google/wiki40b huggingface dataset:
עיכוב קריאה

בקהילות ישראל באירופה, עיכוב קריאה היה מעין הפגנה על ידי עיכוב קריאת התורה בבית הכנסת עד להתערבות מוסדות הקהילה בבעייתו של המוחה. המחאה נקראת גם "לקבול" או "לצעוק", ובלשון אחרת: "לבטל התמיד".
המוחה היה עומד ליד ארון הקודש, ומונע את הוצאת ספר התורה. על פי הנוהג אין רשות לאף אחד להזיזו ממקומו עד שאחד מפרנסי הקהילה יתחייב לעמוד לימינו ולטפל בבעייתו.
המחאה עשויה הייתה להיות כנגד הציבור או גם כנגד יחיד.
תיאור מהמאה ה-13 מופיע באור זרוע: "מעשה היה בקלוניא באחד שקָבָל בשבת הראוי לקרות פרשת אמור אל הכהנים ועיכב תפלה וקריאת תורה כל היום, וכשהגיע [שבת] הבאה צוה הרב רבי אליעזר בר' שמעון זצ"ל להתחיל בפרשת אמור אל הכהנים ולקרותה וגם בהר סיני הראויה להקראות באותה שבת".
צורה אחרת למחאה הייתה עיכוב התפילה בין פסוקי דזמרה לבין ברכות קריאת שמע. המוחה היה עומד במקום המיועד לשליח הציבור ומונע ממנו להתפלל. הרמ"א מציין שהדבר נהוג ומחשיב זאת כמצווה המצדיקה את ההפרעה לתפילה והשיחה באמצע התפילה. מאידך, אם שליח הציבור כבר אמר ברכו - "מקום שנהגו לצעוק על חבריהם בין קדיש וברכו ליוצר אור, או לדבר בצרכי רבים, טועים הם".
החתם סופר מתאר שהדבר היה נהוג בילדותו. קיימת עדות על עיכוב קריאה בבית הכנסת החורבה בירושלים בשנת תרס"ה, על ידי נשים שעיכבו את הקריאה. אזכור הלכה למעשה של מנהג זה מופיע בשנת תשכ"א על ידי הרב יעקב ישראל קנייבסקי.

זמני הקבילה

קיימת מסורת לפיה יש חרם דרבנו גרשום שלא לעכב את קריאת התורה בשבת, אלא אם כן השיטה נוסתה שלוש פעמים בימות החול וללא הצלחה. כאשר הקבילה היא כנגד הציבור - הדבר מותר גם בשבת.
בחול המועד מותר לקבול. קיים דיון על הקבילה בימים נוראים, בפרט אם התובע איננו מקומי.
בקהילת וירונה הוחלט להפסיק את המנהג. כיום התבטל מנהג זה בכל הקהילות.
גוסטב קהן

ביוגרפיה

קאהן נולד למשפחה יהודית במץ שבחבל לורן. בפרשת דרייפוס הוא תמך באמיל זולה. אליזבת אשתו התגיירה כמחאה נגד האנטישמיות, ושינתה את שמה לרחל.
קאהן היה אינטלקטואל מרכזי בצרפת. הוא נודע בזכות השירה שלו, אך כתב גם רומנים, מחזות וביקורת ספרותית. היה בעל השפעה רבה כמוציא לאור. יחד עם עוד שני שותפים ייסד וערך את המגזין "לה ווג" ("La Vogue") בשנת 1886. באמצעות מגזין זה השפיע על קריירות של סופרים רבים בצרפת. הוא שימש בתפקידי מפתח במספר כתבי עת אחרים, ובהם "La Revue Indépendante","La Revue Blanche" ו-""Le Mercure de France".
קהאן מילא תפקיד מרכזי בדיונים ציבוריים ואינטלקטואליים בצרפת בנושאים שונים ובהם אנרכיזם, פמיניזם, סוציאליזם וציונות. בשנות העשרים היה עורך ראשי של "מנורה", מגזין דו-שנתי יהודי, שנסגר ב-1933. קהאן היה גם מבקר אמנות ואספן אמנות.
נקבר בבית הקברות במוטנפרנאס שבפריז. אחרי מותו נמסר אוסף כתבי היד שלו לספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בית הולדתו במץ הוא מהמבנים המשומרים של אישים נודעים בני העיר.
פריבט-דוצנט

פריבט-דוצנט (פּריוַוטדוֹצֶנט) (בגרמנית: Privatdozent, בקיצור: .PD. ,P.D או Priv.-Doz) היא דרגה אקדמית שמוענקת בכמה אוניברסיטאות באירופה במיוחד במדינות דוברות גרמנית. משמעותה היא שנושא הדרגה רשאי ללמד מקצוע מסוים הגם שאינו פרופסור. המעמד הקרוב אליה ביותר במערכת האקדמית בישראל הוא של ראוי להיות מורה מן החוץ.
בעבר המרצה בדרגת פריבט-דוצנט היה מקבל את שכרו ישירות מן הסטודנטים. התואר ניתן בדרך כלל לאדם שהשלים אביליטציה (הסמכה) למחקר והוראה באוניברסיטה, וכתב תיזת מחקר עצמאית, מעבר לתיזת דוקטורט והגן עליה בפני עמיתים. דרגת פריבט-דוצנט הייתה שלב הכרחי בדרך לקבלת דרגת פרופסור.
יצחק לעזער

הרב יצחק שמואל אהרן לעזער הוא משפיע ברסלבי, תלמידו של הרב אליעזר שלמה שיק. לאחר פטירת רבו קיבלו אותו חלק מתלמידיו כמנהיגם.

ביוגרפיה

נולד בשכונת פלטבוש בניו יורק לבנימין בייניש לעזער, בבית ממוצא חסידי-גליציאני. הוא צאצא של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי מנחם מענדל לעזער אב"ד סטריזוב וטארנא בעל ה"שובע שמחות". למד בישיבת פונוביז' בבני ברק. 
בחנוכה ה'תשל"ו התקרב לחסידות ברסלב הכיר את הרב שיק ומאז הפך לתלמיד קרוב. רבו הפקיד בידו, את עריכת שיחותיו שהודפסו לאחר מכן בספר "תוך הנחל" ובספר "שיחות מוהרא"ש". 
הוא מתגורר בשכונת בורו פארק בברוקלין.
במהלך שנת תשע"ה מינו אותו בהדרגה חלק מתלמידי הרב שיק לממשיכו ונפתח בית מדרש בראשותו בשכונת מגוריו בברוקלין. בהילולת רבי נחמן מברסלב ביבנאל בשנת תשע"ו הכתירו הרב דניאל בוים. אל המינוי הצטרפו רבני בית ההוראה של חסידי ברסלב ביבנאל. הרב לעזער עצמו סירב לקבל את המינוי ובמשך תקופה הפסיק לבוא לישראל. לאחר כמה חדשים הסכים להיות "משפיע רוחני" בלבד לבאים אליו, ללא עיסוק בהנהגת הקהילה. במחלוקת על נכסים ביבנאל בין בנו של הרב שיק, משה, ובין אחרים בקהילה, פעל הרב לעזער להשכין שלום בין הצדדים. 
הוא מרבה לדבר על "החיים הטובים" האמתיים שלהם זוכה מי שמתנהג על פי הדרכותיו של רבי נחמן, כולל לימוד תורה, התבודדות והקפדה יתרה על שלום בית וכבוד האישה.
בתשע"ח חנך בית כנסת מפואר בביתו. בראש השנה תשע"ט פתח מניין לתלמידיו בעיר אומן באוהל המכיל מאות מקומות ישיבה.
המלוכה של איי קוק

תואר

תוארו הרשמי של המונרך כיום הוא: 
אליזבת השנייה, בחסד האל, מלכת ניו זילנד ויתר ממלכותיה וטריטוריותיה, ראש חבר העמים, מגן האמונה
— 
Elizabeth the Second, By the Grace of God, Queen of New Zealand and Her other Realms and Territories, Head of the Commonwealth, Defender of the Faith.

תפקיד חוקתי

בשנת 1965 עת שאיי קוק קיבלו מעמד של מדינה נילוית (Associated state) של ניו זילנד, ונחקקה החוקה של האיים, קיבלה על עצמה המלכה אליזבת השנייה את תפקיד המונרך של איי קוק.
סעיף 2 לחוקת האיים קובע כי "הוד מלכותה, המלכה בזכות של ניו זילנד תהיה ראש המדינה של איי קוק".
המונח "המלכה בזכות של ניו זילנד" מתייחס להגדרת "ממלכת ניו זילנד" בהתאם למכתב הרשאה משנת 1983 שהוצא למושל הכללי של ניו זילנד, ואשר אושר על ידי איי קוק, הקובע בסעיף 1 שלו כי "ממלכת ניו זילנד" תכלול את ניו זילנד עצמה, וכן את איי קוק, את ניווה, את טוקלאו ואת שטח חסות רוס.
סמכות המונרך של איי קוק עצמאית מסמכותו ביחס לניו זילנד, והמונרך פועל בעצת שרי איי קוק בנושאים הנוגעים לאיים (ואין המונרך רשאי להתייעץ בממשלת ניו זילנד בעניינים הנוגעים לאיים אלה).

סדר הירושה

סדר הירושה באיי קוק נקבע על פי חוק ההסדר שנחקק בממלכה המאוחדת בשנת 1701. חוק זה המהווה חלק מהמשפט החוקתי של ניו זילנד, ומכוח חוקת איי קוק גם חלק מהמשפט החוקתי של איי קוק, קובע כי המונרך אינו יכול להיות נוצרי קתולי (עד שנת 2011 נאסר על המונרך גם להיות נשוי לנוצרי קתולי), וכן כי המונרך חייב להיות חבר בכנסייה האנגליקנית בעת עלייתו לשלטון.
מרגע הקמת המלוכה של איי קוק התנתק למעשה המשפט החוקתי של האיים מזה של ניו זילנד, ולכן שינוי חקיקתי בניו זילנד בסדר הירושה לא יחייב את איי קוק.
חוקת איי קוק קובעת כי שינוי במעמד ראש המדינה דורש משאל עם ברוב של שני שלישים מתושבי האיים בעלי זכות הצבעה.

המשנה למלך

לאחר ניסוח חוקת איי קוק, נשא המשנה למלך את התואר "הנציב העליון" (High Commissioner) ומונה על ידי המושל הכללי של ניו זילנד בהמלצת שרי ממשלת ניו זילנד, ובהתייעצות עם ראש ממשלת איי קוק.
בראשית שנות ה-80 תוקנה החוקה, והמילים "הנציב העליון" שהופיעו בה הוחלפו במילים "נציג המלכה" (Queen's Representative), 
תיקון משנת 1981 לחוקה קבע כי נציג המלכה ימונה ישירות על ידי המלכה עצמה ולא על ידי המושל הכללי של ניו זילנד.
סעיף 5 לחוק קבע כי נציג המלכה יפעיל את סמכויות השלטון שלו תוך התייעצות עם שרי ממשלת איי קוק. 
שינוי זה, בשל אופייה של ממלכת ניו זילנד, ומעמד המושל הכללי בממלכה, השאיר בידי המושל הכללי אך ורק סמכויות הנוגעות לממלכה כולה ואינן נוגעות לאיי קוק - סמכויות בתחום ההגנה, ויחסי החוץ בלבד. בשל השינוי מהווים איי קוק למעשה ממלכה עצמאית בממלכות חבר העמים מבחינה פנימית, בה שולט המונרך ישירות, אף ששליטה זו מקורה בסמכות המונרך כמונרך ניו זילנד, ותואר המונרך הוא בהתאם.

סמכות חקיקה

על מנת שחקיקה באיי קוק תיכנס לתוקפה נדרשת הסכמה של המונרך לדבר החקיקה. הסכמה זו ניתנת לרוב על ידי נציג המלכה, אולם הנציג יכול להעביר את דבר החקיקה למונרך עצמו להסכמתו.

סמלי המונרכיה

סמלי המונרך מופיעים על מסמכים רשמיים של איי קוק.
חברי הממשלה, הפרלמנט והשופטים של בית המשפט העליון נדרשים להישבע אמונים למונרך כראש המדינה של איי קוק.
יום הולדתו של המונרך המצויים ביום שני הראשון של חודש יוני, הוא חג לאומי באיי קוק.
מאחר שאיי קוק משתמשים בדולר ניו זילנדי, דיוקנה של המלכה מופיע על מטבעות וכן כסימן מים על שטרות באיי קוק. שטר ה-20 דולרים נושא את דיוקן המלכה במרכזו.
המלכה אליזבת השנייה ביקרה באיי קוק פעם אחת - ב-28 - 29 בינואר 1974.
דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום

דבר מצחיק קרה בדרך לפורום (באנגלית: A Funny Thing Happened on the Way to the Forum) הוא מחזמר מאת סטיבן זונדהיים (להיטים), ברט שבלוב ולארי גלברט, שהועלה לראשונה בברודוויי ב-1962. בשנת 1966 הופק על פי המחזמר סרט קולנוע בבימויו של ריצ'רד לסטר. המחזמר מהווה עיבוד של פארסות מימי רומא העתיקה, בעיקר על סמך מחזותיו של פלאוטוס. בסיס העלילה, המסתבכת והולכת, הוא סיפורו של עבד בשם סודלוס, המסייע לבעליו (צעיר בשם הירו) להשיג נערה בתולה (פיליה), שנמכרה כבר למפקד הצבא (מילס גלוריוסוס) עבור 500 מטבעות, וקונה בכך את חירותו. המחזה כולל קטעי סלפסטיק, חילופי-זהויות ומסכות לצד ביקורת חברתית. שם המחזה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" (כך תורגם לעברית, באנגלית: "A Funny Thing Happened on the Way to the Forum") הוא פרפראזה על השורה הפותחת של הקומיקאים במופעי הוודוויל: "דבר מצחיק קרה לי בדרך לכאן...". המחזה זכה בפרס טוני למחזמר ולטקסט.

הפקות

המחזמר עלה לראשונה בתיאטרון אלווין בניו יורק ב-8 במאי 1962 והפך את השחקן זירו מוסטל לכוכב (הוא אף זכה בפרס טוני על תפקידו וגילם את דמותו גם בסרט הקולנוע), המחזמר הציג בברודוויי עד 29 באוגוסט 1964. ב-3 באוקטובר 1963 עלה המחזה בתיאטרון סטראנד בלונדון עם פרנקי האווארד בתפקיד הראשי.
המחזמר שב והועלה על במות ברודוויי ב-1972 ובין 1996 ל-1998 בכיכובו של נתן ליין בתפקיד הראשי (ומאוחר יותר החליפה אותו וופי גולדברג)
בישראל הועלה המחזמר בתיאטרון הקאמרי ב-1994 בשם "דבר מצחיק קרה", בתרגום דן אלמגור ובבימויו של מיכאל גורביץ'. ב-2014 ביים עומרי ניצן גרסה אחרת, בתרגום של אלי ביז'אווי, בכיכובם של שלמה בראבא, רמי ברוך, איתי טיראן, גדי יגיל, רונה-לי שמעון ואחרים.
נחש מי

נחש מי (מוכר גם בשם מי-זה-מי) הוא שמו של משחק קופסה פופולרי בעיקר בקרב ילדים, שהומצא על ידי המעצבים הישראלים אורה ותיאו קוסטר בחברת תיאורה שבבעלותם בשנת 1973, והופץ בארצות הברית בשם  Guess who החל מ-1987. המשחק משווק כיום על ידי ענקית הצעצועים האסברו, ונמכר מאז החלה מכירתו בעשרות מיליוני עותקים, בעשרות מדינות, ובכללן גם בישראל.
בני הזוג סיפרו בראיון כי ניסו לפתח גרסה של משחק לוח למשחק בול פגיעה, כך שניתן יהיה לשחקו ללא עט ונייר. הם חיפשו דרך לשלב את עיקרון האלימינציה, במשחק שיהיה פשוט וקל לתפעול. לאחר הפיתוח מכרו את הזכויות לחברת מילטון ברדלי, שנקנתה מאוחר יותר על ידי האסברו.
במשחק משתתפים שני שחקנים, לכל שחקן לוח ועליו מצויות 24 דמויות של אנשים המזוהים בשמם הפרטי. לכל דמות תווי פנים ייחודיים לה, כצבע שיער, משקפיים, זקן או שפם. כל שחקן בוחר קלף מחבילת קלפים, עליו מופיעה אחת הדמויות. מטרת המשחק היא לגלות את זהות הדמות שנבחרה על ידי המתחרה, על ידי אלימינציה ושימוש בשאלות שהתשובה האפשרית עליהן היא כן או לא. שאלה לדוגמה: "האם הדמות מרכיבה משקפיים?", אם התשובה חיובית - מסיר השואל את כל הדמויות שאינן מרכיבות משקפיים.
אסיל

גאוגרפיה

אסיל נמצאת כ-340 קילומטרים מעיר הבירה אסטנה וכ-244 קילומטרים מבירת המחוז קוקשטאו .

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 3 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יוני (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (21- מעלות צלזיוס).

תנועה ותחבורה

בעיירה ממוקמת תחנת הרכבת אסיל שבו פועל הקו אקמול-קראטאלדי. בנוסף, העיירה ממוקמת ליד הכבישים A-16 ו-R-262. בנוסף, יש בעיירה מספר רב של תחנות דלק.
מילטון מילן

ביוגרפיה

מילן גדל בצפון קמדן ובשנת 1995 נבחר לכהן במועצת העיר. במהלך הקדנציה הראשונה שלו הוגש נגדו כתב אישום בגין לקיחת שוחד וב-2000, הוכרע נגזר דינו של מילן ליותר מ-6 שנות מאסר על קבלת שוחד משותפים של בוס המאפיה ראלף נטלה (Ralph Natale), בקשת שוחד ושיפוצי בתים בחינם, מעילה בכספי קמפיין בחירות, והלבנת כספי סחר בסמים. מילן היה ראש העיר השלישי של קמדן שהורשע בלקיחת שוחד.
דמעות של שמש

עלילה

הפיכה מתרחשת בניגריה, במטרה להפיל את שליטת משפחת אזוקה שמנסה להנחיל דמוקרטיה, בתגובה המורדים החלו לבצע טיהור אתני אלים, נגד נוצרים (בעיקר קתולים) שבטים איגבו באזור הדרום. 
סגן ווטרס (ברוס וויליס) וצוות היחידה שלו נשלחים על ידי קפטן ביל רודס לניגריה כדי לחלץ "אישיות מיוחדת", ד"ר לנה פיורה קנדריקס (מוניקה בלוצ'י), אזרחית ארצות הברית. המשימה המשנית שלהם היא לחלץ את הכוהן ושתי נזירות. המשימה מתחילה כמתוכנן. הם מגיעים למקום החילוץ ווטרס אומר לד"ר קנדריקס שחבורה של מורדים מתקרבת לבית החולים כדי לשחוט את כולם, וכי התפקיד של הקבוצה הוא לחלץ אותה. אולם קנדריקס מסרבת לעזוב מבלי החולים. 
לאחר שיחה קצרה הוא מודה לד"ר קנדריקס כי הם ייקחו את הפליטים שמסוגלים ללכת. והם יוצאים למסע לעבר מקום המפגש עם המסוקים.
כשהם מגיעים למסוקים הם מעלים רק את ד"ר קנדריקס שמבינה שבעצם שיקרו לה שכל הפליטים יעלו למסוק. היא משתוללת ומנסה להאבק אבל הם מכניסים אותה בכוח למסוק וממריאים הלאה. בדרך הם רואים שהמורדים שחטו ושרפו את כל בית היתומים אנשים שוכבים מתים בכל פינה ומי הים אדומים מרוב דם. מפקד המשימה מחליט לחזור ולהעמיס על המסוק פליטים במקום את הלוחמים. ואילו הם ימשיכו ברגל עד לגבול עם קמרון.
באמצע הדרך הם רואים שכח גדול של חיילים רודף אחריהם כל הזמן במהירות גבוהה עם מבינים שיש מישהו מהפליטים שמשדר את המיקום שלהם ומאתרים אותו במהלך הדברים מתברר שבנו של הנשיא המודח נמצא בחבורת הפליטים ביחד עם קולונל הצבא ששומר עליו. הקבוצה ממשיכה לכיוון הגבול עד שנתקלת במארב של המורדים בקרב הם נלחמים בגבורה אבל סופגים הרוגים רבים. בעור שיניהם הם מצליחים להגיע לגבול ולכוון את מטוסי התקיפה שנשלחו לחפות עליהם לתקוף ולהשמיד את המורדים. הם מגיעים לגבול עם קמרון שם חייהם ניצלים. הפליטים מאושרים ששרדו ואילו החיילים ממריאים עם המסוקים בחזרה לנושאת המטוסים.
NGC 4608

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 11.02 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.69, כשהיא מתוארת כדי בהירה, די גדולה, עגולה ועם מרכז בהיר מאוד. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1383, כשהיא מתוארת כדי בהירה, עגולה, עם מרכז שמתבהר בחדות ושיש כוכב עם דרגת בהירות 12 כדקת קשת מצפון-מערב לה וכוכב עם דרגת בהירות 5.6 מצפון-מזרח לה (הוא לא ציין זאת, אך נראה שמדובר בכוכב ρ בבתולה). הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3144 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4608, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, די גדולה, עגולה, בעלת מרכז שמתבהר בחדות, ניתנת להפרדה לכוכבים ושיש כוכב מדרגת בהירות 12 דקת קשת מצפון-מערב לה.

תצפית

הגלקסיה נמצאת בחלקו המזרחי של צביר הבתולה, כ-11 דקות קשת או כשישית מעלה ממערב-דרום-מערב לכוכב ρ בבתולה, כ-5.2 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-7.6 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב δ בבתולה. כשליש מעלה ממערב לה נמצאת NGC 4596, כ-2.6 מעלות וכ-3.5 מעלות מדרום-מערב לה נמצאות בהתאמה NGC 4535 ו-M49 וכ-2.4 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת NGC 4698. כ-3 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאות NGC 4754 ו-NGC 4762, כ-1.3 מעלות מצפון-מזרח לה נמצאת NGC 4660, כ-1.5 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M60 ובמרחק דומה מצפון ל-NGC 4608 נמצאת M59. כ-1.6 מעלות מצפון-מערב לה נמצאות NGC 4567 ו-NGC 4568 ומעבר להן באותו הכיוון, כ-1.7 מעלות מ-NGC 4608, נמצאת NGC 4564 וכ-2.5 מעלות ממערב-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4503, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4608 הוא כ-3.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-50,000 שנות אור, כחצי מהקוטר של שביל החלב, ומסתה מוערכת בכ-‎6.3×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-11% ממסת שביל החלב, כאשר כ-40% ממנה או כ-‎2.5×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט מאוד מימן מולקולרי שכמותו מוערכת בפחות מ-20 מיליון מסות שמש ועוד פחות מימן אטומי שכמותו מוערכת בפחות מ-17 מיליון מסות שמש, כך שיצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-1.4 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-70 שנים. בחלקה המרכזי של הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט מרכזי שאורכו הזוויתי כמעט דקת קשת, שממרחקה של הגלקסיה שקול לאורך של כ-16,000 שנות אור. דיסקת הגלקסיה בחלקה הפנימי מאוד דלילה ונראה שהמוט המרכזי סיפח אליו את מרבית הכוכבים והחומר הבין-כוכבי שבחלקה הפנימי. מכייוון שמישור הגלקסיה כמעט ניצב לקו הראייה אליה, ניתן לראות בבירור את המוט המרכזי ושחלקה הפנימי של דיסקת הגלקסיה עמום יותר מחלקה החיצוני ומגרעין הגלקסיה.
לאה פלדבלום

ביוגרפיה

לאה פלדבלום נולדה בוורשה למשפחה יהודית בה היו לה עוד אח ואחות. בשנת 1929 עברה המשפחה לאנטוורפן שבבלגיה, שם הייתה פלדבלום חברה בתנועת השומר הצעיר. לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את בלגיה, נמלטה המשפחה לצרפת והתגוררה ב-Le Bousquet-d'Orb שבקרבת מונפלייה בדרום צרפת. הוריה נפטרו בנפרד כשמונה חודשים לאחר מכן. אחיה ואחותה גורשו לאושוויץ ב-12 בספטמבר 1942.
פלדבלום החלה לעבוד כמורה וכיועצת במעונות של OSE, ותקופה מסוימת גם במטה של OSE בשאמברי שבאזור האיטלקי. בסופו של דבר הצטרפה לסגל המעון באיזיו.

לאחר השואה

פלדבלום הייתה היחידה מבין הילדים והמטפלים במעון הילדים באיזיו שניצלה. בינואר 1945 היא שוחררה וחזרה לצרפת דרך אודסה. ב-1946 היא עלתה לארץ ישראל, ובאותה שנה התחתנה. שנתיים לאחר מכן התאלמנה, כשבעלה נהרג במלחמת העצמאות.
פלדבלום נשאה בתוכה את זכרם של אותם 44 הילדים עד יום פטירתה. בשנת 1987, במשפטו של קלאוס ברבי, שהוביל את פשיטת הגסטפו על המעון, היא מסרה עדות מרגשת מאוד ומזעזעת על גירושם וגורלם של הילדים מהמעון באיזיו.

הנצחה

סיפורה מופיע בסרט הטלוויזיה הצרפתי "La Dame d'Izieu". 

הסרט ״סבתא לילי״, בבימויו של זיו רובינשטיין, מספר את סיפורה של פלדבלום.
הכנסת השלוש עשרה

אירועים פרלמנטריים

ב-16 בנובמבר 1992 החליטה הכנסת על הקמת ועדה חדשה - הוועדה לקידום מעמד האישה. היושבת ראש הראשונה של הוועדה הייתה יעל דיין, ולאחר מכן החליפה אותה לימור לבנת. במהלך כהונתה של הכנסת הוקמו בה ארבע ועדות חקירה פרלמנטריות: ועדה בראשות אברהם בורג לנושא הנשירה ממערכת החינוך ותופעת האנאלפביתים (הוועדה לא הגישה דו"ח); ועדת הפנים ואיכות הסביבה שימשה כוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא המגזר הבדואי בישראל (אף שיושב ראש ועדת הפנים היה יהושע מצא, יושב ראש ועדת החקירה הפרלמנטרית היה דוד מנע); ועדה בראשות לימור לבנת לבדיקת רצח נשים בידי בני זוגן; ועדה בראשות בני טמקין לחקירת אלימות בקרב בני נוער (הוועדה הגישה רק דו"ח ביניים).
ב-24 במרץ 1993 בחרה הכנסת בעזר ויצמן לנשיאה השביעי של מדינת ישראל. ויצמן, מועמד העבודה, גבר על מועמד הליכוד, דב שילנסקי, ברוב של 66 מול 53.
מספר ראשי מדינות נאמו בפני מליאת הכנסת, ובהם נשיא אוקראינה, ליאוניד קרבצ'וק; נשיא מועצת אירופה, מיגל מרטינס; מלך ספרד, חואן קרלוס; נשיא בולגריה, ז'ליו ז'לב; נשיא קניה, דניאל אראפ מוי; נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון; נשיא אוסטריה, תומאס קלסטיל; נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס; ביאטריקס, מלכת הולנד; נשיא פורטוגל, מריו סוארש; נשיא טורקיה, סוליימאן דמירל, נאם בטרקלין שאגאל.
במהלך הפיליבסטר שליווה את דיוני הכנסת באישור חוק ההסדרים ותקציב המדינה לשנת 1993 נאם חבר הכנסת מיכאל איתן במשך 10 שעות ו-7 דקות. נאומו זה מהווה שיא בתולדות הכנסת. אירוע יוצא דופן התרחש ב-30 ביוני 1993, כאשר תייר איטלקי קפץ מהיציע לתוך אולם המליאה, ונעצר בידי חבר הכנסת חיים דיין. בעקבות מקרה זה, נוספו קירות זכוכית המפרידים בין יציע האורחים לבין יציע המכובדים והמליאה.

חקיקה

במהלך כהונתה של הכנסת ה-13 נחקקו 468 חוקים - המספר הגבוה ביותר עד אז. לראשונה בתולדות הכנסת, למעלה ממחצית החוקים (250 חוקים, שהם 53.4%) היו חוקים שמקורם בהצעות חוק פרטיות. מספר הצעות החוק הפרטיות שהונחו על שולחן הכנסת היווה אף הוא שיא באותה העת - 3,612 (לעומת 1,491 הצעות חוק פרטיות שהונחו על שולחן הכנסת ה-12).
בין החוקים הבולטים שחוקקה הכנסת ה-13: גרסה מתוקנת של חוק יסוד: חופש העיסוק, חוק ביטוח בריאות ממלכתי, חוק קליטת חיילים משוחררים, חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - חיפוש בגוף החשוד), חוק הסניגוריה הציבורית, חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, חוק זכויות החולה, חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) וחוק בית המשפט לענייני משפחה.
קשיו

תפוצה

עץ הקשיו גדל באזור אמריקה הדרומית, ומוצאו בצפון מזרח ברזיל. מברזיל, הביאו הפורטוגזים את עץ הקשיו לאפריקה ולדרום מזרח אסיה. כיום הוא מגודל מסחרית ב-32 מדינות שונות, בעלות אקלים טרופי וסובטרופי. מגדלות הקשיו הבולטות (למטרות ייצוא) הן וייטנאם, ניגריה, גאנה, חוף השנהב, הודו, ברזיל ואינדונזיה.

מקור השם

השם "קשיו" (Cashew) מקורו בשם הפורטוגזי "קאז'ו" (Caju) שהוא בתורו מבוסס על השם בטופי עתיקה "אקאג'יו" (acajú). 
האקדמיה ללשון העברית קבעה ב-1930 כי העץ יקרא בעברית תולענה, ככל הנראה בגלל בלבול בוטני עם העץ המשמש לחרושת עץ הקרוי מהגוני.

מאפיינים

עץ הקשיו הוא עץ בגובה נמוך-בינוני (כ-12 מטרים), ירוק עד, בעל גזע מפותל. 
עליו בשרניים וגדולים (לעיתים עד גודל של 22 על 14 ס"מ), צורתם אגסית והם מסודרים בספירלה סביב הענפים. הפרחים מסודרים בתפרחת מרובת פרחים מקובצים ובעלת צורה חרוטית, כאשר כל פרח בעל חמישה עלי כותרת קצרים (7 מ"מ לערך). 
מתוך עלי הגביע של הפרח מתפתח פרי מדומה גדול ובעל צורת אגס, הקרוי לרוב "תפוח קשיו". הוא אכיל ובעל בשר רך ומתוק, המוקף קליפה עדינה, ואינו מכיל גרעינים. על אף שהוא נחשב כמעדן באזור ברזיל, הוא אינו מגודל לייצוא היות שאינו משתמר היטב במסע - כעבור 24 שעות מרגע הקטיף מתחיל תפוח הקשיו לתסוס. מיץ הקשיו נמכר לרוב בברזיל ופופולרי מאוד (כמו מיץ תפוזים בישראל למשל).
מפימת הפרי, במקום שבו היה הפרח, מתפתח הפרי האמיתי של העץ - בית גלעין דמוי אגוז. זהו אגוז הקשיו, שמבחינה בוטנית אינו נחשב כאגוז, אלא כפרי הדומה לשקד. ללא עיבוד, אגוז הקשיו אינו אכיל.

רעילות

אגוזי הקשיו הנמכרים בשווקים כלא מעובדים למעשה עברו תהליכי חימום וקילוף לפני ששווקו. אגוז הקשיו הטרי, כאשר נקטף מעל תפוח הקשיו, מכיל קליפה כפולה הרוויה שרף. שרף זה מכיל חומר בשם Urushiol‏, חומר דומה לזה המצוי באוג רעיל. מגע שלו עם העור יכול להביא לגירוי, ובבליעה לתגובת הרעלה. כל אגוז קשיו צריך לעבור טיפול מדויק על מנת להסיר את קליפתו בלי להגיר מהשרף על האגוז. לרוב הקליפה מוסרת בחימום עז, כגון אידוי או טיגון, והזרע מחולץ ממנה ומנוקה, ונבדק פרטנית. טיפול זה יקר יחסית לטיפול באגוזים אחרים, ומגולם במחיר אגוזי הקשיו.

ברכה על קשיו

ישנה מחלוקת בין הפוסקים בדין  הברכה על "אגוזי" הקשיו. לדעת הרב יצחק יוסף ברכתו בורא פרי האדמה, מכיוון שאינו חלק מהפרי אלא מהמעטפת ולכן דינו כ"קפריסין" של הצלף. אמנם, לרוב הדעות ברכת הקשיו היא בורא פרי העץ לכל הדעות, הברכה האחרונה היא בורא נפשות.
פסל פרנץ קפקא

הפסל של פרנץ קפקא הוא פסל חוצות עשוי מברונזה של הסופר הצ'כי-יהודי פרנץ קפקא, אשר פוסל על ידי ירוסלב רונה  (נולד בפראג, ב-1957). 
הפסל ניצב משנת 2003 ליד בית הכנסת הספרדי שבפראג, בקרבת מקום הולדתו של קפקא, ומבוסס על הדמות Vivid מהנובלה הראשונה של קפקא, "אמריקה", בו מתואר מועמד בבחירות (בדמותו של קפקא), הנישא ברחובות על כתפיו של ענק, במהלך מסע הבחירות.
גובה הפסל 3.75 מטר ומשקלו 700 ק"ג.
פאוזי נימר

פאוזי נימר (בערבית: فوزي النمر; 1936, עכו - 2013, עזה) היה מחבל ערבי ישראלי שעמד בראש חוליית טרור שביצעה 22 פיגועים באזור חיפה ורצחה שלושה יהודים. הוא נידון ל-27 מאסרי עולם, אך שוחרר מהכלא הישראלי בעסקת ג'יבריל ומילא תפקידים בכירים באש"ף.

קורות חייו

נימר נולד בעכו למשפחה מוסלמית. לאחר מלחמת ששת הימים עבד כנהג משאית. נימר פגש את סימונה פינטו, יהודייה נשואה ומבוגרת ממנו בתשע שנים שעבדה בבית קפה בנהריה והחל לחזר אחריה. סימונה נענתה לחיזוריו, התגרשה מבעלה, התאסלמה והתחתנה עמו, חרף חרם שהטילה עליה משפחתה. מסימונה נולדו לנימר בת ובן שגדלו בנהריה. בתקופת מגוריו בנהריה עבד נימר כנהג, ובמקביל וללא ידיעת בני משפחתו, עמד בראש חוליית טרור שכונתה לימים "החוליה העכואית" שביצעה 22 פיגועים באזור שבין חיפה לחדרה ורצחה 3 יהודים. הפיגועים כללו הנחת מטעני חבלה בצמוד למבני מגורים, והפעלתם בשני ימים עוקבים, התקפות בהן נרצחו שני יהודים: רחל ברסלר, וחיים מניקוביץ, הנחת מטעני חבלה במשאיות ורכבי הסעה ציבורית, באחת מהן נרצח ויקטור גואטה, הנחת מטעני חבלה על פסי רכבת, פגיעה בשנאי חשמל ופגיעה בבתי הזיקוק. יעדי הפיגועים היו פגיעה ביהודים על ידי תקיפת בתי מגורים וכלי תחבורה, וכן פגיעה בתשתיות נפט, מים, חשמל ותחבורה.
לאחר שחיל הים תפס את אחד ממשולחי אמצעי החבלה שהועברו לחוליה מסוריה בדרך הים נעצרו בנובמבר 1969 חברי החוליה. משפטם התקיים בבית המשפט הצבאי בלוד. על שישה מהם נגזרו מאסרי עולם. נימר עצמו נידון ל-27 מאסרי עולם. בשנת 1985 שוחרר בעסקת ג'יבריל והתקבל בעיר הולדתו עכו כגיבור.
זמן קצר לאחר שחרורו עבר למלא תפקידים בכירים במפקדת אש"ף בתוניסיה. לאחר הסכם אוסלו עבר לרשות הפלסטינית.
את שנותיו האחרונות עשה בעזה ובה מת בשנת 2013 ונקבר לאחר סירוב הרשויות לבקשת משפחתו לקברו בישראל. עשרות מערביי עכו ציינו בעיר את יום ה-40 למותו.

משפחתו

לאחר מאסרו נודו אשתו וילדיו בסביבת מגוריהם בנהריה וילדיו נמסרו למוסד בתנאי פנימייה. מאוחר יותר היגרה אשתו לקנדה בניסיון לשלב את ילדיו בקהילה היהודית במונטראול. בתו חזרה בתשובה בשנות העשרים לחייה, הצטרפה לחסידות חב"ד ומתגוררת בישראל. בנו ביקר את אביו בתוניס כשזה שימש כעוזרו של יאסר ערפאת. מאוחר יותר התחתן עם בת דודתו המוסלמית ומתגורר בעכו. הבן עומד במרכזו של הסרט הדוקומנטרי "משפטי חיים" שיצא בשנת 2013. לימים שבה גם האישה לישראל.