google/wiki40b huggingface dataset:
דג'יגה ורטוב

שנותיו הראשונות

ורטוב נולד בביאליסטוק שבפולין הקונגרסאית (אז בשליטה רוסית) כדוד אבלוויץ' קאופמן (רוסית - Давид Абелевич Кауфман) למשפחה של אינטלקטואלים יהודים. בצעירותו שינה את שמו האמצעי לארקדיויץ' כדי להקנות לו צליל רוסי. 
קאופמן למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ביאליסטוק עד 1915, ימי מלחמת העולם הראשונה, עת ברחה משפחתו למוסקבה מפני צבא האימפריה הגרמנית הפולש והתיישבו לבסוף בסנקט פטרבורג. 
בשנים 1916–1917, למד קאופמן רפואה במוסד הפסיכנוירולוגי בסנקט פטרבורג והתנסה ב"קולאז' צלילים" בזמנו הפנוי. בשלב זה של חייו אימץ קאופמן את השם דג'יגה ורטוב שמשמעו באוקראינית סביבון. כתיבתו הפוליטית ועבודתו ביומן הקולנוע "קינו פארבדה" (ברוסית, "סרט-אמת") הצביעו על גישתו המהפכנית רומנטית.

לאחר מהפכת אוקטובר

ורטוב החל את דרכו הקולנועית בשנים 1918–1919 לאחר מהפכת אוקטובר באיסוף קטעים מצולמים והפיכתם ליומני חדשות. בשנים 1920–1922 עבר לעריכת סרטי איסוף באורך מלא שכללו גם קטעים אישיים שלו. ורטוב התעסק בעיקר בתחום שהיום מוגדר כדוקומנטארי, טען שמטרת הקולנוע היא להציג את האמת ושקולנוע עלילתי הוא בעצם אשליה בורגנית שמטרתה לפגוע בפועלים.
סרטו המפורסם ביותר הוא האיש עם מצלמת הקולנוע שיצא בשנת 1929 וזכה להצלחה רבה. 5 שנים אחר כך ביים את הסרט שלושה שירים על לנין שהביא בעצם לסוף הקריירה שלו. סטלין, שהופיע בסרט פעם אחת בלבד ולמשך 4 שניות כעס מאוד וחיבל בקריירה שלו למרות הפופולריות שבה זכה.

מורשת והנצחה

באוגוסט 2014 זכה סרטו של ורטוב, האיש עם מצלמת הקולנוע, בתואר "הסרט התיעודי הטוב בכל הזמנים" על ידי מגזין הקולנוע הבריטי Sight & Sound.
דייוויד וורד

דייוויד וורד (באנגלית: David Ward; נולד ב-24 ביוני 1953) הוא פוליטיקאי בריטי המזוהה עם המפלגה הליברל-דמוקרטית. וורד נודע בעיקר בשל הערות רבות בעלות אופי אנטישמי ואנטי-ישראלי. הוא נבחר בבחירות הכלליות של 2010 לחבר פרלמנט של מחוז ברדפורד מזרח (Bradford East).
ביולי 2013 הוא הושעה מהפרלמנט למספר חדשים, לאחר שהטיל ספק בזכות קיומה של מדינת ישראל וסירב להתנצל על דבריו אף לאחר מעשה.

חייו המוקדמים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הערות על השואה

בינואר 2013 המפלגה השעתה אותו על שמוש ב"שפה לא ראויה" בהערות על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים באומרו: "לאחר שביקרתי באוושויץ פעמיים, פעם עם המשפחה ופעם עם בתי ספר מקומיים, אני נעצב כי היהודים שסבלו מרדיפות בשואה יכולים תוך מספר שנים מהשחרור ממחנות ההשמדה לבצע פשעים איומים נגד הפלסטינים במדינת ישראל החדשה וממשיכים לבצע פשעים אלו על בסיס יומי בגדה המערבית ובעזה".
כאשר נשאל "האם הוא לא מאשים את היהודים במקום את ישראל ברדיפת הפלסטינים" ענה: "אני מאשים את היהודים שעשו זאת, כך שאם אינך יהודי ולא עשית זאת, איני מאשים אותך."
ההתבטאות גררה שלל גינויים חריפים מארגונים יהודיים וכן מאישים בכירים בפוליטיקה הבריטית וזה לכינוי "אנטישמי" ו"גזען" בגינויים אלו.

הערות על ישראל

ביולי 2013 פרסם הודעה בטוויטר: "האם אני טועה או צודק? סוף סוף הציונים מפסידים את הקרב - כמה זמן יכולה מדינת האפרטהייד ישראל לשרוד?"
לבסוף, לאור העובדה שסירב להתנצל על דבריו הוא הושעה לשלשה חדשים מהמפלגה הדמוקרטית. הוא נתבקש על ידי יושב ראש המפלגה, אליסטייר קרמייקל (Alistair Carmichael) הורה לו "להשתמש בשפה פרופורציונלית ומדויקת" כאשר הוא מתבטא על ישראל.
הארגון "Board of Deputies of British Jews" כינה את ההשעיה "מעט מדי, מאוחר מדי", במיוחד לאור העובדה שההשעיה הייתה ברובה על תקופת פגרה.
וורד גינה את ההשעיה באומרו כי בבריטניה, דעותיו הן דעות נפוצות על ישראל.

הערות על שיגורי הרקטות מצד החמאס

ביולי 2014 פרסם את ההודעה: "השאלה הגדולה היא: אם הייתי חי בעזה, האם הייתי יורה רקטה על ישראל? כנראה שכן."
וורד גונה על ידי ארגונים ובכירים. יו"ר המפלגה הקונסרבטיבית, שפס (Grant Shapps), כינה את דבריו "למעשה זו הסתה לאלימות" וביקש ממנו לחזור בו מדבריו.
דובר ליברל-דמוקרטי כינה את דבריו "אכזריים ולא נבונים".
מנהרת הרכבת ליד מחלף שפירים

מנהרת הרכבת ליד מחלף שפירים או מנהרת שפירים היא מנהרה מתחת כביש 1 המיועדת עבור קווי הרכבת לירושלים ולמודיעין-מכבים-רעות.
אורך המנהרה כ-140 מטר, והיא נמצאת בנקודה בה מסילת הרכבת המגיעה מכיוון תל אביב-יפו מתפצלת בין המסילה הפונה לכיוון לוד לבין המסילה הממשיכה מזרחה לכיוון נמל התעופה בן-גוריון ולכיוון קו הרכבת המהיר לירושלים.
המנהרה נחפרה בשיטה ייחודית על מנת לא להפריע לתנועת כלי הרכב בכביש 1, עלות הקמתה הייתה כ-350 מיליון שקלים והיא נחנכה בשנת 2004 עם חנוכת המסילה לנמל התעופה בן-גוריון.
במהלך הסופה בדצמבר 2013 הוצפה המנהרה כתוצאה מקריסת דופן אפיק נחל שפירים העובר מעל המסילה באזור תחנת נמל תעופה בן-גוריון. בעקבות ההצפה והנזק הרב שנגרם למסילה ולמערכות התקשורת, הושבתה התנועה לתחנות נמל התעופה ומודיעין למשך שלושה שבועות.
ימי הודאה

ימי הודאה הם ימים מיוחדים בלוח השנה העברי, שנקבעו כדי להודות לאלוהים על הנסים שעשה לעם ישראל.
למעשה, שם זה כולל את חנוכה ואת פורים, שמהווים ימי הודאה מוסכמים לכל הדעות, ואת יום העצמאות ואת יום ירושלים, לדעות מסוימות.

שוני מהחגים

כדי להעניק לימי ההודאה את מעמדם הנכון, יש להבחין ביניהם לבין החגים. בחנוכה ובפורים אין זה נכון לאחל "חג שמח", אלא "חנוכה שמח" ו"פורים שמח". הברכה היידית "א ליכטיגע חנוכה" תתורגם לעברית כ"חנוכה מאיר" או "חנוכה מלא אור". הבחנה זו עדיין אינה מקובלת בציבור.

שוני מהותי

ימי ההודאה שונים במהותם מהחגים. עם זאת שהתורה נותנת לחלקם טעם של זכירת יציאת מצרים, לחגים שציוויָם מן התורה שבכתב ישנה משמעות מכוננת כמעצבי יסוד של הדת היהודית; אולם ימי ההודאה הם בעלי אופי מכוון, משום שהתייסדו כהתייחסות לאירוע שאירע לאחר מתן תורה.

ימי הודאה שלא שרדו

במגילת תענית שחוברה בסוף ימי בית שני, מצוינים ימי הודאה וימי אבלות שמקצתם נהוגים גם בימינו, אך רובם אינם נהוגים עוד. חנוכה ופורים הם שני ימי ההודאה הנהוגים כיום שנזכרים במגילת תענית, וכמו כן נזכר ט"ו באב כיום הודאה, יום שעדיין מצוין לפעמים כיום של שמחה. הימים הנזכרים במגילת תענית נקבעו כימי הודאה ציבוריים, לעומת ימי הודאה פרטיים ומשפחתיים. חנוכה ופורים הפכו לחלק אינטגרלי מלוח השנה היהודי, אולם ימים רבים שנקבעו על ידי חז"ל כימי הודאה לא שרדו, למשל ז' באייר. גישות שונות הועלו לפתרון השאלה מדוע דווקא חנוכה ופורים שרדו.

תקנת ימי הודאה חדשים

ריכוז עם ישראל, או התשועה שנוצרה למכלול עם ישראל בעקבות מלחמת העצמאות עוררה פולמוס. כך, דעות מסוימות שאפו לקבוע את יום ה' באייר (יום העצמאות) ליום הודאה כללי הנחגג על ידי מכלול עם ישראל; בהמשך לכך תמכו בקביעת יום כ"ח באייר (יום ירושלים) כיום הודאה כלל יהודי. היו שהתנגדו לקביעות אלו, מטעמים הלכתיים והשקפתיים, והוויכוח במישור ההלכתי וההשקפתי מתקיים אף כיום. תרחישים שונים הובילו לשינוי השקפתי ובעקבותיו לפסילת חלק מימי ההודאה החדשים; כך בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות והאכזבה מהמדינה, חלקים מן הציבור החרד"לי הצהירו כי לא יקיימו יותר את יום העצמאות כיום הלל והודאה.

ימי הודאה פרטיים

במשך שנות הגלות נתקנו ונקבעו ימי הודאה שונים על ידי אנשים פרטיים. כך לדוגמה הרמב"ם קבע את יום הצלתו כיום הודאה לו ולצאצאיו. הדבר התקיים בגלל חוסר הריכוזיות של עם-ישראל, והיותו מפורד. בחלק ניכר מהימים תיקנו, או שאפו לתקן, אישים אלו שאותם ימי הודאה פרטיים ימשיכו להיזכר אף על ידי צאצאיהם.
רוברט ראיין

ביוגרפיה

הוא למד משחק בהוליווד והופיע בתפקדים קטנים בסרטים של חברת RKO בתחילת שנות ה-40.
במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת בתור מדריך טירונים. באותה תקופה הכיר והתיידד עם הסופר והבמאי לעתיד ריצ'רד ברוקס שלפי ספרו The Brick Foxhole, נוצר הסרט אש צולבת בו גילם רוצח אנטישמי. הסרט הזה זיכה אותו בפעם היחידה במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1947.
לאורך 40 שנים הופיע ביותר מ-50 סרטים, בעיקר סרטי פשע, מערבונים וסרטי מלחמה. ובסדרות טלוויזיה.
ראיין היה נשוי לג'סיקה קדולדר משנת 1939 עד למותה ב-1972 והיו להם שני בנים ובת. הוא מת מסרטן ריאות בשנת 1973, בן 63.
סיי

קריירה

סיי ידוע במיוחד בזכות הקליפים ההומוריסטיים שלו, בהם הלהיט העולמי Gangnam Style ("גנגנם סטייל"), שבין דצמבר 2012 ל-ליולי 2017 היה הקליפ הסרטון הנצפה ביותר ביוטיוב, זאת לאחר שעקף את מספר הצפיות של השיר Baby של ג'סטין ביבר. ב-21 בדצמבר 2012 עבר הקליפ את רף מיליארד הצפיות, והיה לסרטון הראשון ביוטיוב שהגיע למספר כזה של צפיות. נכון להיום הקליפ הוא הסרטון השישי הנצפה ביותר ביוטיוב.
ב-7 בינואר 2012 ערך סיי את הופעתו הבינלאומית הראשונה, מול למעלה מ-80,000 מעריצים ביפן. ביולי 2012 הוציא את אלבומו השישי, שכלל את "גנגנם סטייל".
ב-13 באפריל 2013 הוציא סיי את השיר Gentleman.
ב-31 במאי 2014 Gangnam Style עבר את רף 2 מיליארד הצפיות.
ב-9 ביוני 2014 הוציא את השיר "Hangover" יחד עם הראפר סנופ דוג.
ב-30 בנובמבר 2015 הוציא את השיר "DADDY". השיר זכה ליותר מ-6 מיליון צפיות וחצי תוך יממה.
ב-10 במאי 2017 הוציא את השיר "NEW FACE" שעקף את רף 50 מיליון הצפיות.
בנוסף לשירים הללו, במהלך העשור השני של המאה ה-21, הוציא סיי שירים נוספים כגון: "I LUV IT", "KOREA", "RIGHT NOW" ועוד.
מריה לאופולדינה, ארכידוכסית אוסטריה

ביוגרפיה

מריה לאופולדינה נולדה ב-6 באפריל 1632 באינסברוק, ללאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה ולקלאודיה דה מדיצ'י, בתם של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וכריסטינה מלורן. באותה שנה מת אביה, ואחיה פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה ירש את נחלותיו, תוך שאמה משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
ב-2 ביולי 1648 התחתנה מריה לאופולדינה בטקס מפואר בלינץ עם פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר התאלמן זמן קצר קודם לכן מאשתו הראשונה מריה אנה מספרד. ב-7 באוגוסט 1649 ילדה מריה לאופולדינה את בנה קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה, אולם היא מתה כעבור זמן קצר ונקברה בקריפטה הקיסרית.
הארדסטייל

היסטוריה

ההארדסטייל החל להתפתח בתחילת שנות ה-2000 כשאומני הארדקור החליטו ליצור סגנון חדש הדומה באלמנטים להארדקור ובקצב להארד-טראנס.
הולנד היא ארץ לידתו של הסגנון ושם, לקראת סוף שנת 1999 ותחילת שנת 2000, נערכו מסיבות ההארדסטייל הראשונות.
לאחר מכן, הפכו הפקות אלה פופולריות באיטליה, ולאחר מכן בגרמניה.
הפקה שנקראת Q-Dance החלה להפיק אירוע חודשי הנקרא קלאב-טמפו,
ב-2007 הפך הסגנון לפופולרי במספר מדינות בעולם.
ב-2009 יצא לקולנוע הסרט "ברונו" בכיכובו של סשה ברון כהן שבו משולבים קטעים מסגנונות ההארד (הארדסטייל, הארדטראנס והארדקור).
כיום ההארדסטייל תופס תאוצה בכל רחבי העולם והגיע גם לישראל.

ההארדסטייל בישראל

סצנת ההארדסטייל הישראלית צעירה, וניתן לחלקה לשניים: לפני 2017 ואחרי.
ההפקה הראשונה אשר הוקדשה כולה לסצנת ההארדסטייל נקראה ADD, והתרחשה בתל אביב ב-26 במרץ 2009. לאחר מכן, לא נערכו מסיבות רבות, והסצנה לא הכתה גלים בארץ.
האמנים המובילים באותן שנים בישראל היו Venum (לידור סגל), Maly (אלירן כהן) וApex mind (ויטלי וקוסטה איוונצוב).
לאחר כמה שנים של חוסר פעילות בסצנה, בשנת 2017 ההארדסטייל חזר לישראל. 3 מפיקים ישראלים, עדן היילפרין, אשר מוכר בשם הבמה Pacemakerz, רומן סנצ'וק, אשר מוכר בשם הבמה Sanchuk, והדר אשד, אשר מוכרת בשם הבמה Infected by madness, הקימו את הלייבל Life Is Hardstyle, אשר מטרתו הייתה לפתח ולקיים מסיבות הארדסטייל בישראל.
המסיבה הראשונה התרחשה ב-8 בספטמבר 2017 במועדון הבלאק טיי בתל אביב, כ-300 בליינים הגיעו להופעה של אחד מהאמנים המובילים בז'אנר בעולם audiofreq, ולצדו אמנים ישראל. ההפקה נקראה Milestone 1. 
מאז התרחשו כמה וכמה פסטיבלים גדולים אשר כללו אמנים מובילים מהז'אנר בכל העולם תחת השם Milestone, ועוד מסיבות רבות עם אמנים ישראלים בלבד תחת השם hardiology.
ההרכב הבולט ביותר כיום בישראל, הוא Crystal Lake המפיק ומנגן בין היתר הארדסטייל, וחברים בו אלכס מוירמן ופול גורבולסקי. ההרכב מצליח מאוד בסצנה העולמית והישראלית, ולעיתים אף מופיע באחד מפסטיבלי ההארדסטייל הגדולים והחשובים ביותר בסצנה, Defqon.1 Festival.
אחד מעמודי התווך ואחד מראשוני חלוצי סצנת ההארדסטייל כולה, הוא יהודי בשם דב אלקבץ או בשם הבמה שלו - The Prophet.
דב, שחי באמסטרדם, הוא כיום בעל הלייבל Scantraxx (לייבל ההארדסטייל הגדול והמפורסם ביותר) ויש בידו השפעה רבה בסצנה, במסגרת האירועים של Life Is Hardstyle הוא הגיע לנגן בישראל פעמיים.

תת-ז'אנרים

ההארדסטייל כולל בתוכו תת-ז'אנרים שהתפתחו במהלך השנים:

Euphoric Hardstyle

החל משנת 2010 בערך, רצון הקהל לשמוע הארדסטייל יותר מלודי גרם להתפתחותו של תת-ז'אנר חדש בשם Euphoric Hardstyle, המאופיין במלודיות מרגשות אמני אופוריק-הארדסטייל ידועים כוללים את: Coone. Wasted Penguinz. Atmozfears. Da Tweekaz Code Black. Cyber.

Raw Hardstyle

בסביבות שנת 2011, החל להתפתח תת-הז'אנר Raw Hardstyle אשר הושפע מה-Dutch Hardcore, ומאופיין במלודיות אפלות יותר, וקיק חזק. אמני Raw Hardstyle ידועים כוללים את: B-Front, Crypsis, Adaro, Ran-D. Sub Sonik, Radical Redemption.
דסיור ניו-גינאי

טקסונומיה

המינים בסוג זה תוארו מדעית במהלך המאה ה-19, ובתחילה סווגו כמינים בסוג פסקוגל או בסוג אנטכינוס. בשנת 1937, הוקצה עבורם סוג נפרד על בסיס מאפיינים מורפולוגיים וגנטיים. המעמד הנוכחי של הסוג אינו מוסכם; הזואולוג האוסטרלי קולין גרובס טען בשנת 2005 שיש להקים סוג נפרד עבור כל אחד ואחד מהמינים, בהתבססו על ניתוח מורפו-קלדיסטי שבוצע בשנת 2002; בטקסונומיות המתבססות על גרובס, הסוג דסיור ניו-גינאי כולל כיום מין יחיד בלבד: דסיור קצר-שיער. לעומת זאת, בדיקות גנטיות מולקולריות שבוצעו ב-1998, ב-2000 וב-2007, תומכות בכך שיש להשאיר את הסוג על כנו, שכן המינים אינם נבדלים כל כך גנטית עד כדי פיצול מלא לסוגים נפרדים. בנוסף, טקסונומיות מסוימות מותירות בסוג זה שני מינים (קצר-שיער ורחב-פס), ומפצלות את השאר לסוגים. ארגון השימור IUCN ממשיך להתייחס לכולם כאל מינים.
מבין טורפי הכיס, הסוגים הקרובים ביותר מבחינה גנטית לדסיור הניו-גינאי הם הדסיור המנומר בעל מידות הגוף הגדולות והפרווה הזיפית והמנומרת, והסוג דסיור מפוספס הכולל מספר מינים בעלי פרווה אדמדמה-כחלחלה מפוספסת.

מאפיינים

מיני הדסיור הניו-גינאי חולקים ביניהם קווי דמיון רבים: הם בעלי מבנה גוף גוצי וגמיש, ראש עגלגל עם חרטום מחודד וזנב דקיק ארוך. יש להם רגליים ואוזניים קצרות במיוחד, עיניים גדולות ואף זעיר. הם בעלי טפרים חזקים ורפידות דביקיות בכפות הרגליים המקנות להם יכולת טיפוס מעולה על עצים. הפרווה שלהם קצרה יחסית לטורפי כיס אחרים, ומורכבת משערות זיפיות צפופות. צבעם של המינים נע בין אפרפר לחום או בז', כאשר הגחון בהיר משאר הגוף, והסנטר לבנבן. על חוטמם הורדרד יש שפם זיפי ארוך. מידות הגוף שלהם נעות בין 12 ל-32 ס"מ ומשקלם 30–200 גרם. הזכרים לרוב גדולים באופן ניכר מהנקבות.
כל המינים בסוג אנדמיים לגינאה החדשה, כולל מספר איים סמוכים. בית הגידול שלהם הוא ביערות גשם טרופיים בגבהים של 2,600-600 מטר מעל פני הים. הם ניזונים בעיקר מחרקים בכל הגדלים, וכן מחולייתנים קטנים. חלק מהם פעילים ביום וחלק בלילה. את שעות המנוחה הם מבלים בקינים מוגנים - בצמרות העצים או מתחת לאדמה. הנקבה ממליטה לכל היותר 4 גורים לאחר תקופת הריון של 19 ימים. המידע אודות האקולוגיה והרבייה של המינים לוקה בחסר - בין השאר בשל בית הגידול הבלתי נגיש שלהם.
ויקטור ארופייב

ויקטור ארופייב (רוסית: Ви́ктор Влади́мирович Ерофе́ев; נולד ב-19 בספטמבר 1947) הוא סופר רוסי.
נולד להורים שעבדו בשירות הדיפלומטי בברית המועצות הסובייטית. שהה חלק גדול מילדותו בפריז, שם נחשף לזרמי מחשבה מערביים שהיו זרים לרבים מבני גילו ברוסיה. 
הוא סיים לימודים בספרות ובלשנות באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1970, ואחר כך סיים דוקטורט בשנת 1975 בנושא פיודור דוסטויבסקי והאקזיסטנציאליזם הצרפתי. פרסם מספר מאמרים העוסקים בנושאים אלה.
בשנת 1979 החל לערוך כתב עת מחתרתי, ובמהרה סולק מ"איגוד הסופרים הסובייטים" שאליו התקבל שנה קודם לכן. הוא נעשה אחד מהסופרים הבולטים בחוגי התרבות האנטי-ממסדית בברית המועצות. בשנים אלה כתב ספרים רבים שלא פורסמו, עד לשנת 1988. ספרו "יופי רוסי", שנכתב בשנים 1980–1982 ופורסם בשנת 1990, זכה להצלחה ולשבחים.
דיפלומטיה בדלתיים סגורות

דיפלומטיה בדלתיים סגורות היא מודל ביניים של דיפלומטיה, בין דיפלומטיה חשאית לדיפלומטיה פתוחה. בדיפלומטיה בדלתיים סגורות לציבור יש מידע חלקי על התהליך, בניגוד לדיפלומטיה חשאית בה לא ידוע לציבור דבר על המתרחש. בדיפלומטיה חשאית הציבור יכול שלא לדעת על עצם קיומו של התהליך ולא על מה נאמר בו. שם המידע מגיע לידי הציבור רק כאשר התהליך מסתיים, אז הוא מפורסם לציבור באמצעות התקשורת. לדוגמה, בדיפלומטיה בדלתיים סגורות ידוע מיהם הצדדים, מי המתווך ביניהם, איפה התהליך מתנהל (מיקום) ומהו פרק הזמן שהוקצב. לעומת זאת, בדומה לדיפלומטיה החשאית לא מתפרסם מידע על המתרחש בתהליך עד לפרסום תוצאותיו הסופיות.
התהליך של דיפלומטיה בדלתיים סגורות מתחיל אמנם בהודעה לציבור מתי יחל המשא ומתן, היכן הוא ימוקם וכן זהותם של המשתתפים. אולם כאשר המשא ומתן מתחיל מונעים מידע מהציבור על התפתחותו, ומופץ מידע מועט בנוגע לשיחות בין הצדדים. מטרת גישה זו היא לבודד את המשתתפים מדעת הציבור של המדינה שלהם כדי שלא יהיו מושפעים מקבוצות אינטרסים. המשא והמתן יכול להתחיל משגרירים ולהתקדם לשרי ממשלה ולראשי ממשלות.
בתהליך מסוג זה, הציבור מביע חשש ודאגה לגבי ההחלטות שיתקבלו וזאת מכיוון שידוע כי מתרחש אירוע שעשוי להשפיע עליו מהותית. רמת האמון של הציבור במנהיגים משפיעה על היחס והלחץ שהציבור מפעיל, השופט את המהלך לפי התוצאות ולא לפי התהליך עצמו.
סוג זה של דיפלומטיה מתקיים כאשר הצדדים רוצים לנהל משא ומתן של כמה ימים בצורה חשאית, על מטרות משמעותיות וקריטיות, וזאת לאחר שהתהליך המדיני או המשא ומתן החל בעבר, נקלע למבוי סתום ולא מצליחים לחדשו. במצב כזה מחליטים הצדדים דיפלומטיה מסוג זה (לרוב בסיוע מתווך) כשבמקביל נבחר מקום מבודד שניתן לקיים בו פיקוח הדוק, בזמן התהליך התקשורת ממודרת, שני הצדדים במשא ומתן ממנים דובר אחד מוסכם (שלרוב הוא מגיע מאנשיו של המתווך), דובר זה מעביר את האינפורמציה החוצה כלומר, לאמצעי התקשורת אשר נמצאים מחוץ לאירוע.

יישום

המודל של הדיפלומטיה בדלתיים סגורות הוא שיחות קמפ דייוויד אשר הושקעו בהן מאמץ מיוחד כדי למנוע הדלפות, ועל ידי כך להקטין את השפעתם של גורמי פנים ושל דעת הקהל על הדיונים. בהקשר זה התמקד חששם של האמריקנים, במיוחד בישראל ובקהילה היהודית בארצות הברית. עקב כך בחר הנשיא קרטר במתכונת של שיחות דיפלומטיות סגורות, אשר העניקו לו מידה גדולה של שליטה על מהלך העניינים. אין ספק], שהרחקת כלי התקשורת, ובעקבותיה נטרול מסוים של השפעות הפוליטיקה מבית ודעת הקהל בישראל ובמצרים, אפשרה לבגין ולסאדאת להציג בשובם לארצם את ההסכמים שהושגו בקמפ־דייוויד כעובדה מוגמרת.
לעומת זאת ניסיון החיקוי של הוועידה בשנת 2000 (כשמתווך היה קלינטון והצדדים היו ברק מטעם ישראל וערפאת מטעם הפלסטינים) נכשל. חלק מהכישלון מיוחס לאי ההצלחה לבודד את קמפ דייוויד מהעולם החיצון בשל התקדמות הטכנולוגיה ואי שיתוף פעולה של הצדדים.
פוליטיקאים ודיפלומטים רואים בדיפלומטיה בדלתיים סגורות את האפשרות השנייה הטובה ביותר אחרי דיפלומטיה חשאית מכיוון שבה ניתן לשלוט על המדיה במידה רבה. פוליטיקאים ודיפלומטים רבים היו מעדיפים לכפות את התוצאות על הציבור ולא להיות תחת ביקורת של הציבור.]
אויגן בלוילר

ביוגרפיה

בלוילר נולד בעיירה צוליקון (Zollikon) שבקרבת ציריך ליוהאן רודולף ופאולינה בלוילר, זוג איכרים אמידים. החל ללמוד רפואה בציריך, ובהמשך עבר ללמוד בפריז, שם למד אצל הנוירולוג והפסיכיאטר הצרפתי ז'אן-מרטן שארקו, וכן לונדון ובמינכן, שבה למד אצל הנוירואנטומיסט והפסיכיאטר הגרמני ברנהרד פון גודן (von Gudden). עם תום לימודיו שב לציריך, ועבד כמתמחה בבית החולים הפסיכיאטרי האוניברסיטאי (המסונף לאוניברסיטת ציריך) "בּוּרְגְהֶלְצְלִי" (Burghölzli), שבדרום-מזרח העיר.
בשנת 1886 נתמנה למנהל המרפאה הפסיכיאטרית בריינאו (Rheinau) שבקנטון ציריך, בבית חולים שבמנזר עתיק השוכן על אי בנהר הריין. באותה תקופה התנהל בית החולים בשיטות מיושנות, ובלוילר לקח על עצמו לפעול לשיפור התנאים עבור החולים השוהים במקום.
כעבור תקופה של שתים עשרה שנה, בשנת 1898, שב בלוילר לבית החולים בורגהלצלי, ומונה למנהלו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החל בלוילר לגלות עניין בעבודתו של זיגמונד פרויד, ובפרט במחקרם של פרויד ומורו יוזף ברויר על היסטריה. בלוילר, אשר האמין בדומה לפרויד כי תהליכים מנטליים מורכבים עשויים להיות לא מודעים, עודד את צוות בית החולים בורגהלצלי לחקור תופעות לא-מודעות ותופעות פסיכוטיות. בהשפעתו של בלוילר, ניסו הפסיכיאטרים קרל גוסטב יונג ופרנץ ריקלין להיעזר במבחנים של אסוציאציות מילים כדי לחבר בין מושג ההדחקה הפרוידיאני התאורטי לבין ממצאים פסיכולוגיים אמפיריים. בתקופה מסוימת, התייעץ בלוילר עם פרויד בנוגע לאנליזה העצמית שלו. לתמיכתו של בלוילר, כעומד בראש מרכז רפואי מחקרי ולימודי מרכזי, נודעה חשיבות רבה בראשית דרכהּ של התאוריה הפסיכואנליטית. ואולם, בשנת 1911 פסק בלוילר מתמיכתו בהּ.
תחנת הרכבת התחתית הולבורן

הקמת התחנה ותכנונה בשנת 1906

התחנה הוקמה ב-15 בדצמבר 1906 על ידי החברה "קו הרכבת הצפוני של פיקדילי ברומפטון" (Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway), חברה אשר מפעילה את קו פיקדילי. במקור נקראה התחנה בשם "הולבורן (קינגסווי)" אך שם זה קוצר בשנות השישים ל"הולבורן".
התחנה תוכננה כך שתקיים מפגש עם מנהרות חברת "קו הרכבת המרכז-לונדוני" (Central London Railway), אשר מפעילה את קו סנטרל, הפעיל משנת 1900. התחנה הקרובה ביותר למקום, תחנת "בריטיש מיוזיאום" נמצאה במרחק של 250 מטרים מערבה מתחנת הולבורן. 
למרות הבנייה וההפעלה של קו הרכבת נפרדות, באותם ימים היה מקובל שמספר של חברות רכבת יתכננו במשותף תחנות, אשר ישרתו מספר רכבות של מספר חברות במקביל, זאת על מנת להקל על תפעולן. אך על אף שיתופי הפעולה שהתקיימו במשך השנים עם "חברת הקו המרכז-לונדוני" בתחנות "אוקספורד סירקוס" ו"טוטנהאם קורט רואד", מיקום תחנת הולבורן לצד תחנת "בריטיש מיוזיאום" גרמה לכך שבשנת 1933 הופסק השימוש בתחנה. 
על פי התכנון המקורי של "קו הרכבת הצפוני של פיקדילי ברומפטון", התחנה כללה ארבעה רציפים, שני רציפים יועדו לפעילות השוטפת של הקו ואילו השניים האחרים שירתו את שלוחת אלדוויץ', שהייתה מורכבת מתחנה אחת בשם "אלדוויץ'", שהתחברה לקו דרך תחנת הולבורן. מאחד מהרציפים יצאה תנועה לכיוון צפון ורציף אחר שימש תחנה סופית לחניית רכבות.
בניגוד לתחנות אחרות שתכנן האדריכל לסלי גרין, חזית תחנת הרכבת נבנתה מאבן במקום מטרה קוטה, כמקובל.

חידוש התחנה בשנת 1933

הרעיון לבנות את התחנה מתחת להולבורן ולנטוש את תחנת הרכבת "בריטיש מיוזיאום" הוצעה על ידי "קו הרכבת המרכז-לונדוני" בנובמבר 1913, אך הרעיון נזנח עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
כמו תחנות אחרות ברכבת התחתית של לונדון, גם תחנת הולבורן חודשה בשנות ה-30. חזית התחנה נבנתה מחדש בסגנון מודרני יותר על פי תכנונו של צ'ארלס הולדן. המעליות הגדולות הוסרו על מנת ליצור מקום לארבעה גרמי מדרגות נעות ולרחבת ביניים לצד הרציפים החדשים של קו סנטרל. מלבד בתחנת אנג'ל, המדרגות הנעות בתחנת הולבורן הן הארוכות ביותר ברכבת התחתית של לונדון. לאחר זמן, נוספו שלושה גרמי מדרגות נעות כדי לאפשר לנוסעים גישה לרציפי קו פיקדילי.

תאונת הרכבת בהולבורן

ב-9 ביולי 1980 התרחשה תאונה בתחנת הולבורן כאשר שתי רכבות התנגשו אחת בשנייה וגרמו לפציעת מפעיל אחת הרכבות. חקירת התאונה העלתה שהאחראי לתאונה הוא מפעיל הרכבת הפוגעת אשר לא שלט ברכבת במידה הנחוצה.
קאמארון דה לה איסלה

חייו

חוסה מונחה קרוז, הידוע יותר בשם הבמה קאמארון דה לה איסלה (בספרדית: Camarón de la Isla‏; 5 בדצמבר 1950 - 2 ביולי 1992), הוא מגדולי זמרי הפלמנקו של המאה ה-20, וסמלה של הקהילה הצוענית באנדלוסיה.
קאמארון נולד למשפחה ענייה בעיר סן פרננדו במחוז קדיס. אביו הנפח ושאר משפחתו נהגו לשיר, לנגן ולרקוד פלמנקו באופן חובבני, וכבר כשהיה ילד צעיר נהג לשיר עמם. קאמארון לא זכה להשכלה פורמלית, ועד יום מותו לא ידע קרוא וכתוב. כילד פלא נהג קאמארון להופיע ברחבי ספרד, וכבר בגיל 19 יצא אלבום הבכורה שלו שהכיל השפעות של ג'אז, רוק ומוזיקת עולם.
עד מותו בשנת 1992 מסרטן הריאות, גרם קאמארון למהפכה בפלמנקו, יחד עם אמנים נוספים עמם גם הופיע כגון פאקו דה לוסיה, ויסנטה אמיגו וטומטיטו. את המהפכה אמנם החלו אמנים כמו רמון מונטויה, כבר בראשית המאה ה-20, אך את נפחה המשמעותי קיבלה בזכות קאמארון וחבריו, שהפכו את הפלמנקו ל"פלמנקו מודרני". ה"פלמנקו המודרני" נותן יותר ביטוי לנגינה וירטואוזית על הגיטרה, ובנוסף פתוח לשימוש בכלים נוספים כמו ה"קחון" - תוף הפלמנקו, פסנתר, סקסופון, גיטרה חשמלית, בס וכדומה. 
שם הבמה "קאמארון", שפירושו בספרדית חסילון, ניתן לו על ידי דודו בשל עורו הבהיר. הסיומת "דה לה איסלה", שמשמעה "מהאי", ניתנה לו שכן עיר מוצאו סן פרננדו שוכנת על אי (איסלה דה ליאון).
פנריר

פֵנְריר (לעיתים גם פֵנְריס) הוא זאב מפלצתי מהמיתולוגיה הנורדית, ילדם של האל לוקי והענקית אנגרבודה.
האדה הפרוזאית מספרת כי האלים השאירו את פנריר לגדול בסביבתם, אך רק האל טיר היה אמיץ מספיק כדי להאכילו. כאשר ראו האלים כמה גדל הזאב מדי יום ונזכרו בנבואות אשר קשרו את פנריר להשמדתם, החליטו לכבול אותו. תחילה יצרו האלים שרשרת חזקה אשר נקראה לֵדינְג והציעו לפנריר לבחון את כוחו מולה. פנריר הסכים ושבר את השרשרת בקלות. לאחר מכן יצרו האלים שרשרת חזקה כפליים שנקראה דְרוֹמי, שגם ממנה נחלץ פנריר בקלות.
אז שלח אודין את סְקירְניר, אחד מעוזריו של האל פְרֵייר, לבקש מהגמדים לעצב שלשלאות מתאימות. הגמדים יצרו את השרשרת משישה מרכיבים: צליל פסיעות של חתול, זקן של אישה, שורשי הר, גידים של דב, קולו של דג ורוק של ציפור, ומשום כך לא קיימים עוד דברים אלה בעולם. שרשרת זו נקראה גְלֵייפְניר ונראתה כסרט משי דק. האלים קראו לפנריר והציעו לו לנסות את כוחו מול גלייפניר. פנריר חשש מתרמית ולכן הסכים רק בתנאי שאחד האלים יכניס את ידו לפיו כמחווה של אמון, ורק האל טיר הסכים. משראה הזאב כי נפל למלכודת שטמנו לו האלים, נשך את ידו של טיר, אשר נותר מאז עם יד אחת בלבד.
האלים השחילו את השרשרת דרך אבן אשר נקראת גְיוֹל וקברו אותה עמוק באדמה. את השרשרת הם הידקו עם סלע עצום אשר נקרא תְבִיטְי ואותה הם קברו אף עמוק יותר. לבסוף הכניסו האלים חבל לתוך לועו של פנריר כדי למנוע ממנו לנשוך. הרוק הזורם מפיו יוצר נהר אשר נקרא וַן. פה פעור של מפלצת איומה מופיע לא פעם כשער לגיהנום באומנות ימי הביניים ונקרא גם לוע השאול.
לפנריר שני צאצאים, סקול ("בגידה") והאטי ("שנאה"). סקול רודף אחרי המרכבה בה נמצאת השמש ואילו האטי רודף אחרי הירח. במקומות מסוימים באגדה שורר בלבול ביניהם, ולעיתים תפקיד הרדיפה מיוחס לפנריר.
בזמן הראגנארוק סקול והאטי ישיגו את השמש והירח. פנריר ישתחרר מכבליו ויטרוף את האל אודין. וידר, בנו של אודין, ינקום את מות אביו.
שמו של פנריר מופיע לעיתים גם בתרבות המודרנית. פנריר גרייבק ("פנריר אפור הגב") הוא איש זאב בסדרת הארי פוטר. פנריז הוא כינויו של מתופף להקת Darkthrone. השמות פנריר, סקול והאטי, יחד עם דמויות אחרות מהמיתולוגיה הנורדית, ניתנו לירחיו השונים של שבתאי.