יחסי סרביה–רוסיה

ימי הביניים (1300–1700)

לאחר הפלישה העות'מאנית לסרביה במאה ה-14 מצאו פליטים סלאבים מקלט ברוסיה. סרבים הפכו למיעוט משפיע ברוסיה, כך למשל לזר הסרבי, שהיה נזיר סרבי שעזב את סרביה לאחר הפלישה העות'מאנית וקרב קוסובו, בנה את השעון המכני הציבורי הראשון ברוסיה בשנת 1404. אימו של איוואן הרביעי הידוע בכינוי "איוואן האיום" היא ממוצא סרבי. הסרבים המשיכו לשגשג ברוסיה גם במאות ה-15 וה-16 ואף הקימו בה מנזר סרבי-אורתודוקסי.

המאה ה-18 (1700-1800)

בשנות ה-50 של המאה ה-18 התיישבו מחדש מספר גדול של סרבים-אורתודוקסים, שהגיעו בעיקר מטריטוריות שנשלטו על ידי בית הבסבורג, בחבל הארץ "סרביה החדשה". מרכז ההגירה היה בעיר נובומירהורוד, שכיום ממוקמת בקירובוגרד שבאוקראינה, ובסלאבו סרביה שכיום ממוקמת בלוהנסק שבמזרח אוקראינה. בשנת 1764 שתי ישויות אלו נטמעו בתוך ממשלת נובורוסיה. יישוב מחדש זה היה חלק מיוזמה של הקולונל יובאן הורוואט דה-קורטיץ'.

המאה ה-19 והעשור הראשון של המאה ה-20 (1800-1910)

לאחר שהאימפריה העות'מאנית יצרה ברית עם נפוליאון בונפרטה בסוף שנת 1806, והותקפה על ידי האימפריה הרוסית ובריטניה, חתרו הרוסים למגע עם תנועת הלאומית הסרבית תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה. באותה העת, הרוסים הציעו לסרבים עזרה ושיתוף פעולה. הסרבים קיבלו את הצעת הרוסים והעדיפו אותה על הצעה לאוטונומיה מצד האימפריה העות'מאנית. בריתם של הסרבים עם האימפריה הרוסית נחתמה בחודש יולי 1807. קאראג'ורג'ה היה אמור לקבל כלי נשק, ותמיכה צבאית ורפואית מצד האימפריה הרוסית, עד שנחתם ההסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית במאי 1812 וביטל את ההסכם שנחתם עם הסרבים תוך העברת השטח חזרה לתוך האימפריה העות'מאנית ב-1813. לאחר שתי התקוממויות שונות מצד הסרבים, קיבלו הסרבים אוטונומיה בתוך האימפריה העות'מאנית במה שנודע לעולם בתור הסכם אקרמן. סרביה קיבלה הגנה מצד רוסיה, הגנה שניסה הסולטן העות'מאני להפסיק ב-1828. ולאחר הפסדה של האימפריה העות'מאנית ב-1829 במלחמה נוספת מול רוסיה, היא קיבלה אותה ואת האוטונומיה חזרה. ההגנה של האימפריה הרוסית על סרביה הורשתה להימשך עד הפסדה של האימפריה במלחמת קרים.
בפברואר 1838, התמנה לראשונה קונסול רוסי לסרביה עצמה, ג'רסים ושצ'נקו.
יחד עם נסיכות מונטנגרו, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ביוני 1876. המלחמה נגמרה בניצחון סרבי במרץ 1878. לאחר קונגרס ברלין ולחץ רוסי הוחלט על עצמאותה של סרביה מן האימפריה העות'מאנית ונסיכות סרביה העות'מאנית הפכה לממלכת סרביה תחת שלטונו של מילאן הראשון, מלך סרביה.
סרביה הפסידה במלחמה מול בולגריה ב-1885 ואיחוד בולגריה הוכר באופן בין לאומי ובתוך כך נכנסה סרביה לתלות באימפריה האוסטרו-הונגרית. המפלגה העממית הרדיקלית של סרביה, שהוקמה על ידי הרוסופיל (חובב רוסיה) ניקולה פאשיץ' ב-1881 והשיגה רוב בפרלמנט ב-1891 חתרה לשחרור המדינה מהתלות באוסטרו-הונגריה. באותה העת, נוצר מתח בין האימפריה לעם הסרבי גדל וסרבים רבים כבר חלמו על הקמת מדינה דרום-סלאבית עצמאית (יוגוסלביזם, ההפך מאוסטרו-סלאביזם). מאותו הזמן היחסים בין רוסיה לעם הסרבי התהדקו והיחסים בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לסרבים נמתחו עוד ועוד יותר עד שב-1901 החל בקוסובו שנשלטה על ידי סרביה, גל טרור הנתמך על ידי האלבנים והאוסטרו-הונגרים. הסרבים והרוסים לחמו יחד נגד הטרור מצד האוכלוסייה האלבנית-קוסוברית. למרות המתח בין העמים, בית אוברנוביץ' היה קרוב מאוד אל האימפריה האוסטרו-הונגרית ונקודת המפנה הייתה בהפיכה בסרביה ב-1903, כאשר בית קראג'ורג'ביץ' הפרו-רוסי עלה לשלטון בצורה אלימה. משם ואילך החלו להתקרב היחסים עוד יותר ויותר.
במהלך משבר בוסניה, ב-15-16 בספטמבר 1908, נערכו פגישות בין שר החוץ האוסטרי, אלויס פון אהרנטל לבין שר החוץ הרוסי, אלכסנדר איזבולסקי. הסכמה רוסית למהלך הייתה קריטית כי הם היו בני הברית העיקריים של סרביה שהתנגדה לסיפוח אוסטרי על השטח מכיוון שכחמישים אחוזים מאוכלוסיית בוסניה היו סרבים. במהלך הפגישות הוסכם שרוסיה לא תתנגד לביצוע הסיפוח, אך אוסטרו-הונגריה תכיר בזכותה של רוסיה להעביר אוניות קרב דרך הבוספורוס והדרדנלים. לשר החוץ הרוסי לא היו סמכויות מתאימות לכך, וכמו כן, סוכם כביכול שדבר ההסכם יהיה סודי לפי שעה. אומנם, משרד החוץ האוסטרי פרסם ידיעות על ההסכם זמן קצר לאחר עזיבת שר החוץ הרוסי. הדבר נודע לו מהעיתונות בהיותו בפריז. באופן מיידי ממשלות צרפת, בריטניה והאימפריה הרוסית הודיעו שלא מכירות בהסכם ומתנגדות להכיר בסיפוח.

בין שתי מלחמות עולם (1917–1940)

פסקה זו נמצאת בשלבי עבודה: כדי למנוע התנגשויות עריכה ועבודה כפולה, אתם מתבקשים שלא לערוך פסקה זו בטרם תוסר ההודעה הזו. אם הפסקה לא נערכה במשך שבוע ניתן להסיר את התבנית ולערוך את הפסקה, אך לפני כן רצוי להזכיר את התבנית למשתמש שהניח אותה, באמצעות הודעה בדף שיחת המשתמש.

מלחמת העולם השנייה (1940–1946)

בזמן המונרכיה ביוגוסלביה נשארו גורמים קומוניסטיים באספה הלאומית של המדינה אף על פי כן שחל איסור על פעילות קומוניסטית ביוגוסלביה החל מדצמבר 1920. היחסים בין הגורמים הקומוניסטיים ביוגוסלביה לבין ברית המועצות עצמה החלו בפיתוח איטי, אך היחסים שבין ברית המועצות ליוגוסלביה המלוכנית נשארו מתוחים. ב-1937 נרצח מילאן גורקיץ', המזכיר הכללי של הליגה הקומוניסטית ביוגוסלביה, במהלך הטיהורים הגדולים בהוראת יוזף סטלין עצמו.
בסוף יוני 1940 מונה השגריר הראשון של ברית המועצות ליוגוסלביה.
ניסיון המהפכה במרץ 1941 נגד הממשלה הפרו–גרמנית ביוגוסלביה שנתמך באופן רשמי על ידי הממלכה המאוחדת, נתמך בפועל גם על ידי ברית המועצות באמצעות הסוכנויות נ.ק.ו.ד. והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי (סובייטי לשעבר). התמיכה הייתה הנחיה של סטלין על מנת לחזק את העמדה האסטרטגית של ברית המועצות בבלקן. ב-5 באפריל 1941 חתמה ברית המועצות עם הממשלה החדשה של יוגוסלביה על הסכם אי התקפה וידידות.
על פי הגנרל פאבל סודופלאטוב ההנהגה הסובייטית נדהמה מתבוסתה המידית של יוגוסלביה באפריל 1941, לאחר שהיטלר הגיב לניסיון ההפיכה ב"מהירות וביעילות מרבית". ברית המועצות ניתקה רשמית את יחסיה עם יוגוסלביה שתחת הכיבוש הגרמני ב-8 במאי 1941 אך בפועל נותקו המגעים בין שתי המדינות עוד לפני כן.
לאחר שגרמניה הנאצית החלה לתקוף בברית המועצות ב-22 ביוני 1941, החלה ברית המועצות לתמוך ולעזור לפרטיזנים הקומוניסטים ביוגוסלביה שהונהגו על ידי יוסיפ ברוז טיטו בקרבותיהם. בסתיו 1944 כבר השתתפו חיילי הצבא האדום יחד עם הפרטיזנים הקומוניסטים בקרבות במלחמת העולם השנייה זה לצד זה, במיוחד בטריטוריות ששייכות כיום לסרביה. המבצע הידוע ביותר בטריטוריות הסרביות הוא "ההתקפה בבלגרד".
מאוחר יותר במלחמה הוקמו פלגים צבאיים רוסיים בסרביה שהתאמנו ושמרו על אתרים חשובים יחד עם הפרטיזנים הקומוניסטים של טיטו.

מלחמות יוגוסלביה ופירוק המדינה (1991–2006)

פירוק יוגוסלביה ופירוק ברית המועצות התרחשו כמעט במקביל. לאורך שנות התשעים של המאה העשרים סבלה יוגוסלביה מסנקציות רבות מצד מדינות העולם המערבי (עקב מלחמות יוגוסלביה). באותו הזמן עברה רוסיה (שקיבלה את עצמאותה בחזרה מברית המועצות ומוגדרות כיורשתה) רפורמות מבניות שלוו במיתון כלכלי קשה ובירידה חדה בייצור במדינה שנמשך עד שנת 1999. היחסים בין המדינות הוזנחו על ידי שני הצדדים שהיו עסוקים בענייני הפנים שלהם עד אביב 1999.
בשנת 1998 החלה מלחמת קוסובו ומיד לאחריה נותקו היחסים בין יוגוסלביה לבין מדינות המערב. זמן קצר לאחר מכן החלו מדינות המערב ונאט"ו להפציץ ביוגוסלביה, רוסיה גינתה את ההפצצות של נאט"ו בתוקף. במרץ 1999 תיאר בוריס ילצין, נשיא רוסיה הראשון את ההפצצות על יוגוסלביה כ"תוקפנות גלויה". רוסיה גינתה את נאט"ו באו"ם ותמכה בהחלטה שקבעה כי ההפצצות של נאט"ו ביוגוסלביה (בטריטוריה הסרבית) היו בלתי חוקיות. שכירי חרב ומתנדבים רבים נסעו לסרביה על מנת להילחם בצבא שחרור קוסובו ולהתנגד לפעולות של נאט"ו באזור. בתוך יוגוסלביה עצמה התפתחה תחושת ידידות ואהדה לרוסיה שהתבטאה למשל כאשר פוליטיקאי הציע כי רוסיה תצטרף למדינת האיחוד של רוסיה ובלארוס.
בשנת 2000 לאחר שולדימיר פוטין, נשיא רוסיה השני ביקר ביוגוסלביה, מספר חודשים לאחר הפצצות נאט"ו במדינה, החלו היחסים בין שתי המדינות לצבור מומנטום חיובי. לאחר הדחתו של סלובודן מילושביץ' נשיא יוגוסלביה מהתפקיד שלו, הנשיא החדש ווייסלב קושטוניצה ביקר את פוטין במוסקבה באוקטובר באותה השנה.
בשנת 2003 הפכה יוגוסלביה להאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, איחוד מדיני רופף שהחזיק לשלוש שנים בלבד עד יוני 2006 בו מונטנגרו וסרביה החלו להיפרד וכך לפרק את האיחוד ואת יוגוסלביה בפועל. רוסיה הכירה בסרביה כמדינה עצמאית וריבונית מיד לאחר פירוק האיחוד.

סוגיית קוסובו והיחסים במאה ה-21 (2006–הווה)

בינואר 2008 נעשתה בין שתי המדינות עסקה גדולה כאשר 51 אחוזים מחברת נפטנה אינדורסטרייה סרבייה הועברו לחברת גזפרום שהיא חברה ממשלתית רוסית בתמורה לכמעט מיליארד אירו מהם 400 מיליון הועברו לסרביה עצמה ו-550 מיליון להשקעות בחברה. מאוחר יותר גזפרום העלתה את חלקה בבעלות על החברה ל-56.5 אחוזים.
רוסיה סירבה להכיר בקוסובו כמדינה עצמאית והיא תומכת בעמדה הסרבית לצד רוב מדינות מזרח אירופה, יוון וישראל.
בחודש דצמבר 2017 נערך ביקור של ראש ממשלת סרביה במדינה והוא סוקר ברשתות התקשורת ובעיתונים שונים.

חברות מסחריות

"נפטנה אינדורסטרייה סרבייה", חברה בין הנסחרות ביותר בסרביה, היא בעיקרה בבעלות חברת הנפט הרוסית גזפרום נפט, אשר היא בעצמה בבעלות החברה הממשלתית גזפרום.

תיירות

רוסיה וסרביה מקיימות מדיניות מעבר חופשי ללא אשרה לנוסעים בין שתי המדינות מאז 2008.

תרבות פופולרית

אחד מהמלונות הפופולריים ביותר בבלגרד הוא מלון מוסקבה הקרוי על שמה של בירת רוסיה. המלון אירח ועודנו מארח רוסים ידועים רבים שבאים לבקר בסרביה כגון: אנטולי קרפוב, מיכאיל קלשניקוב, מקסים גורקי ועוד המון רוסים בולטים אחרים.

דמוגרפיה

על פי מפקדי האוכלוסין, חיו בסרביה בשנת 2011 3,247 רוסים. לעומת זאת, ברוסיה ב-2010 חיו 3,510 סרבים. באותה השנה, מספר דוברי הסרבית ברוסיה היה 11,043, מהם 3,330 היו דוברי שפת אם. בסרביה היו 3,179 דוברי רוסית כשפת אם בשנת 2011. נכון לשנת 2015 מספר האזרחים הסרבים ברוסיה עמד על 29,499. נכון לשנת 2013 מספר האזרחים הרוסים בסרביה עמד על 3,290 אזרחים.

חינוך

יוגוסלביה והפדרציה הרוסית חתמו על הסכם שיתוף פעולה בנושאי התרבות, החינוך, המדע והספורט ב-19 ביולי 1995. בהתבסס על הסכם זה, נחתמה תוכנית שיתוף פעולה בנושאי החינוך, המדע והתרבות בין יוגוסלביה לרוסיה בדצמבר 2001 לשנים 2002 עד 2004. בשתי המדינות נערכו ימי תרבות מיוחדים לכבוד המדינה השנייה; בסרביה ומונטנגרו צוין יום התרבות הרוסית ב-2002 וב-2003 צוין יום התרבות הסרבית-מונטנגרית ברוסיה.
המרכז הרוסי למדעים ולתרבות בבלגרד הידוע כ"הבית הרוסי" בקרב הציבור, נפתח ב-9 באפריל 1933.