתובות בכתב כופי ובדוגמאות של קשתות ועמודים. המסגד נבזז על ידי המונגולים ב-1260 ויסודותיו התערערו במשך השנים כתוצאה משריפות ומרעידות אדמה. לאחרונה שוקם המסגד בשנת 2003.
המסגד ערוך סביב חצר גדולה באורך של כ-80 מטר וברוחב של כ-50 מטר. החצר מרוצפת באבנים שחורות ולבנות הערוכות בדוגמאות גאומטריות, ולאורכה ארקדה. במרכזה שני אגני טהרה, ואולם התפילה המרכזי שוכן מדרום לה, ובו מינבר מעץ מהמאה ה-15 ומחראב מעוטר. לצידו של המיחרב חדר קטן שבו לפי המסורת שמור ראשו של זכריה, אביו של יוחנן המטביל. התקרה מתקופת הממלוכים עשויה מקמרונות צולבים וכיפה קטנה מונחת במרכזה.

מסגד ומדרסת פירדאוס

מסגד ומדרסת פירדאוס שוכנים מחוץ לחומות העיר, דרומית-מערבית ל"באב אל-מקאם" (מפה - D). המבנה הוקם על ידי האיובים ושגשג במאה ה-13. הבניין נושא אחת-עשרה כיפות, וארבע כניסות הוליכו אליו בעבר, אך כיום שלוש מהן חסומות. הכניסה המזרחית מובילה אל פרוזדור מקורה בקמרון חבית הנפתח אל חצר מרכזית בצורת מלבן. סביב החצר ארקדה מצידה המזרחי, המערבי והדרומי, וזו מובילה לשלושה אולמות מגורים גדולים. האולם הדרומי משמש כמסגד ובו מחראב עשוי משיש לבן, פורפיר אדום ודיוריט ירוק. מול המסגד שוכנים שני חדרי הלימודים ובאחד מהם שלוש נישות חצובות בקיר המשמשות להנחת ספרי הלימוד.

מדרסות

מדרסת הלווייה (מפה - 1) נוסדה ב-1123 במקום בו שכנה קתדרלת פלוויה יוליה הלנה הביזנטית. עד שנה זו שכנו הקתדרלה והמסגד הגדול הצמוד לה ממערב, זו לצד זה, אך אז שונה ייעודה של הקתדרלה והיא הפכה למדרסה. במרכז המבנה חצר פנימית המוקפת במגורי התלמידים ובצידה המערבי נמצא אולם תפילה נושא כיפה. אולם זה הנתמך בשמונה עמודים בסגנון קורינתי הוא החלק היחיד ששרד ממבנה הקתדרלה המקורי, והוא מתוארך למאה ה-5. המיחרב המעוטר הוא משנת 1245. מדרסת סולטאניה (מפה - 5) מהמאה ה-13 שוכנת בסמוך מצידה הדרום-מערבי של המצודה, והיא מצטיינת במיחרב המעוטר שלה. מדרסת מוקדמיה שימשה גם היא ככנסייה עד 1123 ואז הפכה למסגד. ב-1168 שינה המבנה את ייעודו בשנית והיה למדרסה.

שווקים וחאנים

השוק בחלב מקורה בקשתות אבן, ואורך סמטאותיו מגיע לכ-30 ק"מ. בעבר נחשב למוקד הסחר החשוב ביותר במדינה, והוא נחלק לשווקים ייעודיים לביגוד, זהב, חוטים ולתבלינים. בשוק ממוקמים מספר חאנים המשמשים גם הם כמרכזי מסחר. חאן אל-גומרוק ("חאן המכס" - מפה - 9) הוא הגדול בחאנים של חלב. הוא הוקם ב-1574 ושימש כנציגות המסחרית והבנקאית של הסוחרים ההולנדים, הצרפתים והבריטים. כמקובל בחאנים דומים הוקדשה קומתו הראשונה למסחר והשנייה למגורים. הכניסה אל המבנה היא בצידו הצפוני והיא מובילה אל חצר שבמרכזה רחבת תפילה מקורה. כיום שוכנות בחאן כ-250 חנויות. חאן אל-נחאסין ("חאן נפחי הנחושת") משמש כיום כקונסוליה הבלגית. חאן אל-וזיר (خان الوزير - "חאן הווזיר") נבנה כאחסניית דרכים במאה ה-17, והוא שוכן בצמוד ממערב למצודה. חלק ממנו נהרס בעת המנדט הצרפתי כדי לפנות מקום לכביש, אך לאחרונה הוא שוחזר. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נשרפו חלקים מהשוק.

הרובע הנוצרי

הרובע הנוצרי של חלב, הידוע גם כ"רובע ג'דיידה" (جديدة - "החדשה"), שוכן בחלקה הצפון-מערבי של העיר העתיקה, סמוך ל"באב אל-פרג'" (מפה - G), ובו מספר כנסיות. הכנסייה המרונית המוקדשת לאליהו הקדוש (מפה - 17), היא כנסייה קתולית מזרחית מרונית אשר הוקמה בשנת 1873. למבנה שני מגדלים וכיפה גדולה לבנה, ופעמוניה מנגנים את נעימת אווה מריה אחת לרבע שעה. בחזית הכנסייה ניצב פסלו של הארכיבישוף ירומאנוס פארהט אשר ייסד את הספרייה המרונית בעיר. כנסיית עמנואל הארמנית (מפה - 15) היא כנסייה ארמנית שהוקמה בשנת 1852, אך המבנה הנוכחי הוא מ-1923. כנסייה ארמנית נוספת היא כנסיית המרטירים השוכנת ברובע סולמניה בעיר. הקהילה נוסדה ב-1931 ומבנה הקבע שלה הוקם ב-1965.