google/wiki40b huggingface dataset:
אהוד גרא

אהוד גרא היה מנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון (1985–1988), סמנכ"ל משרד התחבורה (1970–1977) ומנכ"ל מבצע עצמאות (Indpendance Operation) בתל אביב ובניו יורק. עורך דין ומומחה למכרזים.
גרא למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובתיכון חדש בתל אביב. בשנת 1969 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחריהם הוסמך לתואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב. בתקופת לימודיו בירושלים שימש עוזר הוראה לפרופסורים יצחק אנגלרד ואהרון ברק.
כמשפטן עבד גרא ברשות החברות הממשלתיות בנושאי הפרטה ובקידום חקיקת חוק החברות הממשלתיות. תקופה קצרה הוראה בפקולטה למשפטים בנושאי דיני חברות ממשלתיות וחיבר את הספר "החברה הממשלתית: כללי ושיקולי פעולתה". במשרד התחבורה עבד בין השנים 1970–1977, מהן גם בתפקיד סמנכ"ל המשרד, ועבד תחת השרים שמעון פרס וגד יעקבי, על ידו מונה מאוחר יותר למנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון (1985–1988). בשירות המדינה שימש בתפקידים נוספים במסגרת עבודתו והיה יועץ משפטי לעיריית נצרת עילית, מפעל הפיס, מוזיאון תל אביב לאמנות, ש.ל.ה. שירותי רפואה בע"מ, חב' פארק אריאל שרון בע"מ, וכן לרשויות מקומיות ולחברות עירוניות.
נכון ל-2008 משמש גרא כיועץ ליפעת מכרזים ולקוחותיה ומפרסם רשימות בתחום המכרזים, מכהן כסגן יו"ר הוועדה לענייני מכרזים של לשכת עורכי הדין, ומייצג עורכי מכרזים ותאגידים במכרזים ציבוריים, עתירות ומשפט מנהלי. פעילותו הציבורית נמשכת כדירקטור בחברה לפיתוח יפו העתיקה בע"מ, חברת אנליסט לניהול הנפקות בע"מ, בנק הספנות, ובעדי קרן פנסיה בע"מ. גרא שימש יושב ראש ועדת החוקה של מפלגת מרצ-יחד ומונה לחבר הוועדה למינוי דירקטורים של עיריית תל אביב-יפו. בתקופת כהונתו של גד יעקבי כיו"ר רשות הנמלים והרכבות המשיך לייעץ לו.
בשנת 2008 פרסם גרא את הספר "החברה העירונית: ייסוד, התנהלות ומכרזים". במשותף עם גד יעקבי הוציא לאור את "החופש לבחור" בנושא שינוי שיטת הבחירות בישראל.
אהוד הוא נכדו של גרו גרא, בכיר במשטרת וממשלת המנדט ונציב בתי הסוהר הראשון בישראל. נשוי לאילת, עובדת סוציאלית קלינית, ואב לשניים. בנו יוני הוא יוצר ובמאי טלוויזיה.
מעלה (דרך)

מעלה הוא דרך, שביל או מעבר המתגבר על הבדלי גובה גאוגרפיים בתוואי המאפשר את המעבר דרכו. במעברי הרים יש בדרך כלל שני מעלות המובילים לנקודה נמוכה יחסית ברכס, בדרך כלל גיא או אוכף, המאפשרים מעבר קל יחסית של הרכס. מעלה ידוע בישראל הוא מעלה עקרבים שהיה מעלה קשה ומפותל בדרך מהערבה להר הנגב.

מעלות בתנ"ך

המונח מעלה מופיע שמונה עשרה פעם בתנ"ך, כמעט תמיד כביטוי שגור למעבר, חוץ מפעם אחת בספר ירמיהו פרק מח: ה. בשנים עשר מקומות בתנ"ך המעלה מתואר כחלק מדרך מוכרת. בשמואל א' פרק ט: יא', המעלה הוא דרך מקומית לעיר רמה. בספר נחמיה פרק יב: לז', ובדברי הימים ב' פרק לב: לג', המעלה הוא דרך שמובילה לירושלים. במלכים ב' פרק ט: כז', המלך אחזיהו מתואר נוסע במרכבתו במעלה גור. מעלה המוגדר כשביל המתגבר על גובה וחוצה נוף הררי, נזכר בתנ"ך שמונה פעמים. כולם, פרט לאחד, נזכרים בהקשר למלחמות. ארבעה מהמעלות מצויים באזור ים המלח. בסקרים שנעשו ממערב לים המלח זיהה מנשה הראל תשעה עשר מעלות. הוא סבור שהמעלה מקורו בשביל עזים, את השביל סללו על ידי השלכת אבנים משני עבריו, ובמקומות קשים אף נחצבו מעברים, בכך הפך המעלה לדרך. זאב משל סבור שהניצול הראשוני של המעלה היה על ידי חיות בר במהלך נדידתן העונתית, והאדם הלך בעקבותיהן החל מהתקופות הפרהיסטוריות.

חקר המעלות סביב ים המלח

המחקר של המעלות במדבר יהודה וים המלח החל בשנות השלושים של המאה ה-20. החוקר הראשון היה נתן שלם שסייר בנגב ובמדבר יהודה, וטען שהדרכים במדבר יהודה עושות שימוש בנחלים שכיוונם מצפון מערב לדרום מזרח. הדרכים הללו מכונות על ידי הבדואים של מדבר יהודה 'נקב', שם מתייחס לדרך קשה שמטפסת למעלה במדבר. הכפריים שגרים בסמיכות למדבר קוראים לדרכים שעולות בהרים בשמות: טלעה, עקבה או ערקוב. שלם מזהה את ה'נקב' עם ה'מעלה' שמוזכר בתנ"ך, וטוען שהמעלות במדבר יהודה שימשו כדרכים מקומיות, שעברו בהן שירות שכללו בהמות משא. מנשה הראל חקר שני מעלות שעולים מים המלח להרי יהודה: מעלה איסיים, ומעלה זיז. הוא תיארך את מעלה איסיים לתקופה הרומית, מתוך הנחה שהמעלה הסלול נבנה, כדי לשים מצור על לוחמי בר כוכבא, שהתחבאו במערות נחל חבר. מעלה זיז תוארך על ידו לשתי תקופות, הוא נבנה לדעתו בתקופת הברזל 2, ושימש גם בתקופה הרומית. הסיבה לתיארוך הוא הזיהוי של שני סגנונות בניה במעלה. הסגנון הראשון הוא סיקול אבנים לצידי הדרך שנעשה בתקופת הברזל, והסגנון השני הוא בניית גדרות אבן אנכיות שתומכות בדרך בתקופה הרומית.
ישנם חוקרים שיצאו לשטח על מנת לזהות מעלות שנזכרים בתנ"ך ובמקורות היסטוריים. מיטמאן ניסה לזהות את מעלה לוחית שנזכר בספר ישעיהו פרק ט"ו: ה, ממזרח לים המלח. הוא התבסס על מקורות היסטוריים מהתקופה הרומית, ובנוסף סקר את השטח וזיהה את לוחית המקראית שנמצאת בסמוך לכפר קטרבה. בן דוד זיהה את מעלה צוער שמופיע במפת פויטינגר בדרום מזרח ים המלח, שם זיהה דרך רומית בנויה עם מדרגות, קירות תמך ושוליים בנויים, חציבות ומצד שצפה על הדרך. גם צילומי אויר הביאו לחקירת מעלה, בן דוד וקלונר יצאו לשטח, על בסיס תצלום אויר שנלסון גליק פרסם בשנת 1937 של דרך ממזרח לים המלח, וזיהו דרך מתקופת הברזל בנחל ארנון.
אנדרטת איפר

מבנה האנדרטה

האנדרטה שוכנת במבוא המזרחי של מרכז העיר איפר, מעל הדרך המובילה אל העיירה מנן שמדרום-מזרח לעיר. אתר זה נבחר להקמתה משום שבו ניצב בימי הביניים שער אחר לעיר, ומשום שדרך מבוא זה צעדו מאות אלפים מחיילי האימפריה הבריטית בדרכם לשדות הקרב בקרבת העיר.
האנדרטה היא מבנה מלבני המעוצב כשער ניצחון, שדרכו חולפת הדרך מאיפר למנן. הוא שוכן על גדת התעלה המקיפה את מרכז העיר איפר ממזרח ומדרום ומגשר בין שני אגפי סוללת מגן של העיר (חלק מביצוריה המקוריים), הניצבים משני צידי הדרך שעליה הוקם.
אורך השער הוא כ-45 מטר ורוחבו כ-35 מטר. בחזיתותיו המערבית והמזרחית פעורים פתחים קשתיים המתנשאים מעל הדרך העוברת תחת השער. משני צידי הפתחים ניצבים זוגות עמודים שביניהם פעורים פתחים מלבניים נמוכים, המובילים אל המדרכות שמשני צידי הדרך. תקרת החלל הפנימי של השער היא קמרון, שגובהו המקסימלי הוא 14.5 מטר. חזיתות השער לצפון ולדרום הן מוגבהות בשל מיקומו בין שני אגפי סוללת המגן. ניתן לגשת אליהן דרך חלקו הפנימי של השער, באמצעות טורי מדרגות.
דמות אריה הזוקף ראשו, העשויה אבן גיר, הוצבה בראש החזית המזרחית של השער, הצופה כלפי צידה החיצוני של העיר. בראש החזית הנגדית, הפונה אל העיר, הוצב פסל של סרקופג העטוף דגל וזר מונח עליו. הוא מיועד לשמש כסמל ותזכורת לתושבי איפר לקורבן שהקריבה האימפריה הבריטית למענם.
לוחות הזיכרון ועליהם שמות הנעדרים קבועים על גבי קירות אנכיים משני צידיו של "חלל הזיכרון" - חלקו הפנימי של השער. לוחות נוספים נקבעו על גבי קירות שהוקמו באכסדרות בחזית הצפונית והחזית הדרומית שלו, מאחורי טורי עמודים. בסך הכל קבועים על גבי השער 60 לוחות.

הכיתובים על האנדרטה

מעל הקשתות בחזית המזרחית והמערבית של האנדרטה נחרתה כתובת זו:
משני צידי כל אחת מהקשתות נחרתו המלים למען המולדת (Pro Patria) ולמען המלך (Pro Rege).
בתוך חלל הזיכרון, מצדה האחד של הדרך העוברת בו, נחרתה באנגלית הכתובת הבאה:
מן העבר השני של הדרך נחרתה כתובת זו:
כמו כן נחרתה על גבי השער כתובת זו, בצרפתית:
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי רג'ינלד בלומפילד (Reginald Bloomfield) והפסלים עליה פוסלו על ידי ויליאם ריד דיק (William Reid Dick). הכיתובים עליה (למעט הכיתוב בצרפתית) חוברו על ידי רודיארד קיפלינג. היא נבנתה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזקת על ידה. 
האנדרטה נחנכה על ידי פילדמרשל הלורד פלומר בטקס שהתקיים ב-24 ביולי 1927 במעמד אלברט הראשון, מלך בלגיה.
במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה ניזוקה האנדרטה; בין השאר ניזוקו לוחות השמות מקליעי רובים. נזקים אלו תוקנו לאחר המלחמה.

הטקס היומי באנדרטה

מדי ערב, בשעה שמונה, מופסקת התנועה תחת השער לשם קיום טקס זיכרון, המסמל את תודת תושבי איפר לחיילים שנפלו למענה. בטקס מנגנים חצוצרנים מתזמורת מכבי האש המקומית את מנגינת האבל Last Post, נאמרת אודת הזיכרון ונשמרת דקת דומייה. הטקס היומי הוא ידוע וקהל רב נוכח בו – תושבי העיר, תיירים ועולי רגל לאתרי הקרבות וההנצחה בפלנדריה. על פי המנהג אין נשמעות בו מחיאות כפיים.
הטקס מתקיים באתר האנדרטה משנת 1928 ועד היום. בימי הכיבוש הגרמני בבלגיה (1940-1944) במלחמת העולם השנייה לא קוים הטקס, ובמקום זאת נוגנה הנעימה מדי יום בבריטניה, בבית הקברות הצבאי ברוקווד שבקרבת לונדון. הטקס חודש באתר האנדרטה עם שחרור העיר איפר על ידי כוחות פולנים מצבאות בעלות הברית, ואף לפני שנסתיימה הלחימה בעיר.
באיפר שוכנת גם כנסיית הזיכרון ג'ורג' הקדוש האנגליקנית, שהוקמה לזכר הנופלים בקרבות סביב העיר.
אווה צייזל

ביוגרפיה

צייזל נולדה בבודפשט, הונגריה למשפחה יהודית מתבוללת משכילה ועשירה. אמה, לורה פולני סטיקר, הייתה היסטוריונית. אחיה של לורה היו הסוציולוג והכלכלן קארל פולני והכימאי והפילוסוף מיכאל פולני. על אף הקשר המשפחתי ההדוק לתחום המדע, צייזל נמשכה לתחום האמנות ובגיל 17 נכנסה ללמוד ב"Képzőművészeti Akademia" (האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות). תחילה בחרה בציור, אולם כדי לתמוך באהבתה לציור החליטה לבחור במקצוע מעשי יותר והפכה לשוליה של יעקב קרפנצ'יק, שהיה אמן כלי חרס וממנו למדה את יסודות הקרמיקה. עם סיום לימודיה החלה לעבוד עם יצרני כלי חרס גרמניים. 
בשנת 1928 הפכה צייזל למעצבת של "Schramberger Majolikafabrik" באזור היער השחור בגרמניה, שם עבדה במשך כשנתיים על יצירת עיצובים גאומטריים משעשעים של כלי אוכל, ערכות תה, קסתות דיו ופריטי קרמיקה אחרים. עיצוביה הושפעו במידה רבה מהאדריכלות המודרנית. בשנת 1930 עברה לברלין, לעצב עבור מפעלי "Carstens".
לאחר כמעט שנתיים בברלין, החליטה בשנת 1932 לבקר ברוסיה ונשארה בה למשך 5 שנים.
בגיל 29, לאחר מספר משרות בתעשיית הקרמיקה הרוסית, נעצרה ב-26 במאי 1936, בעת שהתגוררה במוסקבה. היא הואשמה בטעות בהשתתפות במזימת התנקשות נגד יוסיף סטלין. צייזל הוחזקה בכלא במשך 16 חודשים, כאשר ב-12 מהם הייתה בצינוק. בספטמבר, 1937, גורשה ונשלחה לווינה, אוסטריה. חלק מחוויותיה בכלא מהווים את הבסיס לספרו של ארתור קסטלר, שהיה חבר ילדות שלה, "אפלה בצהריים" .
במהלך שהותה בווינה חידשה את הקשר עם בעלה לעתיד, הנס צייזל, שבמרוצת הזמן הפך למשפטן, סטטיסטיקאי ופרופסור באוניברסיטת שיקגו. מספר חודשים לאחר הגעתה לווינה, הנאצים פלשו והיא עזבה עם הרכבות האחרונות. היא פגשה את הנס באנגליה והם נישאו והפליגו לארצות הברית. 
בארצות הברית המשיכה צייזל בעיצוב, עבדה עם מספר חברות ופיתחה ולימדה קורס בקרמיקה תעשייתית במכון פראט בניו יורק. בשנת 1946 זכתה לתערוכת יחיד "אווה צייזל: מעצבת לתעשייה" במוזיאון לאמנות מודרנית במנהטן. 
צייזל עשתה הפסקה מעיצוב במהלך שנות ה-60 וה-70 במטרה להתמקד בפרויקטי כתיבה בתחום ההיסטוריה האמריקאית, ושבה לעבודת העיצוב בשנות ה-80.
עיצוביה של צייזל כללו חומרים שונים בהם פורצלן, עץ, מתכת, פלסטיק, קריסטל, הדפסים ועוד. מרבית מעיצוביה נוצרו בהשראת הקימורים בגוף האדם בשילוב של השפעות מהאמנות ההונגרית העממית עליה גדלה. בעיצוביה הרבתה ליצור אוספים של עיצובים מודולריים ופונקציונליים, דבר זה נועד כדי לחסוך במקום.
עבודותיה של צייזל נמצאות באוספי הקבע של מוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון ברוקלין, המוזיאון לאמנות מודרנית, המוזיאון הבריטי, מוזיאון ויקטוריה ואלברט ובמוזיאונים בארצות הברית, בדאלאס, שיקגו, אטלנטה, מילווקי ואחרים.
בשנת 2002 יצא סרט דוקומנטרי בשם "Throwing Curves: Eva Zeisel" ובו היא ובני משפחתה מספרים את סיפור חייה.
אניש גירי

חיים פרטיים

אניש גירי נולד לסנגיי מנפאל ולאולגה, מרוסיה. בשנת 2002 הוריו עקרו לסאפורו ביפן. בשנת 2008 המשפחה היגרה להולנד שם אביו עובד כחוקר. לגירי שתי אחיות.
ביוני 2013 סיים גירי את בית הספר התיכון בדלפט. המקצועות החביבים עליו הם פיזיקה ומתמטיקה. ב-8 ביולי 2015 התחתן עם סופיקו גורמישוילי, שחמטאית גיאורגית בדרגת אמן בינלאומי.
גירי שולט היטב ברוסית אנגלית והולנדית, ובעל ידע טוב ביפנית, נפלית וגרמנית. תחביביו הם כדורגל ופינג פונג.

קריירת שחמט

מועדון השחמט הראשון שבו שיחק גירי היה מועדון הנוער 'DYUSH-2' בסנקט פטרבורג. בשנים שהיה בסאפורו היה חבר באיגוד השחמט היפני ובמועדון השחמט בסאפורו. גירי התפתח במהירות ומד הכושר שלו טיפס במהירות בין אפריל 2006 ליולי 2010 (מ-2114 ל-2672).
גירי חלק מקום ראשון בתחרות לנערים מתחת לגיל 14 בליגה הרוסית עם 6.5/9, ניצח באליפות הנערים עד גיל 16 בסנקט פטרבורג ובשנת 2007 סיים במקום השלישי בתחרות לנערים עד גיל 18 (גירי היה אז בן 13). בשנת 2008 ניצח בתחרות הפתוחה של סנקט פטרבורג עם 8.5/9. באפריל אותה שנה השיג את הציון הראשון לרב אמן בתחרות הפתוחה Intomart GfK עם 7/9, הציון השני הושג בתחרות גרונינגן עם 6.5/9.
בינואר 2009 חלק גירי את המקום שני בתחרות קורוס בקבוצה C, בעקבות זאת קיבל את הציון השלישי והאחרון הדרוש לתואר רב-אמן. באותה שנה חלק מקום שני באליפות הפתוחה של הולנד, ניצח באליפות הולנד וחלק מקום שני בתחרות Unive.
התוצאה בהתחרות קורוס בקבוצה C בשנת 2009 הקנתה לו מקום בתחרות קורוס בקבוצה B בשנת 2010. גירי ניצח בתחרות זו בתוצאה של 9/13, מחצית הנקודה לפני ארקדי ניידיץ'. גירי סיים בתיקו דו-קרב עם נייג'ל שורט וניצח בתחרות Sigeman & Co עם 4.5/5
, הגיע שני באליפות הולנד לאחר ארוין לאמי והיה בין הבולטים בתחרות כוכבים עולים מול השחמטאים המנוסים. גירי לא הצליח להעפיל לתחרות Melody Amber כאשר הפסיד בשובר שויון מול היקארו נקמורה.
מאמנו של גירי הוא השחמטאי ולדימיר טוקמקוב.
בחודש מאי 2010 דווח כי גירי סייע לוישוואנתן אנאנד בהכנותיו לאליפות העולם בשחמט 2010 כנגד הטוען לכתר וסלין טופאלוב. אנאנד זכה בדו-קרב 6.5-5.5 ושמר על תוארו כאלוף העולם.
בהופעת הבכורה של גירי בתחרות טאטא סטיל בשנת 2011 השיג 6.5/13 וניצח בכלים השחורים את מגנוס קרלסן ב-22 מסעים. באותה שנה ניצח בפעם השנייה באליפות הולנד וחלק מקום ראשון בתחרות Sigeman & Co עם וסלי סו והנס טיקנן.
למרות היותו בעל מד הכושר הנמוך ביותר, ניצח גירי בתחרות Reggio Emilia בשנת 2012, זכה בפעם השלישית באליפות הולנד
 וחלק מקום שלישי בתחרות העל בביל 2012. השגיו המרשימים נמשכו עם מקום רביעי בתחרות הפתוחה ברייקיאוויק וניצחון על וסילי איוונצ'וק בדו-קרב שהתקיים בשנת 2013. .
גירי השתתף בתחרויות המוקדמות של פיד"ה לקביעת המועמדים על אליפות העולם הן בסבב 2012–2013 והן בסבב 2014–2015 אך לא הצליח להעפיל לתחרות המועמדים. בשנת 2014 גירי סיים במקום השני בתחרות טאטא סטיל , זכה במדליית ארד על ביצוע מעולה בלוח הראשון באולימפיאדת השחמט 2014 וסיים במקום השני בתחרות החזקה של אליפות האמנים של קטר.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2015 הוא הודח בחצי הגמר.
בשנת 2016 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 21).
בשנת 2016 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השישי.
גירי סייע לולדימיר קראמניק בהכנותיו לתחרות המועמדים 2018.
בנייה באדמה

בנייה באדמה או בנייה בבוץ היא שיטת בנייה העושה שימוש באדמה כחומר גלם עיקרי.
קיימות מספר שיטות שונות לבנייה באדמה: בנייה בלבני אדמה, אדמה נגוחה, טבעות שקים, קוב, טיוח סבכה ועוד.
יתרונות השיטה בזמינות חומרי הגלם, באנרגיה המועטה המושקעת בתהליך הבנייה, במסה הטרמית הגבוהה המאפיינת את המבנים, בשימוש בחומר טבעי ומתמחזר ועוד. חסרונות השיטה ברגישות למים ובחוזק ועמידות נמוכים יחסית לבטון או לטכנולוגיות בנייה אחרות.
בנייה באדמה היא אחת משיטות הבנייה העתיקות ביותר שנפוצה בכל רחבי העולם. עדויות קדומות לשימוש בלבני אדמה נמצאו בעיר יריחו ונראה שהן בנות כעשרת אלפים שנים.
כיום, לאחר שנדחקה על ידי שיטות בנייה מודרניות בעיקר עקב השימוש במלט, חוזרת שיטת הבנייה באדמה לתודעה בעיקר עקב יתרונותיה האקולוגיים.

עקרונות ושיטות בבנייה באדמה

קיימות שיטות רבות לבנייה באדמה. חלק מהן מצוינות כאן וממחישות את השימושים הרבים של האדמה לבנייה:

בנייה בלבנים (Adobe)

בשיטה זו יוצרים לבנים מאדמה רטובה – בוץ, לעיתים בתוספת קש או תוספות שונות כגון חול, שברי חרסים או חצץ, ומייבשים אותן בשמש. יצור הלבנים נעשה בכמה שיטות. השיטה הקדומה ביותר הייתה יצירת מעין כיכרות בוץ ידניות. לאחר מכן התפתחה שיטה מתקדמת במקצת, שנותרה הפשוטה ביותר עד היום והיא יציקת תערובת הבוץ לתוך תבנית עץ מרובעת (פתוחה מלמעלה ומלמטה). מיד לאחר מכן מרימים את התבנית והלבנה, השומרת על צורתה בזכות הפלסטיות של הבוץ, מושארת להתייבש למשך מספר שבועות. לאחר הייבוש משמשות הלבנים לבנייה כשהן מחוברות זו לזו בבוץ, כמו זה שממנו הן יוצרו. קיימות גם מכונות לייצור לבנים, בדרך כלל בלחץ.

שקים מלאים באדמה (Super Adobe)

בשיטה זו ממלאים שקים או שק רציף באדמה ובאמצעותם יוצרים את קירות המבנה. הצורה האופיינית למבנה הבנוי בשיטה זו היא כיפה או חרוט. המסה של הכיפה וצורתה העגולה הם הנותנים לה את חוזקה הרב. השיטה פותחה על ידי נאדר חלילי, אדריכל ממוצא איראני, ומוכרת כשיטת בנייה מהירה ועמידה בפני רעידות אדמה.

טיוח סבכה (Wattle and Daub)

בשיטה זו, בונים שלד (בדרך כלל מעץ) ומצפים אותו בבוץ. המסאים בקניה בונים את השלד מזרדי עץ קלועים אותם הם מצפים בתערובת של בוץ וצואת בהמות.

הכנת החומר

תערובת הבוץ עשויה מחרסית, חול, קש ומים. בעבר ערבבו את הבוץ ברגליים יחפות. הבהונות ברגליים יעילות לפירור גושי אדמה.
פליימוביל

פליימוביל (Playmobil) הוא מותג של צעצועים המיוצר על ידי החברה הגרמנית גאוברה ברנדשטטר (גר') (geobra Brandstätter) אשר ממוקמת בצירנדורף, גרמניה. החברה הייתה בבעלותו של הורסט בראנדשטטר (גר') עד מותו ב-3 ביוני 2015.

היסטוריה

יוצר דמויות הפליימוביל הוא הנס בֶק (Hans Beck). בק בנה תחילה דגמי מטוסים בחברת ברנדשטטר ובשנת 1971 הוטל עליו להמציא צעצוע שיתאים לילדים. לאחר שלוש שנות מחקר הצליח בק לייצר צעצוע לא מורכב אך גמיש למדי - בובת צעצוע בגודל 7.5 ס"מ עם ראש וגפיים שניתן לסובבם.
רק לאחר משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 התחילה החברה בשיווק המוצר. זאת מאחר שעליית מחירי הנפט גרמה לכך שמוצרים אחרים הפסיקו להיות רווחיים. ב-1974 הוצגו "עולמות המשחקים" הראשונים: "המערב הפרוע", "האבירים" ו"עובדי בניין". בסוף 1974 הוצגו עולמות נוספים כגון "המשטרה". ב-1975 חברת גאוברה בראדדשטר החלה להפיץ רישיונות שיווק לחברות צעצועים במדינות שונות. 
בחלק מהמדינות משחק הפליימוביל נקרא בשמות אחרים, כך לדוגמה בממלכה המאוחדת עד שנת 1981 נקרא הצעצוע "playpeople" (תרגום חופשי: "אנשי משחק"). 
ב-1982 יוצרו בובות הפליימוביל הראשונות שכפות ידיהן יכלו לזוז. ב-2000 החל לפעול האתר הרשמי של המותג והיה לאחד אתרי מותגי הצעצועים הראשונים בעולם. 
ב-1988 הדמויות של פליימוביל עברו עיצוב מחודש, ורקע הקופסאות של פליימוביל עבר שינויים משמעותיים ב-1993 וב-2002
כיום פליימוביל נחשב לאחד המותגים המצליחים ביותר בתעשיית הצעצועים הגרמנית בפרט ובעולם בכלל. גם בישראל המותג זכה להצלחה ומשווק על ידי חברת "יצירה".
כל פריט של פליימוביל מסומן על ידי 4 ספרות, כאשר פעמים רבות פריטים השייכים לאותה סדרה נמצאים ברצף ספרתי (למשל 3887 ו-3888)

פליימוביל לגיל הרך

בנוסף לסדרות הפליימוביל הרגילות, קיימת גם סדרת "1-2-3" לילדים עד גיל 4. סדרה זו מכילה ערכות מופשטות של פליימוביל, שמורכבת מדמויות פשוטות יותר וללא חלקים קטנים. הסדרה מכילה פריטים מנושאים שונים. סימוני כל הפריטים מסדרה זו מתחילים בספרה 6.
בנוסף, בשנים 2000-2002 הייתה קיימת סדרת פליימוביל לתינוקות בשם "First Smile" אך ייצורה של סדרה זו הופסק.

קטלוג השירות הישיר

סדרה זו, המצויה בחוברת קטנה ונפרדת בתוך חוברת הפליימוביל המרכזית, מכילה פריטים שונים שמשלימים ומרחיבים פריטים מסטים קיימים. חלק גדול מהפריטים שבחוברת זו הם פריטים שהופסק ייצורם והושקה גרסה מצומצמת שלהם. סדרה זו משווקת על ידי פליימוביל באופן ישיר בלבד, ואינה מצויה בחנויות. בשנים האחרונות, בעמוד האחרון של חוברת זו, נמצאת "המהדורה הקלאסית" של פליימוביל, שמציגה אף היא גרסאות מצומצמות של פריטים משנות ה-1970 וה-1980.
בית הקונפדרציה

בית הקונפדרציה הוא מרכז תרבות בירושלים, סמוך לשכונת ימין משה. המרכז נוסד ביזמת קלמן סולטאניק, יו"ר הקונפדרציה העולמית של הציונות המאוחדת (ר' להלן) וקרוי על שמו.

ההיסטוריה של המבנה

המבנה הוקם במאה ה-19 על ידי בעל אדמות מוסלמי, על גבי יסודות של מנזר קדום שהוקדש לג'ורג' הקדוש, ונקרא "בית עבדאללה". היה זה מבנה מבודד מחוץ לחומות העיר העתיקה, מסוג המבנים הידועים כ"קס'ר" (מילולית: מבצר או טירה), כלומר מבנה מפואר יחסית, גדול ומבוצר, בשטח שולט, לא רחוק מן העיר בתוך אזור ששימש לחקלאות ושתפקד כמרכז לפיקוח והגנה על הפעילות החקלאית וכמגורים עונתיים לבעלי הקרקע.
בראשית מלחמת השחרור (דצמבר 1947) נתפס הבית על ידי שוטרי משטרת המנדט, כנקודה אסטרטגית החולשת על דרך חברון וכן על מגדל דוד ושער יפו מחד ועל משכנות שאננים וימין משה מאידך ולפיכך מהווה חיץ בין יהודים לערבים. ב-10 בפברואר 1948 הסתערו כוחות ערביים על בית עבדאללה וכבשו אותו מידי הכוחות הבריטיים. לאחר מכן גלגלו ממנו חביות חומר נפץ לכיוון ימין משה. מהבית יצאו עוד מספר פעולות איבה כנגד השכונה היהודית שגבו קורבנות רבים. הבית נתפס שוב על ידי הבריטים, אשר לא התירו מעבר מימין משה לכיוון מרכז העיר, דבר שהכניס את השכונה למצור, אחד הגורמים שהביאו לנטישתה ערב הקמת מדינת ישראל, ב-14 במאי 1948. הבית ננטש ועמד בשממונו עד שנות ה-70.
הקונפדרציה רכשה את המבנה, שניצב בנקודה גבוהה ממנה נשקפים נופי הר ציון, חומות ירושלים ומגדל דוד כאשר קלמן סולטאניק, שעמד בראשה, החליט להפוך אותו למרכז תרבות אשר "חותר להיות מרכז תרבות ותפיסתו מבטאת עמדה ליברלית ופלורליסטית, המכירה במקורות האתניים של העדות והדתות השונות המאכלסות את העיר".

מרכז התרבות

בית הקונפדרציה מתמקד בארגון הופעות ופסטיבלים בתחום המוזיקה האתנית האמנותית (בעיקר מארצות המזרח התיכון, הודו, אזרבייג'ן, הבלקן, טורקיה, ברזיל, אתיופיה ועוד) ויוזם הקמת הרכבים ייחודיים בתחום והפקת אירועי תרבות (בהם למשל "פסטיבל העוד", המביא לירושלים נגני עוד מרחבי העולם ומעלה הופעות של הרכבים חד-פעמיים מיוחדים). במקום אולם קונצרטים ובו מועלות הופעות בהפקת המוסד והוא מארח גם הופעות נודדות מהארץ ומחו"ל. המוסד מקדם מוזיקאים-עולים העוסקים במוזיקה אתנית.
תחומי פעילות נוספים של בית הקונפדרציה הם קידום השירה, במסגרת זו מפיק המרכז את "פסטיבל המשוררים במטולה"; קידום ההגות היהודית על ידי סדרות של הרצאות וקידום מסורת הפיוט היהודי על ידי הפקת הופעות, הרצאות וסדנאות. בנוסף מפעיל בית הקונפדרציה תוכניות לבתי ספר בתחומים אלה.

הקונפדרציה העולמית של הציונות המאוחדת

הקונפדרציה העולמית של הציונות המאוחדת היא ברית עולמית (כלומר ארגון ציוני בהסתדרות הציונית העולמית בעל סניפים ב-5 ארצות לפחות, המיוצג על ידי סיעה בקונגרס הציוני העולמי). הקונפדרציה מאגדת את ההסתדרות הציונית הדסה וארגונים ציוניים שונים, בעיקר ביבשת אמריקה.
יוסי אלפנט

קריירה

אלפנט נולד ברמת גן, והחל לנגן בגיטרה כבר בגיל 8. בגיל 14 אובחן כחולה לב, נאסר עליו לבצע פעילות גופנית והוא נאלץ לעבור צנתור. בתחילת שנות ה-80, לאחר שירותו בצה"ל כמתנדב, עבר להתגורר עם חבריו בכרכור והקים את להקת "Undertaker Contractor" עם עופר הררי (כלי הקשה) ודני אברהם (בס). הלהקה שרה שירי פוסט-פאנק באנגלית (פרט לשיר "סדר יום") שהושפעו בעיקר מלהקת "ג'וי דיוויז'ן", והופיעה במועדונים בכל רחבי הארץ, ביניהם "מועדון הפינגווין" ו"קולנוע דן".
לאחר מכן הקים אלפנט את "להקה רטורית" עם עופר הררי (כלי הקשה), אריק צוקר (בס) ואייל גודלשטיין (סינטיסייזר); ומאוחר יותר בהשתתפות מוסא נחמיאס (בס), ירון בכר (קלידים) ויניב עצמון (תופים). בסוף 1984 נסעו אלפנט ונחמיאס לניו יורק, שם הקליטו תחת השם "חדר 101" (מקור השם בספר "1984" מאת ג'ורג' אורוול) עם בת זוגו עדנה דה-בר ודויד גרוואי. באותה תקופה, החל אלפנט משתמש בסמים קשים. בארצות הברית כינה את עצמו "Why elephant" ("למה פיל?") כמשחק מילים עם כתיב שמו: Y. Elephant.
ב־1986 שב אלפנט לישראל והשתתף כגיטריסט, מעבד ומפיק מוזיקלי בלהקת "הפליטים" של אהוד בנאי, בין היתר במסגרת אופרת הרוק "מאמי", בה הוא השתתף גם בשירה.
ב־1987 הוא הפיק את אלבום הבכורה של אהוד בנאי והפליטים והשתתף באלבום בנגינה (סולו הגיטרה בשיר "עיר מקלט", אליו מובילה האמירה "לך אלפנט" מפי אהוד בנאי) ובהלחנה ("קסם גלילי" שנוגן בהופעות של ה"פליטים" ויצא ב"אוספ אלפנט").
ב־1988 הופיע עם "להקה רטורית" והוציא תקליט בהופעה חיה של הלהקה ("הופעה רטורית"). במקביל לפעילותו עם "להקה רטורית" המתחדשת ועם אהוד בנאי, הוא הקים הרכב נוסף בשם "למה פיל" והקליט עמו מספר שירים. כאשר בעיית הסמים של אלפנט החריפה, הפיקה חברת התקליטים "נענע דיסק" וניצן זעירא בסוף 1989 מופע מחווה ("הדיל של הפיל") במטרה לסייע לאלפנט בגמילה, אך הניסיון נכשל.
1990 הייתה שנת שיא בפעילותו המוזיקלית, והוא עבד בשנה זו בין היתר עם "למה פיל", כתב והלחין את "ענן מאושר" לאלבום של גידי גוב ("אין עוד יום"), בהופעות עם הלהקות "האחים המכוערים" ו"בלוז ראש פינה", השתתף בהלחנה והפקה של אמנים שונים, ושיתף פעולה עם פורטיסחרוף, אהוד בנאי ולהקת "החברים של נטאשה".
ב־1991 נולדה בתו יסמין אלפנט, מיחסיו עם בת זוגו נעמי גולדנר. בשנה זו הוא גם הפיק ללהקת "החברים של נטאשה" את אלבומם השני "שינויים בהרגלי הצריחה". האלבום זכה להצלחה עצומה וכמעט כל השירים מתוכו הפכו ללהיטי רדיו. אלפנט נפטר חודשיים לאחר סיום הקלטת האלבום, לפני יציאתו לאור. השיר הקצר "כמעט אופטימי" המופיע באלבום נכתב לזכרו.
יוסי אלפנט נפטר במהלך הופעה במועדון הלוגוס בתל אביב בספטמבר 1991. הוא מת מדום לב שנגרם מצריכת סמים קשים, להם היה מכור בשנותיו האחרונות.
לאחר מותו יצא אלבום מהקלטותיו בשם "אלפנט" וכן אלבום אוסף, וב-2001 התקיים מופע מחווה לזכרו בהשתתפות חבריו.
ב-2003 ביצעה להקת מוניקה סקס גירסת כיסוי לשירו "שומר אריות" באלבומם "חיות מחמד".
ב-2008 הופק הסרט התיעודי "חייב לזוז" בו מתועדת דרכם המשותפת של יוסי אלפנט וחברו הטוב, אהוד בנאי.
בועז הוס

בועז הוס (נולד ב-1959) הוא פרופסור לחקר הקבלה במחלקה למחשבת ישראל ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

קורות חיים

בועז הוס נולד בירושלים, למד פילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את עבודת הדוקטור שלו בשנת 1993 בנושא הקבלה של ר' שמעון אבן-לביא. משנת 1996 הוא מלמד במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

מחקר

הוס עוסק בחקר ההיסטוריה של הקבלה מפרספקטיבה של לימודי התרבות. הוא פרסם מחקרים רבים על ספר הזוהר ותולדות התקבלותו. ספרו הראשון עסק ברבי שמעון לביא, מראשוני פרשני הזוהר, וספרו השני עסק בהתקבלות ספר הזוהר ובהבניית ערכו הסמלי. הוס הוא אחד החוקרים הראשונים שעסק בחקר הקבלה המודרנית והקבלה בת זמננו, נושא שעד לאחרונה הוזנח במחקר הקבלה. הוא כתב על הקבלה הקומוניסטית של הרב יהודה אשלג, על המוטיבים הקבליים ביצירות של מדונה, ועל ההיבטים הפוסט-מודרניים והזיקה לעידן החדש בקבלה העכשווית. הוא עוסק גם בחקר הקבלה והחברה התיאוסופית. במסגרת המחקר הביקורתי שהוא מנהל על חקר המיסטיקה היהודית, ביקר הוס את השימוש במושג "מיסטיקה' כקטגוריה מרכזית בחקר הקבלה והחסידות ואת ההנחות התאולוגיות העומדות ביסוד המחקר האקדמי של המיסטיקה היהודית.