google/wiki40b huggingface dataset:
זעקת הקרב (סרט)

תקציר העלילה

קבוצת צעירים מתגייסת לחיל הנחתים בבסיס גיוס בבלטימור ומשם הם מוסעים ברכבת לבסיס נחתים ליד סן דייגו. בין המגויסים נמצא דני פורסטר (טאב הנטר), ספורטאי נאה שזה עתה נפרד מחברתו האוהבת קייטי (מונה פרימן), אנדי הוקן (אלדו ריי), גבר חסון ורודף נשים, מריון הוצ'קיס (ג'ון לופטון), בחור שקט וממושקף האוהב לקרא ספרים שני אינדיאנים משבט נאוואחו ועוד.
הם מגיעים לבסיס, עוברים אימוני קשר ומצורפים לבטליון הנחתים השני בפיקודו של מייג'ור סם הקסלי (ואן הפלין) המכונה "High Pockets", מפקד קשוח מבחוץ אך רך ואנושי מבפנים.
הנחתים מבלים את חופשתם בבארים בסן דייגו. דני משתכר ומובל על ידי חבריו לבית ה-USO (מעין "הועד למען החייל") שם מטפלת בו איליין (דורותי מלון) שבעלה נמצא הרחק. איליין מבוגרת מדני אך הוא מתאהב בה והיא לבסוף נענית לו. מק מבחין שדני מתרשל בקורס ולא יוצר קשר עם חברתו. באישור הקסלי מוענקת לו חופשה בבלטימור שם הוא פוגש את קייטי ומשפחת ואהבתם ניצתת שוב. בחזרה לסן דייגו הוא מנתק את קשריו עם איליין.
מריון הביישן מכיר בסן דייגו את ריי (אן פרנציס) ומתאהב בה. לאכזבתו הוא רואה אותה באחד הבארים כבחורה המגיעה עם חברותיה ומתחילה להתגפף עם נחתים. הוא בורח מהמקום ומתחיל לשתות אך מק מחזיר אותו לתלם.
הבטליון עובר לוולינגטון בניו זילנד שם נפגש אנדי עם פאט (ננסי אולסון) שבעלה נהרג באל עלמיין. היחסים ביניהם יודעים עליות ומורדות ולבסוף הם מתחתנים לאחר שפאט מגלה לו שהיא בהריון.
בקרב גוודלקנל וקרב טאראווה משתתף הבטליון בגל השני של התקיפה וסובל אבידות מועטות. המלחמה מתקרבת לקיצה והקסלי מתבשר כי גם בקרב על סאיפאן ישתתף הבטליון בגל השני.
לקראת קרב סאיפאן מועלה הקסלי לדרגת לוטננט קולונל. לאחר שנודע לו כי גם בקרב זה ישמש הבטליון כגל שני, הוא מתפרץ לחדרו של הגנרל סניפס (ריימונד מאסי) ולאחר ויכוח קשה מסכים הגנרל לשבץ את הבטליון בגל התקיפה הראשון.
בקרב על סאיפאן נהרג הקסלי ורבים מהיחידה. שני האינדיאנים מנהלים את הקשר בשפת הנאוואחו שאותו לא יכולים היפנים לפצח. אנדי נפצע ורגלו נקטעת, דני נפצע בזרועו. אנדי שוכב האוהל בית החולים מדוכא ומק מגיע לשם וכופה עליו לקרא את מכתבה של פאט בו היא מביעה את אהבתה ורצונה שיחזור בקרוב כדי לראות את התינוק. הסרט מסתיים בחזרתו של אנדי לפאט ופגישתו של דני עם קייטי כשמק מלווה אותו ברכבת למרכז הגיוס בבלטימור וחוזר משם לסן דייגו עם מתגייסים חדשים.
אירמינגארד, נסיכת בוואריה

ביוגרפיה

אירמינגארד נולדה ב-29 במאי 1923 בברכטסגאדן, לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולאנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל. בתקופת השלטון הנאצי עברו בני המשפחה לאיטליה, ולאחר מכן עברו להונגריה. לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1944, כלאו הנאצים את בני המשפחה בזקסנהאוזן ובאפריל 1945 הם הועברו לדכאו, זמן קצר לפני שחרור המחנה, ולבסוף שוחררו על ידי צבא ארצות הברית. לאחר המלחמה שהו אירמינגארד ואחיותיה בלוקסמבורג, שם שלטה דודתה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ולאחר מכן היא שהתה במשך שנה אצל בן דודה אדולף, נסיך שוורצנברג במונטנה, ארצות הברית.
ב-19 ביולי 1950 התחתנה אירמינגארד עם לודוויג, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בשנת 1955 מת אביה, ואירמינגארד ובעלה עברו לגור בביתו - טירת לויטסטטן. בשנת 2008 מת בעלה לודוויג, וב-23 באוקטובר 2010 מתה אירמינגארד בביתה.
ניר הוד

ביוגרפיה

בעבודותיו הראשונות שהוצגו בתערוכות מרכזיות (כמו "אנטי-פאתוס" (1993) במוזיאון ישראל) הציג הוד דיוקנאות עצמיים עמוסי קיטש, בתחפושת של חיילות צה"ל חינניות וחובשות רחמניות. קיטש, שהיה בעל נוכחות ביקורתית בשדה התרבותי של תחילת שנות התשעים. עיסוקיו המרכזיים הם ביופי, במוות, בשכול ובאהבה. עיסוקים אלה עוררו ביקורת לא מעטה לאור שפע הקיטש שבא לידי ביטוי בעבודותיו בנושאים אלה. 
הוד הציג תערוכות רבות בארץ ובחו"ל והשתתף בתערוכות קבוצתיות של אמנים ישראליים שונים. 
הוציא לאור ספר עם מבחר מעבודותיו, ופסל שעיצב ממאות תקליטורים מזויפים הוצג בגן מאיר בתל אביב, כחלק מהמאבק של הפדרציה הישראלית למוזיקה בתעשיית הקלטות והדיסקים המזויפים. 
ציורו "החיילות" מ-1993, בו נראה הוד בבגדי חיילת, נמכר במכירה פומבית של סותבי'ס בניו יורק (שנערכה במרץ 2006) ב-48 אלף דולר.
ב-1999 ניסה הוד את כוחו גם כזמר. בשיתוף המוזיקאי ירון בכר יצא אלבומו "מכתבים אחרונים לאנה", ששילב בין מוזיקה מלודית מאוד לבין רוק אלקטרוני. האלבום כלל שירי אהבה שכתב והלחין הוד לצד קטעי קריאה בנושא רומנטיקה. השירים הבולטים בו היו "המכחול שבלב", "אלוהים שלך", "ירח בוונציה" ו"אוהב אותך", שלו בוים קליפ שנכלל כרצועת מולטימדיה באלבום.
הוד נשוי לסטפני ולהם בן.
רנדי צוקרברג

רנדי ג'יין צוקרברג (באנגלית: Randi Zuckerberg; נולדה ב-28 בפברואר 1982) היא אשת עסקים אמריקאית-יהודיה. בעבר החזיקה צוקרברג בתפקיד מנהלת השיווק ודוברת חברת פייסבוק והיא אחותו של מייסד ומנכ"ל פייסבוק, מארק צוקרברג. 
בטרם עבדה בפייסבוק, צוקרברג הייתה פאנליסטית בתוכנית חדשות כלכליות בערוץ פוקס ניוז. החל ממאי 2014, צוקרברג היא המייסדת והמנכ"לית של Zuckerberg Media והעורכת הראשית של Dot Complicated, אתר אינטרנט העוסק בפנאי וסגנון חיים.
צוקרברג נשואה לברנט טוורצקי ואם לבן ולבת, אשר ושמחה.
ריטה וייסנן

ביוגרפיה

וייסנן נולדה בטורקו, ב-1976 נבחרה לסגנית ראשונה בתחרות מיס פינלנד ובאותה שנה זכתה במקום הראשון בתחרות מיס אירופה, היא ידועה בכך שהנחתה את שעשועון הטלוויזיה "Kymppitonni" בה פאנל של ידוענים מנסה לנחש מילה בעזרת רמז אחד, התוכנית רצה בערוץ "MTV3" הפיני מ-1985 ועד 2005. היא זכתה חמש פעים בפרס "Telvis", פרס טלוויזיה פיני בקטגוריית "הופעת הטלוויזיה הנשית הטובה ביותר". היא גם שיחקה במספר סרטי קולנוע וביניהם בסרטים של הדמות הקומית הפינית הידועה "אאונו טוראפורו" (Uuno Turhapuro).
ב-2004 ו-2007 התמודדה בבחירות לפרלמנט האירופאי מטעם מפלגת המרכז וקיבלה את מספר הקולות הגבוה ביותר מבין הנשים שהתמודדו בבחירות אלו. ב-2005 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי ביחד עם אחותה הנקרא "מיס פינלנד על הקצה". וייסנן מתעסקת ברכיבה על סוסים, מ-1997 ועד 2003 ניצחה ב-23 מירוצים והיא מחזיקה באורווה משלה. היא נשואה לאריק ולה בת סופיה (ילידת 1994).
Knock On My Door

רקע וכתיבה

את השיר כתבה שאקירה ביחד עם לואיס פרננדו אוצ'ואה, והוא הופק על ידה גם כן. השיר יצא כסינגל השיווקי השני והאחרון מתוך מיני-האלבום, כשקודמו הוא, "Ask for More". בנוסף לכך, לשיר יצאה גרסה בשפה הספרדית, "Pídeme El Sol".
השיר בדומה לסינגל השיווקי הראשון, קודם על ידי פפסי, במקומות שונים ובפרסומות שונות, באותן שנים בהן יצא.

הופעה

עם השיר הופיעה שאקירה בהופעה מיוחדת שהתקיימה בפפסי ארנה, בה שרה שאקירה את כל השירים שנכללו במיני-האלבום, The Pepsi EP. בזמן ההופיעה היה ניתן לראות את הלוגו של חברת המשקאות פפסי, מאחוריה, לאורכה של כל הופעה.
מוזיאון מצודת חלב

היסטוריה

המוזיאון נפתח בשנת 1994 במבנה קסרקטין השוכן במצודת חלב ושימש את צבאו של הקצין המצרי איברהים פאשה. המבנה נבנה בשנת 1834 לאחר מסע המלחמה המוצלח שלו נגד האימפריה העות'מאנית. המבנה משתרע על שטח של 754 מ"ר בצדה הצפוני של המצודה, והוא שופץ ב-1994 על ידי מחלקת העתיקות והמוזיאונים של חלב בעזרתה של קרן אגא חאן (Aga Khan Foundation). המוזיאון נפתח ב-26 בספטמבר 1994 במעמד שר התרבות הסורי נג'אח אל-עטאר (نجاح العطار).

מבנה ותצוגה

מבנה המוזיאון הוא מלבני, גודלו 57 על 13 מטר והוא מחולק לשלושה אולמות. אולם התצוגה הראשי נמצא במרכזו של המבנה והוא משתרע על שטח של 404 מט"ר. שני האולמות האחרים, כל אחד בגודל של 175 מט"ר, ממוקמים בשני הקצוות של הבניין.
התצוגה במוזיאון כוללת ממצאים עתיקים שנמצאו במהלך החפירות במצודת חלב. בנוסף לכך, מוצגים במוזיאון ממצאים מתרבויות קדומות יותר של סוריה, כגון התרבות השומרית, האכדית, החתית, הרומית והתקופה האסלאמית. במוזיאון מוקרן סרט על אודות האתר.
תרזה אנדרסן

ביוגרפיה

אנדרסן נולדה בסנטה קלרה, קליפורניה. היא החלה לשחות בגיל 10. בתחילת שנות ה-70 היא שלטה בשחייה צורנית בעולם. באליפות העולם הראשונה שנערכה בבלגרד בשנת 1973 היא זכתה בכל 3 מדליות הזהב האפשרויות, בתחרות ליחידיות, בתחרות לזוגות ובתחרות הקבוצתית. הישג שהחזיק מעמד עד לשנת 1986.
לאחר שפרשה מהשתתפות בתחרויות עבדה אנדרסן כמאמנת נבחרת גרמניה בשחייה צורנית בשנת 1974. לאחר מכן, היא אימנה את נבחרת דרום אפריקה בשחייה צורנית בשנים 1976 ו-1979. היא עזרה לקדם ענף ספורט זה שנכנס למשחקים האולימפיים בשנת 1984.
יצחק יצחק

יצחק יצחק הוא שם העט של יצחק בן-ישראל (שפָּאק) (ב' באב תרס"ו, 24 ביולי 1906 – י' באייר תשל"ט, 7 במאי 1979) היה הומוריסטן, פזמונאי, משורר וסופר ילדים.

ביוגרפיה

יצחק יצחק נולד בקיץ 1906 בברסלב, שאז הייתה שייכת לרוסיה (כיום שייכת לאוקראינה), בנם של חוה וישראל שפאק. למד לימוד מסורתי, ב"חדר מתוקן", המשיך לגימנסיה העירונית בברסלב, ובמקביל המשיך במחתרת בלימודי עברית ויהדות. לאחר מהפכת 1917 נאסרו לימודי העברית והיהדות בברסלב, ומי שהמשיך לעסוק בהם הסתכן. ואמנם הוא נעצר, אך שוחרר בשל גילו הצעיר.
שנתיים לאחר המעצר הראשון נעצר שוב, בגיל 18, בידי השלטונות הסובייטים, אך הפעם הוגלה למשך שנתיים לקירגיזיה. ובשנת 1925, לאחר נדודים ותלאות רבות עלה לארץ ישראל. בארץ הוא הצטרף לגרעין הכשרה של חלוצים צעירים שישב בגבעת-עדה, והיה בין מקימי "קבוצת השרון" שהתיישבה לימים ברמת דוד, בעמק יזרעאל.
התגייס לבריגדה היהודית, ובמסגרתה זכה להצלחות רבות ולפרסום ארצי. הוא היה בין מייסדי להקת הבידור הצבאית "מעין זה". בלהקה שרתו שחקנים וזמרים ידועים, מצמרת האמנים בארץ. הוא כתב בשביל הלהקה כמה מפזמוניה הידועים, ובהם הפזמון המפורסם "כל הדרכים הן מובילות לרומא", בביצועם של חנה מרון ויוסף ידין.
לאחר שהשתחרר מהבריגדה שב לקיבוצו, והיה מדריך של נוער עולה וחקלאי מסור. הוא הרבה באותן שנים להסתובב בארץ, וערך ערבי זמר בידור וקריאה. בשנת 1952 עבר, יחד עם יתר חברי קבוצת השרון, לקיבוץ יפעת וחי בו עד יומו האחרון.
יצחק יצחק החל בכתיבתו כבר בשנת 1934. שיריו המחורזים ופזמוניו העוקצניים והמשעשעים נדפסו בעיתונות מחנה העבודה בארץ, ובעיקר ביומון "דבר". לימים הפך לפיליטוניסט והומוריסטן מוכר, ודבריו נתפרסמו בבמות נוספות. בכתיבתו חברו עוקצנות והומור, שעשועי לשון מבריקים וביקורת רצינית סמויה ומוסווית. כתב גם סיפורים לילדים, ופרסם ב"דבר לילדים".
בן-ישראל היה בן-זוגה של אטקה לבית פרלמן עד פטירתה בראשית שנת 1971, ואב לשלושה: יואב, עפרה ונעם.
נפטר באביב 1979, בגיל 73, בקיבוצו, שם גם נקבר.
Wubi

שולחן עבודה

משתמשים יכולים לבחור שולחן עבודה בתוך Wubi. בגלל שסביבת שולחן העבודה זמינה גם כחבילת תוכנה, הדרך העדיפה היא להתקין את שולחן העבודה לאחר התקנת אובונטו. המערכת מאפשרת להחליף שולחן עבודה גם לאחר ההתקנה במסך הכניסה.

הגבלות

בהשוואה להתקנה רגילה לWubi יש מספר הגבלות: לא ניתן לבצע מצב שינה וכן מערכת הקבצים פגיעה יותר במצב של אתחול אלים. בנוסף אם התקני האחסון במערכת חלונות, מעוגנים לא בצורה חלקה אובונטו לא יכול לתקן, לעגן מחדש, ולהתאתחל מהתקן ה-NTFS, של חלונות עד שחלונות תעלה באופן מוצלח, תנקה את הדיסק, ואז תכבה באופן תקין. אם חלונות לא יכולה לעלות לאחר שלא הצליחה לתקן את מערכת הקבצים גם אובונטו לא תוכל לעלות. 
ביצועים הקשורים לגישה לדיסק קשיח גם הם איטיים יותר, בהשוואה למערכת הקבצים ext4 המותקנת כברירת מחדל בהתקנה רגילה.
Wubi מבוססת על מיזמי קוד פתוח אחרים, כ-Migration Assistant, ‏Grub4Dos,‏NTFS-3G, ו-Metalink.

תמיכת חומרה

מגרסה 8.04 של אובונטו, השחרורים של Wubi ו-Lubi נתמכים גם בגרסת i386 ‏, וגם בגרסה x86-64. לפני גרסה 8.04 התמיכה הייתה רק ב-x86.

פיתוח

המפתחים הראשיים הם אוגוסטינו רוסו, גזה קובקס, אוליבר מאטוס ו-Ecology2007. הפיתוח העיקרי התבצע בללנצ'פד, והוא מובל על ידי קבוצת לופין ובמיזמים נוספים.
פאנטוליקוס

היסטוריה

המועדון שיחק ברוב השנים בליגות הנמוכות ביוון. בעונות 1968/1969, 1970/1971 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצות פאוק סלוניקי ופאניוניוס בהתאמה. בסוף עונת 1973/1974 עלה בפעם הראשונה מהליגה השנייה לליגת העל היוונית. בעונת 1975/1976 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת הירקליס סלוניקי בסוף העונה ירד אחרי 2 עונות בליגת העל היוונית לליגה השנייה.
בעונות 1994/1995, 1995/1996, הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצות א.א.ק. אתונה ואפולון אתונה בהתאמה. בסוף עונת 2010/2011 עלה בפעם השנייה לליגת העל היוונית. בעונת 2011/2012 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת OFI כרתים. בסוף העונה ירד המועדון לליגה השנייה, שם שיחק עונה אחת כשבסיומה חזר לליגת העל היוונית. בעונת 2013/2014 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת אטרומיטוס.
חולדה ובור

סיפור "חולדה ובוֹר" הוא אגדה הנרמזת בתלמוד הבבלי, ועוסקת בחשיבות קיומה של שבועת אמונים.

בספרות העברית

בכתב העת "המאסף" הופיעה בשנים 1810–1811 גרסתו של משה פיליפזון, "מעשה חולדה ובור הנזכר בתלמוד". כעבור 35 שנים פרסם בנו, לודוויג פיליפזון, את הסיפור "Hispania uns Jerusalem", המרחיב את סיפור חולדה ובור.
בעקבות אגדת חולדה ובור כתב אליהו מרדכי וֶרבֶּל את הפואמה "עדים נאמנים או חולדה ובור" (וילנה 1852). בעקבות פואמה זו כתב בשנת 1880 המחזאי אברהם גולדפדן, חתנו של ורבל, את האופרטה המפורסמת "שולמית".
ברומן "כאב" מאת צרויה שלו מתלבטת הגיבורה בין שמירת נישואיה, שבהם נולדו לה בן ובת, ובין חזרה לאהוב נעוריה, איתן, שנטש אותה כשלושים שנה קודם לכן ולפתע חזר לחייה. במחשבותיה עולה סיפור חולדה ובור: "בלב חרד היא נזכרת בסיפור התלמודי על הגבר שהפר את הבטחתו לשאת נערה שפגש בדרך, נשא אשה אחרת ואיבד את ילדיו במיתות משונות עד שחזר אליה. תמיד כשלימדה אותו חשבה על איתן, אבל באגדה המשיכה אותה נערה לחכות לו, גם אם נאלצה להעמיד פנים כי יצאה מדעתה כדי שלא ישיאוה לאחר, ואילו היא הקימה משפחה ועל כן ילדיה בסכנה, לא רק ילדיו שלו". גם ב"כאב" יש שני עדים לא אנושיים להבטחתו של איתן, מעיין ועץ תות.

מוטיב הזיווג הכפול

חוקר הספרות פרופ' בן-עמי פיינגולד רואה בסיפור חולדה ובור לגלגוליו השונים נציג של מוטיב הזיווג הכפול, שאותו הוא מגדיר כ"סיטואציה שבה מתקיים זיווג בין איש לאישה שסופו נישואין כדת, אלא שהוא מסתיים בכישלון, שכן הוא בא במקום זיווג שנגזר מראש ונעשה ניסיון להתעלם ממנו, ביודעין או בלא יודעין. הזיווג הקיים מתבטל, ואז שב ומתגשם הזיווג המיועד."

בחירת העדים

חוקר הפולקלור יואל פרץ עמד על ההבדל בין גרסאות שונות של הסיפור באשר לבחירת שני העדים, החולדה והבור. בגרסתו של רש"י, הבחורה ביקשה עדים, והבחור הוא שקבע את החולדה והבור כעדים. לעומת זאת, בגרסתו של נתן מרומי, הבחור הוא שביקש עדים, והבחורה קבעה את החולדה והבור כעדים. התוספות מציגים גרסת פשרה, לפיה השניים מבקשים עדים והשניים יחדיו בוחרים את החולדה והבור.
המהר"ל, בספרו "נתיבות עולם", מציין שהחולדה והבור מסמלים זכר ונקבה - החולדה מסמלת זכר והבור מסמל נקבה.
איבון מינטון

חייה

מינטון, ילידת סידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, קיבלה מלגה ללימודי פיתוח קול בקונסרבטוריון למוזיקה של סידני. היא זכתה בפרס אייסטדפוד הלאומי בקנברה ובעוד כמה וכמה תחרויות שירה. היא הייתה לאחת מזמרות האלט המובילות באוסטרליה והרבתה להופיע ברדיו ובטלוויזיה ועם תזמורות סידני וקווינסלנד.
איבון מינטון עזבה את אוסטרליה בשנת 1961 להמשך לימודיה בלונדון. באותה שנה זכתה בפרס קתלין פרייר כקונטראלט הטובה ביותר בתחרות זמרה בינלאומית בדן בוס בהולנד. תפקידה הגדול הראשון באנגליה היה כ"מגי דמפסטר" בהצגת הבכורה של "הצגה של איש אחד" מאת ניקולאס מו.
כעבור זמן קצר הייתה לחברה מן השורה בלהקה של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. מאז הופיעה עם רוב התזמורות החשובות באנגליה ובבתי אופרה ברחבי אירופה וארצות הברית. 
כמו כן הופיעה בפסטיבל ביירוית ובפסטיבל זלצבורג. בשנת 1972 הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה בתפקיד "אוקטביאן" ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס. בשנת 1979 קיבלה תואר כבוד של האימפריה הבריטית על תרומותיה למוזיקה. בהקלטת "נורמה" של בליני משנת 1965 שרה מינטון בתפקיד "קלוטילד", בחברת דקה. כמו שקרה כמעט לכל שאר משתתפי ההקלטה הזו, דהתה גם הופעתה בזוהר המסנוור של ג'ואן סאת'רלנד ומרילין הורן. הופעתה, לאמיתו של דבר, הייתה מן המיטב שבמיטב.
ריכרד רואוף

קריירה מוקדמת

רואוף נולד ב-18 באוגוסט 1883 במסבאך שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס רואוף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ה-180 (וירטמברג ה-10). רואוף לחם במלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה, וקיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר ההצטיינות הצבאית (וירטמברג), צלב האבירים של מסדר פרידריך (וירטמברג), צלב הכבוד של מלחמת העולם 1914 - 1918, ואות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה נשאר רואוף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1933 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-13, ובשנת 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-5.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה היה רואוף מפקד הקורפוס ה-5, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית שהוצבה בקו זיגפריד. במהלך המערכה על צרפת לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, על הצלחתו בקרבות קיבל רואוף ב-30 ביוני 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הקרב על מוסקבה לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, והצליח להגיע לכביש הטבעת של מוסקבה.
ב-8 בינואר 1942 מונה רואוף למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית במקום אריך הפנר שהודח, ופיקד עליה במהלך קרבות ההגנה באביב 1942. ב-1 ביוני 1942 הועלה רואוף לדרגת גנרל-אוברסט, ומונה למפקד הארמייה ה-17, עליה פיקד במהלך הקרב על קווקז. ב-24 ביוני 1943 פרש רואוף מתפקידו ונשאר בעתודת המילואים עד לסיום המלחמה.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חי רואוף באזור אגם קונסטנץ, וב-30 במרץ 1967 מת רואוף בטובינגן והוא בן 84 שנים.
פטר פכטר

פטר פכטר (גרמנית: Peter Fechter‏; 14 בינואר 1944 - 17 באוגוסט 1962) היה בנאי ממזרח ברלין, שבגיל 18 היה לאחד הקורבנות הראשונים של שומרי הגבול בחומת ברלין.

מותו

כשנה לאחר בניית החומה, ניסה פכטר להימלט ממזרח גרמניה, יחד עם חברו הלמוט קולבייק. תוכניתם הייתה להסתתר בסדנת עבודה של נגר ליד החומה, ולאחר התבוננות בשומרי משמר הגבול לקפוץ מחלון לתוך האזור שכונה "רצועת המוות", שתוחם על ידי החומה הראשית וגדר מקבילה שבנייתה החלה לא מכבר. לאחר מכן תיכננו לרוץ דרך הרצועה, לטפס על החומה (שגובהה היה 2 מטרים, ובראשה תיל דוקרני), ולקפוץ אל הצד המערבי של ברלין.
כאשר התקרבו שניהם אל החומה, החלו השומרים לירות עליהם. קובליק הצליח במעבר החומה, אך פכטר נורה באגן הירכיים, בעודו על החומה, לעיניהם של מאות צופים. הוא נפל אחורה, אל תוך רצועת המוות שבצד המזרחי, אך צופים מהצד המערבי, כולל עיתונאים, היו בנקודה שאיפשרה להם להמשיך ולראותו. למרות צעקותיו, הוא לא קיבל טיפול רפואי, הן מהצד המזרחי והן מהצד המערבי. הוא דימם למוות במשך כשעה. מאות אנשים במערב ברלין פצחו בהפגנות ספונטניות, בצעקות "רוצחים!" אל עבר השומרים הגרמנים.
חוסר הטיפול בפכטר נבע מפחד הדדי: ככל הנראה מנעו השומרים מעוברים ושבים בצד המערבי לטפל בו (אם כי על פי תחקיר של המגזין "טיים", קיבל קצין אמריקאי ששהה במקום הוראות מפורשות ממפקדת הצבא האמריקאי במערב ברלין שלא להתערב). באופן דומה, לא התקרבו שומרי הגדר אל הפצוע; מפקד משמר הגבול המזרח-גרמני הצהיר שהוא פחד להתערב, וזאת בשל תקרית שאירעה שלושה ימים קודם לכן ובה נורה קצין משמר הגבול המזרח-גרמני רודי ארנשטט, בידי שוטר משמר הגבול המערב-גרמני הנס פליושקה. אף על פי כן, החזירו החיילים המזרח-גרמנים את גופתו של פכטר, כשעה לאחר שנורה.

הנצחה

צלב הועמד בצד המערבי ליד המקום בו נפל פכטר ודימם למוות. על פי הזמנתו של וילי ברנדט, אז ראש עיריית מערב ברלין, שרה המקהלה הרוסית של יל בשבוע שלאחר האירוע את התרגום הגרמני של המוטט ברה, "Ave verum Corpus" של מוצרט, ליד המקום. ביום השנה הראשון, הונח במקום זר על ידי ברנדט ומפקד צבא אמריקאי. לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הוקמה מצבת זיכרון בנקודה המדויקת בה מת בצד המזרחי, והיא הפכה לנקודה מרכזית לאירועים הקשורים בחומה; על המצבה נכתב:
הירי היה גם נושאם של מספר סרטים דוקומנטריים בטלוויזיה הגרמנית. קורנליוס ריין הקדיש את ספרו "הקרב האחרון" לזכרו של פכטר.

משפט ליורים

בחודש מרץ 1997, הועמדו לדין שניים משומרי משמר הגבול המזרח-גרמני לשעבר, רולף פרידריך ואריך שרייבר, באשמת הריגה על מותו של פכטר. הם הודו בירי, הורשעו, ונשפטו למאסר על תנאי של שנה אחת.
במהלך המשפט הועלו טענות שניסיון עזרה מהצד המערבי נמנע על ידי החיילים, אך על פי דו"ח פתולוגי שהוגש לבית המשפט "לפכטר לא היה סיכוי לשרוד. הקליע בירכו הימנית גרם לפציעות פנימיות חמורות".
מסורת בניית כינורות בקרמונה

טכניקה

כלי קשת אפשר לבנות בשיטות שונות, אבל בוני הכינורות של קרמונה פיתחו טכניקה, הנחשבת לייחודית בעולם.
כל כלי מיוצר בעבודת-יד, ומורכב מלמעלה מ-70 חתיכות עץ שונות זו מזו בתבניתן. כל חלק של כינור חדש מחייב טכניקה מיוחדת לו, שבונה הכינור מתאים שוב ושוב בהתאם לתגובה האקוסטית של כל חתיכת עץ: מסיבה זו, לעולם לא תיתכן זהות גמורה בין שני כינורות. כל חלק של הכינור חייב להיבנות מסוג מסוים של עץ, שנבחר בקפדנות והוכשר בתהליך ייבוש טבעי, כך שאין אפשרות לזרז את הכנתו או לבצע אותה באופן מלאכותי.
בייצור הכינור המסורתי של קרמונה, אין אפשרות להשתמש באיזה שהוא חלק תעשייתי או תעשייתי-למחצה, ואסור גם לצבוע אותו בריסוס. לכאורה, נדמה שרבים מן הרכיבים היסודיים של כלי הנגינה נועדו לקישוט בלבד, אך למעשה הם ממלאים תפקיד חשוב ביותר בהגברת הצליל לעוצמה הרצויה, או בהגנת הכלי משברים אקראיים: זהו מאפיין כפול של יצירת הכינורות הראשונים.
בונה הכינורות מלווה את תהליך בניית הכינור באופן אישי, בכל שלב ושלב, החל באילן וכלה בכלי המוגמר. מסיבה זו, בונה כינורות בקרמונה יכול לייצר לא יותר מ-3 עד 6 כינורות בשנה.
בניית הכינורות המסורתית דורשת בקיאות מושלמת בכל החומרים הטבעיים ובטכניקות הייחודיות הנמסרות מדור לדור באמצעות מילים, מחוות והרגלים מאז המאה ה-16, אז הייתה בניית הכינורות בקרמונה לפופולרית, הודות למיומנויות של בית אמאטי, שאותן שיפרו ושכללו סטרדיווארי, גוארנרי וברגונצי.

הגנה

המסורת העתיקה של בניית כינורות בקרמונה נתונה להגנתם של גופי פיקוח: קונסורציום בוני הכינורות של סטרדיווארי ואיגוד בוני הכינורות האיטלקי, המייצג יותר מ-140 אומנים. נוסף לכך, "בית הספר הבינלאומי לבניית כינורות של קרמונה" (Scuola Internazionale di Liuteria di Cremona) נוסד בקרמונה ב-12 בספטמבר 1938.
אחרי ההכרזה של אונסק"ו, נפתח בשנת 2013 מוזיאון הכינור החדש בארמון האמנויות (Palazzo dell'Arte) בקרמונה, מחודש ומשופץ במלואו וכולל אולם חדש להאזנה למוזיקה, המנוגנת בכלים עתיקים וחדשים שנוצרו בקרמונה.
סלונינוס

קורות חייו

סלונינוס נולד, ככל הנראה במהלך שנת 242 בן למי שעתיד להיות הקיסר גליאנוס ולקורנליה סלונינה, אצילה ממוצא יווני. 
בשנת 258 מינה גליאנוס את סלונינוס לתפקיד "קיסר" תפקיד שאותו חילק לתקופה קצרה עם אחיו הבכור ולריאנוס השני עד שהלה נפטר במהלך שנת 258. בתקופת המאה השלישית לספירה ייצג התואר קיסר מעמד ששמור לנסיך הכתר למועמד העתיד לראשת את כיסא המלוכה, הקיסר המכהן זכה להוסיף לשמו את התואר "אוגוסטוס". 
סלונינוס נשלח לגאליה כנציג הכתר הרומי בפרובינקיה, הוא ישב בעיר המרכזית קלן תחת חסותו של הפריפקטוס פרטוריו (לטינית: praefectus praetorio) (מושל) סילבנוס.
מהלך זה של מינוי סלונינוס ואחיו כקיסרים ושליטים מיועדים תחת שרביטו של אביהם גליאנוס שהחזיק את מושכות השלטון כאוגוסטוס ביחד עם הסב ולריאנוס, נועד ככל הנראה לבנות יש מאין ולהבטיח המשכיות של שושלת מלוכה בעידן של אי יציבות פוליטית שאיפיין את האימפריה הרומית במאה השלישית לספירה. מהלך מסוג זה הושלם בהצלחה שלושים שנה מאוחר יותר על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס שהצליח לייצב את הקיסרות וזכה לשם טטררכיה, על פי הסדר הזה נוהלה האימפריה על ידי ארבעה אנשים: שני שליטים ראשיים (אוגוסטי) ולכל אחד סגן (קיסר). הארבעה מחלקים ביניהם את השלטון גם מבחינה טריטוריאלית. עם פרישתו של אחד האוגוסטי אמור סגנו לתפוס את מקומו באופן אוטומאטי ולמנות לעצמו סגן קיסר.
בשנת 259 גברו הלחצים על האימפריה והחלוקה המלכותית עמדה למבחן, בשנה זו נאלצו הרומאים להלחם במספר חזיתות, הקיסר ולריאנוס ניהל מערכה מול האימפריה הסאסאנית שעתידה להחרט בהיסטוריה הרומאית כקטסטרופה בעוד הקיסר גליאנוס מפקד על הצבא הרומי בחזית הדנובה מול פלישה רחבת היקף של שבטים אלמאנים שחדרו אל תוך איטליה. אי הוודאות הביאה למרידות בתוך הפרובינציות ובשנת 260 מרד הצבא הרומי בגאליה תחת פיקודו של פוסטומוס, מנאמני גאלוס כנגד משפחת המלוכה. במאבק שהתפתח נלכדו סלונינוס וסילבנוס עם מספר יחידות נאמנות בתוך העיר קלן שהושמה במצור מבלי תקווה לחילוץ. במהלך המצור, כנראה מתוך תקווה לעורר את נאמנות הצבא הרומי בגאליה הכריזו נאמני סלונינוס עליו כאוגוסטוס אך המהלך לא הצליח לשנות את מאזן הכוחות ומהלך המלחמה. לאחר כחודש של מצור עיקש נתפס סלונינוס על ידי תושבי קלן ונמסר עם סילבנוס לידי צבאו של פוסטומוס ושניהם נרצחו על ידי החיילים.
פוסטומוס שבשלב זה הוכרז כקיסר על ידי החיילים תחת פיקודו הביע את צערוצעל מות הקיסר הצעיר ומאוחר יותר הקים קשת ניצחון לציון ניצחונו.
הנס ביבוב

הנס ביבוב (בגרמנית: Hans Biebow; נולד ב-18 בדצמבר 1902 - הוצא להורג ב-23 ביוני 1947) היה ראש הממשל הנאצי הגרמני בגטו לודז' בפולין הכבושה.

ראשית חייו

ביבוב נולד בברמן, בנו של יוליוס ביבוב, מנהל חברת ביטוח. הוא עבד בחברתו של אביו כמתמחה בשטוטגרט. הוא תכנן להגיע למשרתו של אביו. עקב המשבר הכלכלי של 1929 נפגעו עסקי האב. ביבוב עזב את עבודתו בחברתו של האב ועבר לבנק בברמן. בגיל 22 החל לנהל סניף של חברת דגנים בגטינגן. לאחר מכן עסק במסחר בקפה. בשיא הצלחתו, בתחילת מלחמת העולם השנייה, העסיק כ-250 עובדים.

בתקופת השואה

לאחר מכן הפך ביבוב לממונה על גטו לודז'. הוא הפך את גטו לודז למתחם החזקת עובדי כפיה כדי להניב רווחים לגרמניה הנאצית.
תחת ניהולו נדחסו 164,000 יהודי לודז', העיר השנייה בגודלה בפולין, לאזור קטן בעיר. התקשורת בין תושבי הגטו והעולם החיצוני נותקה והיצע המזון הוגבל, מה שגרם לתמותה מרעב בגטו. בשנות קיומו של הגטו עברו בו 204,000 איש, בהם יהודים ממרכז אירופה. ממשל הגטו התקיים מאפריל 1940 עד קיץ 1944, ומהגטו יצאו טרנספורטים למחנות ההשמדה (בעיקר אושוויץ וחלמנו).
ביבוב היה אחראי ישירות להרעבת אוכלוסיית הגטו וסייע לגסטפו לאסוף יהודים לגירוש.
ביבוב הפעיל את שליטתו באמצעות ממשל יהודי בראשות מרדכי חיים רומקובסקי. רומקובסקי האמין שהיהודים יכולים לשרוד אם ייצרו סחורות זולות וחיוניות עבור הנאצים. ביבוב הרוויח ממכירת תוצרת שייצרו יהודים וכן מרכושם המוחרם. מפעלי הגטו ייצרו מוצרים כגון מגפי חיילים גרמנים והיו רווחיים עבור הגרמנים מכיוון שהיהודים, שהיו מנותקים מכל משאב, עבדו תמורת שכר שכלל מזון בסיסי וצורכים חיוניים נוספים בלבד. הפרודוקטיביות של הגטו הייתה גורם בהישרדותו הארוכה יחסית. התושבים סבלו ארבע שנים של רעב, מחלות וצפיפות לפני שנשלחו למחנות ההשמדה חלמנו ואושוויץ. מתוך 204,000 תושבים, כ-10,000 שרדו.
בתחילה עודד ביבוב שימוש ביהודים כמקור לעבודה זולה במקום רציחתם, אך הוא הסתגל מהר למדיניות ההשמדה. הוא עודד את אחרוני היהודים בגטו בקיץ 1944 לעלות לרכבות לאושוויץ בנאום בו הבטיח להם שיעבדו במערב.
לפני שחרור לודז' על ידי הצבא האדום הורה ביבוב לחפור בורות קבורה גדולים בבית הקברות המקומי, מתוך כוונה שהגסטאפו יוציא להורג את 877 היהודים הנותרים ששירתו כצוות ניקיון בגטו. ייתכן שזה היה ניסיון של ביבוב לחסל עדים לתפקידו בפעילות הגטו.

לאחר השואה

לאחר הכניעה ללא תנאי של גרמניה בשנת 1945 הצליח ביוב לברוח ולהתחבא בגרמניה, אך זוהה על ידי ניצול הגטו ונעצר לאחר מכן בברמן. הוא הוסגר על ידי בעלות הברית ללודז', הועמד לדין ב-23 באפריל 1947 וכעבור שבוע נפסק דינו. הוא הוצא להורג בתלייה ב-23 ביוני 1947.