google/wiki40b huggingface dataset:
מחנה המעבר מריינפלדה

מחנה המעבר מריינפלדה (בגרמנית: Notaufnahmelager Marienfelde) במערב ברלין היה אחד משלושה מחנות שהופעלו על ידי גרמניה המערבית בתקופת גל ההגירה הגדול מגרמניה המזרחית, בעיקר בין השנים 1950 ל-1961, כדי לקלוט קליטה ראשונית את המהגרים למערב.
מאז 1949, לאחר הקמתן של שתי הגרמניות, נהרו תושבי גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית ובפרט למערב ברלין כדי להתאזרח שם. ב-1949 כולה היגרו כ-129,000 איש, והמספר הלך ועלה משנה לשנה.
ב-1950, לאחר אישור חוק החירום הפדרלי, הוקם בברלין מוקד ארעי לקליטתם בשרלוטנבורג, אך עם הגידול במספר המהגרים - כ-200,000 ב-1950, כ-165,000 ב-1951 וכ-182,000 ב-1952, התעורר הצורך במחנה מעבר מסודר. לאחר סגירת הגבול בין שתי הגרמניות, במאי 1952, עוד החמירה הבעיה, ורבבות פליטים הגיעו למערב ברלין, אל המחנה היחיד שנשאר לקלטם. ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה למחנה חדש, מריינפלדה, ברובע שנברג שבאזור הכיבוש האמריקאי. השיקולים שהנחו את מחלקת מחנות החירום הפדרלית (Notaufnahmelagers des Bundes), האחראית ליישום החוק לגבי מיקום המחנה היה קרבתו לשדה התעופה טמפלהוף והקרבה לקווי הרכבת של ה-S-Bahn.
המחנה החל לפעול באוגוסט 1953, עם יכולת קליטה לכ-2000 איש, והתמלא במהירות לאור גלי ההגירה הגדולים לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח גרמניה ב-17 ביוני. 
המחנה הורחב עוד ועוד, אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
בבואם למחנה היו המהגרים מתושאלים על ידי חוקרי מודיעין לנסיבות עזיבתם כדי לבדוק אם אין הם מרגלים סמויים. אם נמצא שהיו נרדפים פוליטית בארצם, או שנשקפה להם סכנת חיים, היו מקבלים סיוע נוסף מהרשויות, ואם לאו, הותר להם להישאר אך ללא סיוע. לאחר מכן נשארו המהגרים ללון במחנה עד שהוטסו למערב גרמניה, שם נקלטו בעבודה במדינה המתפתחת במהירות, שבה היה ביקוש גדול לכוח אדם מקצועי. מיעוטם של המהגרים בחרו להישאר במערב ברלין, שם יכלו להתגורר ולעבוד, ואף לחזור (עד 1961) למזרח העיר לצורך קניות במחירי מציאה.

לאחר בניית חומת ברלין

לקראת אמצע 1961 עלה המחנה, הצפוף להתפקע, לרמות שיא בקליטת דיירים חדשים. ביוני נרשמו בו בממוצע יותר מ-600 פליטים ביום, ביולי כ-1000. בתחילת אוגוסט 1961 נרשמו כל יום כ-1200, ב-8 בחודש כבר קפץ מספרם ל-1741
. ב-12 באוגוסט כבר הגיע המספר ל-2400. 
ב-13 באוגוסט 1961 סגרו שלטונות גרמניה המזרחית את אזור החיץ בין שני חלקי ברלין, והחלו להקים את חומת ברלין. בן לילה פחת מספר הפליטים שהגיעו למחנה כמעט לאפס, ועד מהרה הוא התרוקן כמעט כליל, ובשנים שלאחר מכן שירת בקושי כמה אלפים שהצליחו להימלט. לנמלטים ממזרח גרמניה לאחר הקמת החומה נאמר לא לחשוף את שיטת בריחתם, בשל חשד להימצאות סוכני שטאזי במחנה. חלקים ממנו הוסבו לדירות מגורים, וחלק קטן נשאר על מנת לשמש כמחנה קליטה למקרה הצורך.
ב-1989, לאחר נפילת החומה, שב המחנה והתמלא, ואף עלה הצורך בשכירת דירות נוספות לשיכון הפליטים.
זרם הפליטים שכך ביוני 1990, וב-1993 עזב המהגר האחרון ממזרח גרמניה את שערי המחנה. מאוחר יותר קלט המחנה גרמנים-אתניים (Aussiedler) שהגיעו ממדינות חבר העמים (ברית המועצות לשעבר), אך גם זרם זה שכך, ובסוף 2008 נסגר המחנה סופית. 
ב-2010 נפתח המחנה מחדש כמרכז למבקשי מקלט ולפליטים].
אריה לייב גיסין

אריה לייב גיסין (ח' באלול תרל"א, אוגוסט 1871 – ה' בתשרי תרפ"ג, 27 בספטמבר 1922) היה איש העלייה הראשונה, איכר וכורם, חבר ועד המושבה ראשון לציון וראש הוועד החקלאי במושבה.

ביוגרפיה

לייב גיסין נולד ביקטרינוסלב שברוסיה (אוקראינה), בנו של דוד גיסין. בשנת 1882 עלה עם הוריו לירושלים, וכעבור חמש שנים עברה המשפחה למושבה ראשון לציון. בשנת 1896 נישא לרבקה, בתו של שלום קונסטרום. עבד בחקלאות כאיכר וככורם.
היה מפעילי הציבור בראשון לציון וחבר ועד המושבה. שימש מתווך בין פקיד הברון אוסוביצקי לבין הכורמים. בשנת 1906 השתתף במשלחת שיצאה לפריז מטעם הכורמים. היה חבר בהנהלת אגודת הכורמים וחבר במועצת היקבים של ראשון לציון וזיכרון יעקב ושימש בתפקיד עד מותו. כמו כן עבד כקבלן ממשלתי בסלילת כבישים במושבה ובהם הרחוב הראשי רחוב רוטשילד. פעל להרחבת שטח המושבה על ידי רכישת אדמות בית דגן.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוגלה על ידי הטורקים ושהה באנטוליה ובאיסטנבול. לאחר שובו לארץ ישראל המשיך בפעילותו הציבורית בראשון לציון, ובשנתיים האחרונות לחייו היה ראש הוועד החקלאי במושבה. שני בניו, אבשלום ודב, נישאו לשתי בנותיו של יעקב מרדכי זינגר, שהיה רב ושו"ב של המושבה.
נפטר בשנת 1922, בגיל 51, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
קרול קיי

ביוגרפיה

קיי נולדה בעיר אוורט, למוזיקאים המקצוענים קלייד ודוט סמית'. היא גדלה בעוני ובגיל 14 החלה ללמד גיטרה לצורכי פרנסה. לאורך שנות ה-50, ניגנה קיי גיטרת ג'אז וביבופ בעשרות מועדונים באזור לוס אנג'לס עם להקות שונות. אחרי שניגנה עם סם קוק בשנת 1957, הפכה לנגנית אולפן מבוקשת, והתמחתה בנגינה על גיטרה בס.
לאורך שנות ה-60 ניגנה קיי בס בחלק ניכר מלהיטי מצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, על אף שלא הייתה מוכרת לקהל הרחב.
קיי עבדה עם מפיקים מוזיקליים מובילים בלוס אנג'לס בעשורים הללו, ובהם מישל לגראנד, אלמר ברנסטין, דייוויד רוז, ג'ון ויליאמס, ועוד. היא ניגנה בס בכמה מלהיטי להקת המאנקיז, ועבדה על פסקולים של סטיבן שפילברג הצעיר. קווינסי ג'ונס התרשם ממנה עד כדי שכתב באוטוביוגרפיה שלו משנת 2001 כי "נשים כמו [...] נגנית הבס קרול קיי [...] יכולות לעשות כל דבר, ומשאירות את הגברים הרחק מאחוריהן."
קיי ניגנה בשירי הנושא של סדרות טלוויזיה אמריקאיות, כגון משימה בלתי אפשרית, מ.א.ש, קוג'ק, ספינת האהבה, איירונסייד, בוננזה, אשת חיל, ומשפחת קוסבי.
בשנת 1969 חיברה ספר לימוד לנגינה בגיטרה בס, בשם How To Play The Electric Bass, ולאחריו חיברה ספרים ותקליטורים נוספים להוראת נגינה. היא העניקה שיעורים פרטיים לאלפי תלמידים לאורך השנים.
עקב דלקת פרקים, פרשה קיי מעבודת אולפן במהלך שנות ה-70, אך לימים חזרה לפעילות באולפן, בהופעות ג'אז, ובהוראה.
באמצע שנות ה-60 ניגנה קיי בגיטרת 12 מיתרים בהקלטת האלבום Freak Out! של פרנק זאפה. היא ניגנה בכמה שירים גם באלבום שאחריו, אך סירבה להמשיך, באומרה שהיא מסתייגת מן המלים של חלק מהשירים. לימים סיפרה קיי שזאפה היה חביב וגילה הבנה להסתייגויותיה, והם נפרדו כידידים.
הגן הבוטני של ריו דה ז'ניירו

הגן הבוטני של ריו דה ז'ניירו (Jardim Botânico do Rio de Janeiro) שבברזיל ממוקם בחלקה הדרומי של העיר. הוא משתרע על שטח של 540 אלף מטרים מרובעים ובו 6,500 מיני צמחים מברזיל ומחוץ לה, מהם 900 מינים של דקלים.
הגן הוקם בשנת 1808 על ידי ז'ואאו הששי, מלך פורטוגל. הוא נועד במקור לאקלם בברזיל צמחי תבלין שיובאו מאיי הודו המערבית, כאגוז מוסקט, פלפל וקינמון. הגן נפתח לציבור ב-1822.
מרכיב מרכזי בגן הוא שדרה באורך של 750 מטרים המובילה לתוכו מהכניסה אליו, ובה 134 עצי דקל, שכולם הם צאצאיו של עץ אחד.
רק כ-40% משטח הגן הוא מעובד והיתר מהווה יער אטלנטי. מצויות בו חממות רבות וכן מונומנטים רבים בעלי חשיבות היסטורית, ארכאולוגית ואמנותית, לרבות פסלים ומזרקות
בגן חיים מינים של קופים וכ-140 מינים של ציפורים, לרבות מינים בסכנת הכחדה.
בגן מתקיים מכון מחקר ולצידו הספרייה הבוטנית המקיפה ביותר בברזיל.
בשנת 1992 הכריז ארגון אונסק"ו על הגן כשמורה ביוספרית.
בן ורד

בן ורד (נולד ב-21 ביולי 1978) הוא סופר ישראלי.

ביוגרפיה

בן ורד נולד וגדל באזור, למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחה בבית משפט השלום בראשון לציון והוא חבר בלשכת עורכי הדין. בשנים 2001–2004 ערך את "פי האתון".
ורד זכה בתחרות השירה והפרוזה של צה"ל לשנת 1999, ובתחרות הסיפור הקצר של "מקור ראשון" לשנת 2005. 
ספר הביכורים שלו, "כלבי קיץ", יצא לאור ב-2006. ספרו "איך הכנתי את עצמי למלחמה" היה מועמד לפרס ספיר (הרשימה הארוכה) לשנת 2011. 
ורד נשוי ואב לילד. מתגורר באזור.
ברק זוהר

ברק זוהר, הידוע בראשי התיבות ב"ז, היא מערכת בקרת ירי תוצרת אלביט מערכות הנמצאת בטנקי מרכבה סימן 3ב ומרכבה סימן 3ד של חיל השריון של צה"ל. שדרוג טנקי המרכבה סימן 3 לסימן 3 ב"ז החל ב-1995 וכיום כמעט כל טנקי הסימן 3 הם סימן 3 ב"ז. גרסה משופרת של המערכת מותקנת בטנקי מרכבה סימן 4.
מפתחי המערכת, שכללו חברים ממנהלת תוכנית טנק המרכבה, חיל החימוש, חיל השריון, והחברות אל-אופ ואלביט מערכות זכו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1997.
ביצות פריפיאט

ביצות פְּרִיפְּיַאט (בבלארוסית: Прыпяцкія балоты; מכונות גם ביצות פינסק או ביצות פּוֹלֶסְיה) הן שטח גדול של אדמה ביצתית המשתרע לאורך נהר פריפיאט באזור דרום בלארוס וצפון-מערב אוקראינה. זהו אזור הביצות הגדול באירופה: שטחן של הביצות כ-98,400 קמ"ר, והן משתרעות לאורך 480 ק"מ ממערב למזרח ו-225 ק"מ מצפון לדרום.
ארמיית המשמר השישית

היסטוריה

ארמיית המשמר השישית הוקמה ב-1 במאי 1943 על בסיס יחידות של הארמייה ה-21 תוך הוספת מספר יחידות שכבר קיבלו שם כבוד "משמר". ביולי 1943 הארמייה הוצבה בחזית וורונז' והחלה את השתתפותה בקרב קורסק. תוך שיתוף פעולה עם ארמייה הטנקים הראשונה היא לחמה נגד קורפוס הפאנצר ה-48. במהלך שישה ימים היא החזיקה את קווי ההגנה ובסוף המתקפה הגרמנית נעצרה. בהמשך, במהלך מתקפת נגד, ארמיית המשמר השישית השתתפה בשחרור בלגורוד וחרקיב. ב-30 בספטמבר 1943 היא הועברה לעתודה.
ב-20 באוקטובר 1943 ארמיית המשמר השישית נכללה בכוחות של החזית הבלטית השנייה והוצבה באזור העיר נוול. בקיץ 1944 היא השתתפה במבצע בגרטיון ושחררה את העיר פולוצק. בהמשך של אותה שנה הארמייה נכנסה לשטח של ליטא הסובייטית והשתתפה בשחרור שבלי וקלייפדה.
במרץ 1947 הארמייה פורקה.
לאורך כל הזמן איוואן צ'יסטיאקוב היה מפקד הארמייה.
אראופגיטיקה

הוצאה לאור

המסה יצאה לאור ב-23 בנובמבר 1644, בשיאה של מלחמת האזרחים האנגלית. מקור השם "אראופגיטיקה" הוא בנאום של איסוקרטס, נואם אתונאי בן המאה ה-5 לפנה"ס. אראופגוס היא גבעה באתונה, מקום בו התכנסו בתי משפט אמיתיים ומיתולוגיים, והיה שמה של המועצה שאת כוחה קיווה איסוקרטס לקומם מחדש. כמו איסוקרטס לא הייתה למילטון כל כוונה לשאת את נאומו בעל פה. במקום זאת הוא חילק אותו בצורת פמפלט, כשהוא מתריס בכך כנגד הצנזורה על פרסומים שנגדה יצא חוצץ.
מילטון, אף על פי שתמך בפרלמנט האנגלי, יצא חוצץ בחריפות כנגד חוק הרישוי של 1643, כשהוא מציין כי צנזורה כזו מעולם לא היוותה חלק מהחברות הקלאסיות של יוון ורומי. המסה משופעת בציטטות מתוך התנ"ך, הברית החדשה והכתבים הקלאסיים, בהן עשה מילטון שימוש לחזק את טיעוניו. עבור מילטון הנושא היה אישי שכן הוא סבל בעצמו מצנזורה במאמציו להדפיס כמה מסות שהגנו על הזכות לגירושים (עמדה רדיקלית באותה תקופה שהצנזורים לא היו מוכנים לאשר את פרסומה).
עם זאת, מילטון לא היה ליברטריאני לחלוטין ב"אראופגיטיקה" וטען כי המצב הקודם פעל בצורה המיטבית. על פי החוק האנגלי הקודם, בכל הספרים הייתה חובה לציין את שם המדפיס (ועדיף גם את שם המחבר). תחת שיטה זו, טען מילטון, אם היה מודפס חומר הכולל השמצה או חילול השם, עדיין ניתן היה להשמיד ספרים אלו בדיעבד.
יש החושבים כי כדאי לקרוא את "אראופגיטיקה" במקביל לגן העדן האבוד; העמדה של שני הטקסטים, זה בצד זה, עשויה לפתוח צוהר מעניין לנטיותיו התאולוגיות הבלתי קונבנציונליות של מילטון.

אראופגיטיקה והקשרה

תפיסת העולם של מילטון אינה משקפת את המושגים של העולם המודרני, וההצדקה שלו למען חופש העיתונות היא רצון האל. הוא שוטח את כל טיעוניו על בסיס תאולוגי עמוק. אבל אמונותיו התאולוגיות המוצקות של מילטון אינן פוגעות במטרה האמיתית של אראופגיטיקה, או בהתקדמות הטבעית הנובעת מהבנתה: לאפשר את חופש הביטוי בצורה הכתובה.
עם זאת מילטון אינו תובע את חופש הביטוי לכל: ככלות הכול, הוא אינו כולל את הקתולים בכלל בשיקוליו. במקום זאת הוא תומך בדרך לקדם את האמת של אלוהים (האמת שאנו מחפשים אחריה). זוהי, כפי שהוא מתאר זאת, אמת שלא נדעה, אך שנלך ונתקרב אליה בכך שנאפשר את חירות חילופי המידע על מנת שנלמד יותר.
תל עובדיה

תל עוּבֵּדִיָה או אל-עוּבֵּידִיָה (בערבית: العبيدية, Ubeidiya) הוא תל בין המושבה מנחמיה לקיבוץ בית זרע. הארכאולוג יוחנן אהרוני הציע לזהות את התל עם העיר ינועם המוזכרת בכתבים מצריים עתיקים מתקופת הברונזה המאוחרת.

מיקום וגישה

תל עובדיה ממוקם בגדה המערבית של נהר הירדן, סמוך לשפך נחל יבנאל, כק"מ אחד דרומית מערבית לבית זרע. השרידים הפרהיסטוריים נמצאו צפונית מערבית לתל. הגישה לתל בדרך המסומנת ירוק 3220 מכביש יבנאל לאזור דגניה ב'.

האתר הפרהיסטורי

בקרבת תל עובדיה נמצא אתר פרהיסטורי, הנחשב לאחד האתרים הקדומים ביותר בעולם ובעל חשיבות רבה בקנה מידה עולמי להבנת האבולוציה של האדם. התל תוארך במקור לתקופת הפליסטוקן, בין 0.8 ל-1.5 מיליון שנה, אולם מאוחר יותר נמצאו עדויות לתקופה קדומה יותר בכ-500,000 שנה מאתרים באפריקה, כך שגילו לפחות 2 מיליון שנה, וייתכן כי הממצאים הם הקדומים ביותר בעולם. על ממצאים אלו והתאוריות המבוססות עליהם, כרעיון נדידת האדם הקדמון מאפריקה, יש מחלוקת ערה בקרב הארכאולוגים. קילומטרים ספורים דרומית לעובדיה, ליד קיבוץ גשר, נמצא אתר נוסף הקרוי ערק אל-אחמר, בו נמצאו שרידים שתוארכו ב-2001 ל-1.9 מיליון שנה. אבני יד מאותה תקופה, הדומות לאבנים שנמצאו בעובדיה, נמצאו גם באגם ציחור.

תולדות האתר

האתר הארכאולוגי הפרהיסטורי התגלה במאי 1959 בקרבת התל, מדרום לאפיק נחל יבנאל, בעת שטרקטור של קיבוץ אפיקים עסק בהכשרת הקרקע לחקלאות. החפירות באתר החלו בשנת 1960 על ידי משה שטקליס, בסיועם של הזואולוג גאורג האז, הגאולוגים יהודה ליאו פיקרד ונחמן שולמן ומספר סטודנטים לארכאולוגיה, עליהם נמנו גם עופר בר-יוסף ונעמה גורן-ענבר. לאחר מותו של שטקליס ב-1967 ניהלו את החפירות בר-יוסף וגורן-ענבר. החפירות נמשכות בצורה עונתית משתנה עד היום.
במאי 2017 פתחו מספר תושבי דגניה ב' מיזם מימון המונים באתר הדסטארט במטרה לשקם את האתר הפרהיסטורי, לשמרו ולהנגיש אותו למבקרים.

הממצאים

בחפירות התגלו שרידים פרהיסטוריים החל מלפני כ-1.5 מיליון שנה, בהם כ-60 שכבות קרקע, שבתוכן התגלו שרידי עצמות אדם ובעלי חיים מהקדומים ביותר בעולם כולו, ובפרט מחוץ לאפריקה. כמו כן נמצאו עד עתה יותר מ-10,000 כלי אבן קדומים. 
בשטח קיימים משטחי סלע שעליהם חי בעבר האדם הקדמון בתקופת הפליסטוקן. כתוצאה מפעילויות שבירה וקימוט גאולוגיים, המשטחים נטויים כיום בזווית של כ-70 מעלות.
הסברה היא כי באזור היה אגם קדמוני, וכי ההומו ארקטוס (האדם הזקוף) שיצא מאפריקה חנה בארץ ישראל בנדודיו. הממצאים שנתגלו סייעו באישוש הסברה.
אנשי דת שונים סברו כי המקום הוא "גן העדן" המקראי.
התל זוהה על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט כ"בית שמש". ג'ון גרסטנג ויוחנן אהרוני זיהו אותו עם העיר הכנענית "ינועם". חפירות בתל חשפו שרידים לעיר מבוצרת הן בתקופת הברונזה התיכונה והן תקופת הברונזה המאוחרת. עיר זו שלטה על צומת דרכים במעברי הירדן.
ליד התל נמצאה טחנת קמח שהופעלה ממי נחל יבנאל, והייתה בשימוש תושבי הכפר הערבי עובדיה, ששכן על התל. הכפר ננטש על ידי תושביו ב-1948, ושרידים של בתי הבוץ שלו מצויים עד היום בתוך סבך קוצים על התל.
ויקטור גרן, שביקר במקום בסוף המאה ה-19, כתב על עובדיה:
זה כפר גדול יחסית... יש בו 60 בתי חומר, ועל גגו של כל אחד מהם יש סוכות מחצלאות קנים, שהתושבים לנים בהן בלילה כדי לסבול פחות מן החום. ממערב לכפר משתרעים בוסתנים פוריים. גדלים בהם ירקות ועצי זית, רימון ותאנה, ופה ושם מיתמרים גם דקלים נאים.
נלספרייט

גאוגרפיה

נלספרייט שוכנת על גדת הנהר קרוקודיל, 300 ק"מ מצפון-מזרח ליוהנסבורג, ומהווה מרכז לחבל ארץ תיירותי שידוע כטרנסוואל המזרחית. האזור משופע בנופי פרא מרהיבים ובאוכלוסיית חיות בר, והאטרקציה התיירותית המוכרת ביותר בו היא הפארק הלאומי קרוגר. מרבית הנוסעים לפארק הלאומי קרוגר עוברים דרך העיר נלספרייט או דרך נמל התעופה שלה – נמל התעופה הבינלאומי קרוגר מפומלנגה, הנמצא מצפון-מזרח לעיר.

היסטוריה

תחילתה של נלספרייט כתחנת רכבת שהוקמה בשנת 1891 כנקודת קצה זמנית של מסילת הרכבת ממוזמביק לפרטוריה, שנסללה ביוזמת נשיא טרנסוואל פול קרוגר. התחנה הוקמה על אדמת מרעה שהייתה בבעלות שלושת האחים חרט, אנדריאס ולואי נל, חוואים בורים, ונקראה על שמם (מילולית – הפלג של נל). האדמה הפורייה והגעת הרכבת משכו למקום מתיישבים, והתחנה התפתחה לכפר, שבשנת 1900 בעת מלחמת הבורים השנייה שימש לשבועות אחדים מושבה הזמני של ממשלת טרנסוואל הגולה שנמלטה מפרטוריה. ב-1905 הוכרז הכפר כעיירה, וזו קיבלה מעמד מוניציפלי של עיר ב-1940. העיר שימשה כצומת דרכים חשוב בטרנסוואל המזרחית וכמרכז חקלאי ומסחרי לכפרים ולחוות במחוז, ובהמשך מרכז תעשייתי. תעשיות עיקריות בה הן שימורי הדרים, נייר, מנסרות עיבוד עץ וייצור רהיטים.
עם חלוקתה האדמיניסטרטיבית המחודשת של דרום אפריקה בשנת 1994 נוצר מחוז מפומלנגה, ונלספרייט נקבעה כבירת המחוז. כל המוסדות הפיננסים הגדולים במדינה נמצאת בעיר זאת.
נלספרייט נבחרה לארח ארבעה משחקי כדורגל בינלאומיים במסגרת מונדיאל 2010 בדרום אפריקה. לצורך כך נבנה בעיר אצטדיון מבומבלה בהשקעה של כמיליון ראנד דרום אפריקאי ובו 40,000 מושבים. בהקמת האצטדיון נקשרו שערוריות של שחיתות, העלמת מס ואף רצח.

תחבורה

יש שני נמלי תעופה בעיר ובקרבתה, כשהמרכזי בהם הוא נמל התעופה הבינלאומי קרוגר מפומלנגה, הנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
ערי בירה וקברים של ממלכת קוגוריו העתיקה

היסטוריה

על פי הכרוניקות סאמגוק סאגי וסאמגוק יוסה הוקמה ממלכת קוגוריו בשנת 37 לפני הספירה על ידי נסיך בשם ג'ומונג מממלכת בּוּיֵה-אוֹ (בשטח מנצ'וריה של ימינו), שנמלט לאחר מאבקי כוח עם נסיכים אחרים בחצר הממלכה אל האזור שכיום הוא באזור הגבול בין סין לקוריאה הצפונית. את בירתו הקים ג'ומונג על הר ווּנוּ המשקיף על עמק הנהר חוּן (כיום במחוז ליאונינג). קוגוריו התפתחה מברית של שבטים שונים מהקבוצה האתנית של הימאק והרחיבה במהירות את בסיס הכוח שלה מאגן הניקוז של עמק חוּן.
בשנת 3 לפני הספירה החליט המלך יורי (שלט 19 לפנה"ס – 18 לספירה), בנו של ג'ומונג, להעביר את בירתו מזרחה אל עמק הנהר יאלו ולחלקה לשניים. העיר גְווֹנֵיי, על הגדה הצפונית של הנהר, והמצודה ההררית על הר וָאנְדוּ, כ-2.5 קילומטרים צפונית לגְווֹנֵיי. הממלכה התפשטה צפונה ודרומה והשתלטה על חלקים של מנצ'וריה וצפון קוריאה. ב-242 תקפה קוגוריו את החלק המערבי של חצי האי ליאודונג שהיה שייך לשושלת ויי (265-220), אחת משלוש הממלכות. בהתקפה הנגדית של צבא שושלת ויי נכבשו וָאנְדוּ וגְווֹנֵיי ונהרסו, והמלך דונגצ'ון (שלט 248-227) נמלט מזרחה.
לאחר שצבא שושלת ויי פינה את האזור נבנתה הבירה מחדש וממלכת קוגוריו שבה למדיניות ההתפשטות. בשנת 313 הצליח המלך  מיצ'ון (שלט 331-300) להשתלט על לֶלָאנְג, שהיה האזור האחרון בשליטה סינית בחצי האי קוריאה, וקוגוריו שלטה על כל החלק הצפוני של חצי האי. התפשטות הממלכה נעצרה זמנית כאשר היא הותקפה על ידי שבט מוּז'ונְג, מהשְׂייֵנְבֵּיי (鲜卑). השיינביי היו קבוצת נוודים במקור ממנצ'וריה, שהשתלטו תחילה על מונגוליה ואזורי הספר עם סין, ואחר כך כבשו חלקים מסין והקימו ממלכות בצפונה. ב-341 כבשו השיינביי את בירת ממלכת קוגוריו, והעיר נהרסה בפעם השנייה בתולדותיה. בשנת 371 נחלה הממלכה תבוסה במלחמה בממלכת פקצ'ה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה. למרות מפלות אלו הממלכה התאוששה והגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של גוואנגטו (שלט 413-391), המכונה "הגדול", כשהיא השתלטה על כשלושה רבעים משטח חצי קוריאה, על דרום מנצ'וריה, ועל צפון מזרח סין. בנו, המלך ג'אנגסו (שלט 490-413) הורה לספר על מעלליו של גוואנגטו באסטלה בגובה 7 מטרים שנתגלתה ב-1875.
ב-427 העביר ג'אנגסו את הבירה מוָאנְדוּ וגְווֹנֵיי דרומה לפיונגיאנג, מעשה שהעיד על היריבות הגוברת עם הממלכות האחרות בקוריאה, אם כי וָאנְדוּ וגְווֹנֵיי שמרו על חשיבותן בממלכה כ"עיר בירה תומכת". פיונגיאנג נשארה עיר הבירה של הממלכה עד סופה. ג'אנגסו המשיך בהרחבת הממלכה שהגיעה בתקופתו לשיא התפשטותה. בשנים שבאו אחר-כך החלה הממלכה להתדרדר, ובשנת 668 כבש הצבא המשותף לשושלת טאנג ולממלכת שילה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה את פיונגיאנג, ובכך בא הקץ לממלכת קוגוריו.

אתר המורשת העולמית

אתר המורשת העולמית "ערי בירה וקברים של ממלכת קוֹגוּרְיוֹ העתיקה" כולל את השרידים הארכאולוגיים של שלוש ערים וארבעים קברים של מלכים ואצילים מממלכת קוגוריו. האתר מתפרס על חמישה אתרים בשטח כולל של 41.64 קמ"ר המוקפים שטח חיץ (שבו חלים כללי בנייה מחמירים) של 141.4 קמ"ר. האתרים העיקריים הם:

העיר גְווֹנֵיי

העיר גְווֹנֵיי (國內, פין-יין Guónèi) קבורה בחלקה מתחת לעיר המודרנית ג'י'אן במחוז ג'ילין. אתר המורשת משתרע על שטח 590 דונם. הנהר יאלו זורם מדרום לעיר והנהר טונְגְגוֹאוּ זורם מצפון לדרום ונשפך לנהר יאלו מערבית לאתר העיר. האתר בצורת ריבוע שהיקפו 2,741 מטרים. העיר הייתה מוקפת חומות שגובהן נע בין 8 ל-10 מטרים ורוחבן בין 6 ל-8 מטרים. בחומות היו קבועים 14 מגדלי שמירה. באתר נערכו חפירות הצלה בלבד, ומרבית המבנים קבורים עדיין מתחת לחלק המערבי של האתר.
Young and Beautiful

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ריק נואלס, והופק על ידי נואלס, אל שוקס ודניאל הית'. לשיר יצאה גרסה נוספת אותה העלתה לנה דל ריי לערוץ היוטיוב שלה. הגרסה נצפתה בכלמעלה מ-5 מיליון פעמים.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של לנה דל ריי ב-10 במאי 2013, כמה ימים לאחר צאתו כסינגל. בקליפ ניתן לראות את דל ריי שרה את השיר, תוך שהיא דומעת ותזמורת גדולה מנגנת יחד איתה.
נכון ליולי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-370 מיליון צפיות.
תחמיץ

תחמיץ הוא מזון למעלי גירה שהוכן תוך החמצה, שיטת שימור שנועדה לאפשר שמירת מזון לתקופות ארוכות.
44. מגנום

0.44 מגנום הוא כדור בקליבר 0.44 אינץ' המצטיין בעוצמתו האדירה. הדבר בא לידי ביטוי הן בכושר החדירה שלו (גם בטווחים ארוכים) והן בחלל הגדול של רקמות הרוסות שהוא יוצר במסלול פגיעתו בגוף.
תחמושת זו נחשבת לבעלת כוח העצירה הגבוהה ביותר בכל הסוגים הנפוצים של כדורי אקדח, עוצמת ההדף של ה-0.44 גורמת לרתיעת קנה גבוהה במיוחד, המקשה מאוד על הפגיעה במטרה בירי מהיר בכדור הראשון ובעיקר בעת הירי של כדורים נוספים. כדור זה פופולרי בארצות הברית בתחרויות ירי ולציד בעלי חיים גדולים. דיוקו רב בטווחים העולים על 200 מטר.
בידי

בידי (באנגלית: Beedi, בהינדית: बीड़ी) היא סיגריה הודית מגולגלת, העשוייה מטבק מגולגל בעלה אקליפטוס. הבידי קטן מסיגריה רגילה אך מזיק יותר מבחינה בריאותית עקב העובדה שאין לו פילטר. העלה מחליף את נייר הסיגריה, ולכן המעשן צריך לשאוף עמוק יותר כדי להשאיר את הבידי דולק.
בידי אחד מייצר פי שלושה ניקוטין ופי חמישה זפת (עטרן) מסיגריה ממוצעת.
הבידיס נמכרים בחפיסה מנייר עיתון הודי המכילה 25 יחידות.
הבידי צבר פופולריות בקרב עניי בנגלדש, פקיסטן, אפגניסטן, סרי-לנקה, קולומביה והודו עקב מחירן הנמוך וזמינותן. בהודו נצרכות כ-800 מיליארד סיגריות בידי בשנה.

הבידי בישראל

סיגריות הבידי בישראל צברו פופולריות בפסטיבלים שונים כמו "בומבמלה" או "בראשית".
הבידי אינן זמינות בישראל כמו סיגריות אחרות, לכן יהיה נדיר לראות אדם מעשנן מחוץ לפסטיבלים אלה.
אושר לאומי גולמי

אושר לאומי גולמי או בקיצור אל"ג (באנגלית: Gross national happiness או בקיצור GNH) הוא מדד של רווחת אזרחי המדינה, המבוסס על מגוון של מדדי אושר, בניגוד למדדים המסורתיים המודדים את התוצר (תמ"ג ותל"ג). בניגוד לאומדן התוצר, אין דרך פשוטה למדוד את האל"ג של מדינה, והוא מורכב בדרך כלל משילוב של פרמטרים כמו תוחלת חיים, יציבות חברתית, גישה לטיפול רפואי, ממשל תקין, שוויון כלכלי ואמון חברתי.
המונח נטבע על ידי מלך בהוטן ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק בשנת 1972 כתגובה לביקורת מתמדת על כך שהכלכלה של בהוטן גורמת לעוני כאשר המלך הדגיש את מחויבותו לייסד כלכלה אשר תסתגל לתרבות הייחודית של בהוטן אשר מבוססת על הערכים הרוחניים של הבודהיזם.
בעוד שמודל הפיתוח המסורתי נוהג לשים דגש על כך שהצמיחה הכלכלית תהיה המטרה העיקרית, המושג של אל"ג מבוסס על ההנחה כי פיתוח נכון של החברה האנושית יתרחש רק כאשר הפיתוח החומרי וההתפתחות הרוחנית יתקיימו זה לצד זה וכאשר הם משלימים ומחזקים אחד את השני. ארבעת היסודות של האושר הלאומי הגולמי הם צמיחה חברתית וכלכלית הוגנת ובת קיימא, שימור וקידום התרבות, שימור הסביבה הטבעית וממשל תקין ואחראי.

הדלאי לאמה הנוכחי, טנזין גיאטסו, הוא תומך נלהב של קונספט האל"ג. בהקשר זה, הוא ציין כי: 
"בתור בודהיסט, אני משוכנע כי המטרה העיקרית בחיינו היא להתגבר על הסבל ולטפח את האושר. האושר עליו אני מדבר איננו עונג זמני הנובע מנוחיות חומרית בלבד. אני חושב שאושר מתמשך נובע רק בעקבות שינוי תפיסה מוחלט, וניתן להשיג אותו על ידי טיפוח תכונות כגון חמלה, סבלנות וחוכמה. במקביל, ברמה הלאומית וברמה הגלובלית אנו זקוקים למערכת כלכלית אשר תסייע לנו לרדוף אחר האושר האמיתי. מטרת הפיתוח הכלכלי צריכה לסייע ולא להכשיל מטרה זו."
יעקב אלישר

ביוגרפיה

נולד בחברון בשנת ת"צ (1730) לרב חיים יוסף אלישר. בצעירותו למד תורה בישיבותיה של חברון ונעשה לאחד ממנהיגי הקהילה.
לפי עדות נכדו רבי יעקב שאול אלישר (היש"א ברכה), היה שם משפחתו המקורי של ר' יעקב אלישר "ווילנא" - על שם עיר מוצאה של המשפחה. בצעירותו, החלו קרוביו לכנותו בשם "אליישר" (הישר) בשל צדקותו. מאז, דבק השם בבני המשפחה שלא הוסיפו עוד להשתמש בשם ווילנא. טענה זו נאחזת במגילת היוחסין שכתב רבי חיים הלוי פולאקו מחברון לרב יעקב שאול אלישר אודות מוצא משפחתו, לפי המגילה משפחת אלישר במקורה היא משפחה אשכנזית שמקורה בעיר ווילנא. אמנם, לדעת מאיר בניהו וחוקרים אחרים יחוס זה שגוי ולטענתם משפחת אלישר היא משפחה ספרדית שורשית שהיגרה לארץ ישראל עם גירוש ספרד. הסיבה לבלבול נבע ככל הנראה בשל מוצאה של אמו של רבי יעקב אלישר שהיה מן העיר ווילנא.
במהלך חייו יצא לשלוש שליחויות מטעם הקהילה היהודית בחברון, אחת מהן בשנת 1773 (ערב ראש חודש חשוון) למצרים, דרך עזה ומדבר סיני עם החיד"א. בגבול מצרים נתגלעו חילוקי דעות ביניהם על בחירת הדרך, והחיד"א אמר לו: "נהי (=אף על פי) דבתורה אתה גדול ממני, אך בענייני העולם אינך מכיר כלום".
במהלך שליחותו לבצרה שבעיראק בשנת 1775 נפטרה אשתו, ששהתה בבחברון, והוא נישא בשנית לבת נשיא הקהילה המקומית, ויחד נולדו להם שני בנים. במהלך שהותו בעיר צרו עליה הפרסים במשך שנה שלמה. לאחר כיבושה החליט מלך פרס להשמיד את היהודים, והרב אלישר הכריז על קיום תפילות וצומות לביטול הגזירה. לאחר שהאויבים נהדפו, כתב את "מגילת פרס" (או "מגילת אלישר") בה הוא מגולל את סיפור המצוקה וההצלה. היש"א ברכה העתיק את המגילה לקלף, והדפיסה בראש ספרו "איש אמונים". בבצרה נולד בנו מאשתו השנייה הרב אליעזר ירוחם, אביו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
לאחר שהות ארוכה בבצרה (1774–1781), הוא עזב את העיר ועבר לדמשק, שם הצטרף לבנו הבכור מאשתו הראשונה מחברון, הרב חיים. משם עברו השניים לצפת בשנת 1781, כיוון ששמע בדמשק שבעלי החובות של בנו חיים מחברון מתכוונים להציק לו וגם כדי לא לצער את קרובי אשתו הראשונה שבחברון.
בצפת הוא נמנה עם רבני ומנהיגי הציבור. משם הוא כתב מכתב בשנת 1782 לחברו החיד"א שהיה בליוורנו. הוא מתאר במכתבו את מצבה הטוב של צפת כולל מצב הישיבות והרבנים ואת עליית החסידים אליה, ומציע לו לבוא לעיר ולשמש בה כרב. כן הוא מבקש ממנו שישלח לו את חיבוריו. בשנת 1783 חתם בצפת על איגרת השליחות של הרב שלמה חסאן, חתן מהרי"ט אלגאזי. 
נהג לחתום בשם - יעקב וילנא. החיד"א מכנהו באחד מספריו: "החכם השלם, הדיין המצוין רחם רחמתיים, מעיין ובור סוד שאינו מאבד טיפה, הטוב והישר, יעקב שלם ושלמה משנתו, מסויידת ומכויירת- חקוקה בששר- כמהר"ר יעקב אלישר נר"ו". 
נפטר בחברון סמוך לשנת תק"נ (1790).