google/wiki40b huggingface dataset:
ממלכת לומברדיה-ונציה

היסטוריה

בשנת 1814 אושר בהסכם פריז שלטון האוסטרים על שטחי דוכסות מילנו לשעבר, יחד עם שטחי דוכסות מנטובה הסמוכה, ועל שטחי הרפובליקה של ונציה לשעבר.
בקונגרס וינה שולבו השטחים הללו לממלכה אחת, שנשלטה באוניה פרסונלית על ידי הקיסר האוסטרי. שלא כמו הדוכסות הגדולה של טוסקנה, דוכסות מודנה ודוכסות פארמה, שנותרו עצמאיים תחת שלטון בית הבסבורג, הייתה ממלכת לומברדיה-ונציה חלק מהאימפריה האוסטרית. בשנת 1830 היו לומברדיה וונציה שני המחוזות המשגשגים ביותר בחצי האי האיטלקי.
למרות שהמנהל המקומי היה איטלקי והשפה הרשמית הייתה איטלקית, נאלצו השלטונות האוסטריים להתמודד עם תנועת האיחוד האיטלקי (ריסורג'ימנטו). אחרי מהפכה עממית שהתרחשה ב-22 במרץ 1848, הידועה בשם "חמשת ימי מילאנו", ברחו האוסטרים ממילאנו, שהפכה לעיר הבירה של ממשלת לומברדיה הזמנית. למחרת התמרדו גם תושבי ונציה נגד השלטון האוסטרי, ויצרו את ממשלת ונציה הזמנית. לאחר שהביסו הכוחות האוסטרים תחת פיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, את הכוחות הסרדיניים בקרב קוסטוצה (24 - 25 ביולי 1848), נכנסו האוסטרים למילאנו (6 באוגוסט) ולוונציה (24 באוגוסט 1849), והחזירו אותם לשלטון האוסטרי.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה הוחלף המשנה למלך בלומברדו-ונציה במושל כללי, ששלט מטעם הקיסר פרנץ יוזף. בתחילה כיהן כמושל כללי יוזף רדצקי פון רדץ, ולאחר פרישתו בשנת 1857 כיהן בתפקיד זה אחי הקיסר מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה.
לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה והתבוסה האוסטרית בקרב סולפרינו בשנת 1859, נאלצה אוסטריה למסור את לומברדיה לקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי, אשר מיד העביר אותם לממלכת סרדיניה, ובכך החל תהליך איחוד איטליה. במהלך מלחמת פרוסיה-אוסטריה לחמה ממלכת איטליה לצד פרוסיה, ובעקבות כך נאלצו האוסטרים בשלום פראג למסור גם את שטחי ונציה לממלכת איטליה, מה שהשלים את תהליך האיחוד האיטלקי.
הארמייה הראשונה (ורמאכט)

היסטוריה

הארמייה הראשונה נוצרה ב-26 באוגוסט 1939 וכמפקדה מונה ארווין פון ויצלבן. כאשר גרמניה פלשה לפולין, הכריזו צרפת ובריטניה מלחמה על גרמניה. היטלר היה מודאג מאוד מהכרזת מלחמה זו כוחות צרפתיים מתוגברים בידי הבריטים יכלו להסב נזק רציני לאוצרות הטבע והמפעלים התעשייתיים בדרום גרמניה ואף לאלץ את גרמניה להחזיר כוחות מפולין, לפיכך נפרסה הארמייה הראשונה בגבול הצרפתי, אולם היא הייתה באותה תקופה בעלת ציוד גרוע וחימוש דל. הצרפתים אכן פתחו במתקפה מצומצמת שזכתה לכינוי "מתקפת הסאר", שאת עיקרה ספגה הארמייה הראשונה, אולם הרמטכ"ל הצרפתי גמלאן, שכנע את הממשלה הצרפתית שכדי להילחם כראוי בגרמנים יהיה צורך בגיוס כללי ובחיל משלוח בריטי גדול. לפיכך ההתקפה הייתה עלובה, ופרט לכמה כפרים קטנים שנכבשו הגרמנים ספגו אבידות קלות בלבד. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נכללה הארמייה בתוך קבוצת ארמיות C. מטרתה הייתה למנוע אפשרות של מתקפה צרפתית צפונה באזור הריין העליון, שעלולה לסכן את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות A, ולערוך מתקפות הסחה קטנות כנגד קו מאז'ינו, על מנת למנוע מהצבא הצרפתי להעביר חיילים משם לגזרת הלחימה העיקרית בארדנים. לאחר הכניעה הצרפתית, שימשה הארמייה הראשונה עד אמצע שנת 1944 כיחידת מגן שתפקידה למנוע מתקפה אפשרית על החוף האטלנטי של צרפת. בעקבות הפלישה לנורמנדי באותה שנה, הארמייה נסוגה מצרפת יחד עם שאר הצבא הגרמני, ואורגנה מחדש בריין העליון. במהלך הקרבות לאורך הגבול הגרמני, הארמייה הראשונה ניסתה למנוע מהארמייה השלישית של ארצות הברית, לעבור את נהר המוזל וללכוד את העיר מץ. בה בעת שניסתה להגן על הרי הווז' מול הארמייה השביעית של ארצות הברית.
בנובמבר 1944, שני קווי ההגנה נשברו, והארמייה הראשונה נסוגה לגבול הגרמני והגנה על חבל הסאר, אזור תעשייתי חשוב. כאשר הארמייה השלישית האמריקאית הועסקה בקרב על הבליטה, הארמייה הראשונה תקפה את הארמייה השביעית האמריקנית בתחילת שנת 1945. ההתקפה גרמה לאמריקנים לאבד שטחים שכבשו, והסבה להם אבידות בנפש. קווי ההגנה של הארמייה השביעית היו מתוחים מאוד בהתחשב באורך החזית שהם היו צריכים לכסות. אולם בסוף ינואר נהדפה המתקפה, והארמייה הראשונה נסוגה חזרה לקו זיגפריד ולאחר מכן אף נאלצה לסגת מעבר לנהר הריין, כאשר בעלות הברית חדרו את הביצורים הגרמניים. לאחר מכן, הארמייה הראשונה נסוגה לנהר הדנובה, ונכנעה יחד עם שאר הצבא הגרמני ב-8 במאי 1945.
גלוריה טרווי

ביוגרפיה

גלוריה טרווי נולדה ב-15 בפברואר 1968 במונטריי שבמקסיקו. בהמשך, כדי לקדם את הקריירה שלה, עברה למקסיקו סיטי.

1985-2000: ההתחלה

בתחילת הקריירה שלה, חברה טרווי ללהקת הבנות Boquitas Pintadas, אשר הוקמה בשנת 1985. לאחר שהלהקה התפרקה בשנת 1988, פתחה טרווי בקריירת סולו, תוך שהוציאה אלבום הבכורה שלה, ¿Qué Hago Aquí?. האלבום זכה להצלחה חסרת תקדים באמריקה הלטינית. האלבום נמכר בכ-2 מיליון עותקים, והביא עמו כמה להיטים. בזכות ההצלחה לה זכתה טרווי עם האלבום, הוענק לה הכינוי "מדונה המקסיקנית".
בשנת 1991 הוציאה את אלבומה השני, Tu Ángel de la Guarda. האלבום ביסס את מעמדה של טרווי בעולם המוזיקה כאשר נמכר בכ-1.5 מיליון עותקים בעולם ובכ-2.8 מיליון עותקים נוספים במקסיקו בלבד. השיר "Pelo Suelto", אשר נכלל באלבום הפך ללהיט באמריקה הלטינית וספרד. אלבומה השלישי, Me Siento Tan Sola, יצא לאור בשנת 1992, וכלל בתוכו את הלהיט "Zapatos Viejos". בשנת 1994, הוציאה את האלבום Más Turbada Que Nunca, ממנו יצאו שני הסינגלים "El Recuento De Los Daños" ו-"La Papa Sin Catsup". שני השירים הפכו ללהיטים במצעדים הלטיניים של בילבורד. בשנת 1995, הוציאה את אלבומה החמישי במספר, Si Me Llevas Contigo. באלבום נכללו שני הלהיטים "Ella Que Nunca Fue Ella" ו-"Si Me Llevas Contigo". ב-13 במרץ 1996, הודיעה טרווי כי היא תפרוש מעולם המוזיקה במטרה לעזור למפיק שלה, סרג'יו אנדראדה, לעבור את מחלת הסרטן. היא ביצעה את שתי ההופעות האחרונות שלה ב-16 וב-17 במרץ באותה השנה.
בשנת 2000, נעצרו טרווי, אנדראדה ומרי בוקיטאס, בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בחשד להדחת קטינה לדבר עבירה. שנה לאחר מכן, כשעוד הייתה בכלא, הודיעה ​​טרווי שהיא בהיריון. על פי בדיקות דנ"א של שלטונות ברזיל, האב היה אנדראדה (טרווי והגנתה טענו שתוצאות בדיקת הדנ"א נקבעו). לאחר ששהתה בכלא במשך ארבע שנים ושמונה חודשים, שוחררה טרווי מפאת חוסר ראיות.

2004-הווה: המשך הקריירה

לאחר שחרורה מהכלא, הוציאה גלוריה טרווי את אלבומה השישי, Cómo Nace El Universo. באלבום נכלל הלהיט "En el Medio de la Tempestad". תוך שעשתה קאמבק עם אלבומה השישי, הוציאה טרווי את אלבומה השביעי Una Rosa Blu, אשר זכה לשבחים, הצלחה וביקורות חיוביות. מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים; "Psicofonía", "Cinco Minutos", "Pruébamelo", "El favor de la soledad", "Lo Que Una Chica Por Amor Es Capaz" ו-"Inmaculada". בהמשך, הוציאה את אלבומה השמיני, Gloria.
בשנת 2013, הוציאה את אלבומה התשיעי, De Película. האלבום זכה להצלחה חסרת תקדים, ומתוכו יצאו הלהיטים "No Querías Lastimarme", "No Soy un Pájaro", ו-"Habla Blah Blah". שנתיים לאחר מכן, הוציאה את אלבומה העשירי, El Amor. האלבום נמכר בכ-90,000 עותקים במקסיקו בלבד. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים בסך הכל.
אלבומה האחד העשר Versus, יצא לאור בשנת 2017. האלבום יצא ביחד עם אלחנדרה גוזמן. בשנת 2019, הוציאה את "Que Me Duela" ואת "Hijoepu*#" ביחד עם הזמרת קרול ג'י. לאחר מכן הוציאה את אלבומה, Diosa De La Noche.

חיים אישיים

גלוריה טרווי התחתנה עם המשפטן, ארמנדו גומז, בשנת 2009. כיום מתגוררת ביחד עם גומז במקאלן, טקסס ביחד עם שני ילדיה. ב-2 במרץ 2016, קיבלה טרווי את פרס ה-BMI, על השפעתה הרבה בעולם הלטיני ובפרט על סגנון הפופ הלטיני אשר מאפיין כמה מן אלבומיה.
יהושע חנא רבניצקי

יהושע חנא רבניצקי (נולד ב-13 בספטמבר 1859 באודסה – נפטר ב-1944 בתל אביב) (י"ד אלול, תרי"ט – י"א אייר, תש"ד), סופר, מבקר ספרותי, עיתונאי, עורך, מוציא לאור ופובליציסט. ידוע בעיקר בשיתוף הפעולה שלו עם חיים נחמן ביאליק בהוצאה לאור של מיזמים שונים, ובראשם:  "ספר האגדה", שבו כינסו מבחר גדול מאגדות חז"ל שהופיעו בתלמוד ובמדרשים.

תולדות חייו

רבניצקי נולד באודסה בשנת 1859 וקיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה. הוא השתלם גם באופן עצמאי בשפות רוסית וגרמנית. בשנת תרל"ז נישא לטויבה שיחס, ועבר להתגורר בעיירת מוצאה: מאיאקי, הסמוכה לאודסה. שם המשיך להשתלם גם בשפות הצרפתית והאנגלית ובספרותן.
את כתיבתו העיתונאית החל בעיתון "המליץ" בשנת 1879. הוא פרסם מאמרים פובליציסטיים בנושא חיבת ציון ותחייה לאומית וביקורות ספרותיות למיניהן. על המאמרים חתם בשמות עט שונים ומגוונים; צפנת פענח, מידד, ברק בן אבינועם - הם רק חלק משמות העט. 
בשנים 1892 – 1893 כתב ביחד עם שלום עליכם את המדור הפיליטוני "קבורת סופרים" בעיתון "המליץ". על הפיליטונים חתמו בשם העט: אלדד ומידד, כאשר אלדד הוא שלום עליכם, ומידד הוא רבניצקי. שיתוף הפעולה בינו ובין שלום עליכם התקיים גם כאשר האחרון הקים הוצאת ספרים בשפת היידיש, שנקראה "די יודישע פאלקס-ביבליותהעק".  בעקבות הקמת ההוצאה פרץ פולמוס גדול בעיתונות העברית של התקופה לגבי מעמדה של היידיש בספרות היהודית, ורבניצקי צידד בגישתו של שלום עליכם. 
רבניצקי נמנה עם חסידיו של אחד העם, היה שותף  לתורתו הציונית, ואף היה ראש הלשכה באודסה של האגודה הסודית מיסודו: "בני משה".
בשנים 1891 - 1896 ערך את המאסף הספרותי "פרדס", בו השתתפו טובי הסופרים של התקופה, וביניהם אחד העם. רבניצקי עצמו השתתף בכתב העת "השילוח" שבעריכת אחד העם ושימש שם מעין עורך ספרותי.  שירו הראשון של ביאליק: "אל הציפור" פורסם ב"פרדס". שיתוף הפעולה הפורה בין שני האישים יצר מיזמים גדולים, כמו הוצאת "ספר האגדה", שמשמשים את קהל הקוראים עד היום .
ב- 1900 הוציא לאור מבחר מסיפוריו הקצרים של מנדלי מוכר ספרים שנדפסו בעיתונים ובירחונים עברים.
יהושע חנא רבניצקי חיבר גם ספרי לימוד וערך ספרי ילדים.
בשנת 1901 ייסד יחד עם ביאליק וש. בן ציון את הוצאת הספרים "מורייה" - לימים "דביר", ועמד בראשה עד סוף ימיו.
כשגבר הלחץ על פעילות ציונית במשטר הבולשביקי,  עלה רבניצקי בשנת 1921 לארץ ישראל בקבוצה גדולה של סופרים עבריים, ביניהם, ביאליק, דרויאנוב, א. ליטאי, אביגדור המאירי ואחרים.  גם בארץ תרם את חלקו לחיי התרבות והספרות עד שנפטר בשנת 1944.  בין השאר הוא שימש בתור יושב ראש הוועד התרבותי ב"אוהל שם", השתתף ביסוד אגודת "עונג שבת" במקום, והיה חבר בוועד ההקמה של הספרייה העירונית של תל אביב ושל בית ביאליק.
עמיעד ברזנר

עמיעד ברזנר ("חליל") (12 בנובמבר 1927 - 27 באפריל 2012) היה היסטוריון, חוקר תולדות חיל השריון הישראלי.

ביוגרפיה

עמיעד נולד במושבה רחובות, נכד לנתן ברזנר, מחברי אגודת "מנוחה ונחלה", שרכשה את האדמות שעליהן קמה המושבה, ובן לגרשון ברזנר, שהגיע לבדו כנער לרחובות בשנת הקמתה, 1890 (תר"ן), כדי ללמוד כיצד לנהל את נחלת הוריו, שנשארו עדיין בפולין. עמיעד למד תחילה ברחובות והמשיך את לימודיו בבית הספר המקצועי מקס פיין בתל אביב.
בגיל 19 התגייס לפלמ"ח, בו שירת בפלוגה ד' של הגדוד הראשון. בסתיו 1947 היה מ"כ בפלוגה י"ב, שעסקה באבטחת קווי המים בדרום הארץ. לאחר קום המדינה המשיך לשרת בצה"ל, והשתתף במלחמות ישראל ממלחמת העצמאות עד מלחמת יום הכיפורים, תחילה כחייל סדיר ואחר כקצין בקבע.
במלחמת העצמאות היה ממגיני כפר דרום עד פינויו, ואחר כך שירת עד תום המלחמה בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב והשתתף במבצע יואב, מבצע לוט ומבצע חורב.
שירת כסגן מפקד פלוגה בגדוד 9, מדריך בבה"ד 5, פיקד על קורס מ"כים חרמ"ש ומפקד פלוגת שריון. 
בשנת 1957 נשא לאשה את בתשבע. בשנת 1961 החל להדריך בבית הספר לשריון, תפקיד בו שימש עד 1964, אז החל לשמש כקצין אג"ם חטיבתי. אחרי מלחמת ששת הימים, שימש קצין מטה במפקדת גייסות השריון, ובשנת 1971 קיבל דרגת סגן-אלוף. במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין מטה באוגדה 162 בחזית המצרית.
לאחר השחרור בשנת 1980 נרשם ללימודים באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל תואר ראשון ושני ואחר כך המשיך לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך השנים חקר ד"ר ברזנר את חיל השריון ופרסם מאמרים וספרים בנושא זה. בשנותיו האחרונות התמסר לעבודה בארכיון העיר רחובות.
ברזנר היה אב לשניים. נפטר ב-27 באפריל 2012.
אורופנדולה

סיסטמטיקה

לקבוצת האורופנדולות שייכים ששה מינים של הסוג Psarocolius המורפולוגיה, הנתמכת בראיות של mtDNA ציטוכרום b ו-NADH הידרוגנז, מראה שהמינים Ocyalus latirostris ו- Psarocolius oseryi הם המרוחקים ביותר משאר הקבוצה. למעשה, נראה שהם קרובים יותר לקבוצת ה-Cacique, וייתכן ששני המינים שייכים לסוג Ocyalus. (הוצע גם לשייך את המין השני לסוג Clypicterus).
האקדמיה הצרפתית

היסטוריה של האקדמיה הצרפתית

בתחילה הייתה האקדמיה הצרפתית חוג בלתי רשמי שבו התנהלו שיחות בנושאים הקשורים בשפה הצרפתית. הקרדינל רישלייה, השר הראשי של המלך לואי השלושה עשר, לקח חוג זה תחת חסותו. ב-22 בפברואר 1635, בהתאם לבקשתו של רישלייה, חתם המלך על מסמך רשמי שהיווה את הבסיס המשפטי לקיומה של האקדמיה והעניק לה מעמד של מונופול. מסמך זה נרשם על ידי הפרלמנט של פריז כהוראה מלכותית ב-10 ביולי 1637. תפקידה העיקרי של האקדמיה, כפי שנקבע במסמך הרשמי של ייסודה, היה לתכן את השפה הצרפתית, לקבוע כללים לשימוש בה, ולעשותה מובנת לכל הצרפתים ולכל דוברי השפה הצרפתית. ברוח זו החלה האקדמיה לערוך את "מילון האקדמיה הצרפתית". המהדורה הראשונה של המילון הופיעה ב-1694, והמהדורה האחרונה (לעת עתה) - ב-1992. בסך הכול יצאו לאור שמונה מהדורות, והמהדורה התשיעית נמצאת בשלבי עריכה.
בתקופת המהפכה הצרפתית ביטלה האספה הלאומית את כל האקדמיות המלכותיות, כולל האקדמיה הצרפתית. ב-1792 נאסר עליה לבחור חברים חדשים במקום אלה שנפטרו. ב-1795 חודשו פעולותיה במסגרת המכון של צרפת שנוסד אז. נפוליאון בונפרטה, בתפקידו כקונסול ראשון, החליט להחיות מחדש את האקדמיות המלכותיות. האקדמיה הצרפתית המשיכה ליהנות מחסותם של כל המלכים, הקיסרים והנשיאים הצרפתיים עד היום.

פעולות האקדמיה הצרפתית

האקדמיה פועלת לשמור על איכותה של השפה ולעקוב אחר התפתחותה. היא מוסמכת לקבל החלטות בתחומי הדקדוק, הכתיב והספרות בשפה הצרפתית, אם כי החלטות אלה הן בגדר המלצה שאינה מחייבת את הציבור ואת הממשלה. האקדמיה מוסמכת להעניק פרסים בשטחים הבאים: ספרות, שירה, תיאטרון, קולנוע, היסטוריה ותרגום. היא מעניקה כשישים פרסים מדי שנה, שהחשוב שבהם הוא פרס הפרנקופוניה (הפרס הגדול של כל הארצות הדוברות צרפתית).
האקדמיה מורכבת מארבעים חברים הנבחרים על ידי החברים עצמם. (החברים הראשונים התמנו על ידי רישלייה). הם נבחרים לכל חייהם, אך קיימת אפשרות לסיים את חברותם בגלל התנהגות לא נאותה. כך הודחו לאחר מלחמת העולם השנייה החברים שארל מוראס, אנרי פיליפ פטן, אבל בונאר, ואבל הרמן בשל קשריהם לממשלת וישי. מאז היווסדה שימשו באקדמיה כ- 700 חברים ובהם: משוררים, סופרים, מחזאים, פילוסופים, רופאים, מדענים, מבקרי אמנות, אנשי צבא, מדינאים ואנשי כנסייה. כאשר מתפנה מקום באקדמיה על המועמדים להציע את מועמדותם, אך גם חברי האקדמיה רשאים להציע מועמד. המועמד מתקבל כחבר ברוב קולות. אם אין מועמד שזכה ברוב הקולות, על הבחירה להתקיים במועד מאוחר יותר.
מרשם לוידס

קבוצת רישום לוידס (באנגלית: Lloyd's Register Group) היא חברה לסיווג כלי שיט וארגון עצמאי לניהול סיכונים המספק הערכות סיכון ושירותי עזרה וכן בדיקות תקן למערכות ניהוליות. מטה החברה שוכן בלונדון. היסטורית, לוידס מרשם כלי שיט, היה ארגון ספנות במהותו. בשלהי המאה ה-20 הארגון גיוון את שירותיו והחל לפעול בתחומים נוספים, כולל בתחומי תעשיית הדלק, תעשיות תהליכים, אנרגיה גרעינית ושירותי רכבות. באמצעות חברת הבת LRQA, לוידס מובילה במתן שירותי הסמכה לתקני ISO 9000 ותקנים אחרים.

מקור

בדומה לחברת החיתום הידועה לוידס של לונדון, שמו ומקורו של מרשם לוידס הוא בבית המסחר לקפה בעל שם זה, אשר פעל בלונדון במאה ה-17 ואשר בו פעלו סוחרים רבים, חתמי אוניות ובעלי עסקים אחרים הקשורים בתעשיית הספנות. בעל בית המסחר, אדוארד לויד, סייע לפועלים תחת קורתו להחליף ביניהם מידע על כך שהחל להדפיס דף חדשות. בשנת 1760 נוסדה חברת הרישום על ידי לקוחות בית המסחר לקפה. להוציא מקור משותף זה לשמם, אין קשר בין חברת מרשם לוידס לחברת החיתום לוידס של לונדון.

רישום כלי שיט

בשנת 1764 פירסמה חברת לוידס את "רישום האוניות" הראשון, זאת במטרה לספק לחתמי אוניות ולסוחרים מידע באשר למצב הספינות שאותן ביטחו ובעזרתן שינעו סחורות. גוף הספינה קיבל ציון באותיות בהתאם למצבו (A הגבוה ביותר), תורני הספינה, מפרשיה ושאר הציוד שעל סיפונה קיבל ציון בספרות (1 הגבוה ביותר). הסיווג "A1", שהוא הגבוה ביותר, הפך ברבות הימים לביטוי נרדף למצוינות. שיטת סיווג זו הופיעה לראשונה במהדורת מרשם לוידס משנת 1775-1776.
מאז שנת 2001 מתפרסם מרשם לוידס, הכולל כל ספינת סוחר שמשקלה הכולל מעל 100 טון, על ידי חברה משותפת של לוידס רישום-פיירפליי (אנגלית: Lloyd's Register-Fairplay).
שקוף (מיזם)

אופי המיזם

מאחורי הקמת שקוף עומד חזון לבניית כלי תקשורת אשר איננו תלוי כלכלית או פוליטית בגורמים אשר עלולים להשפיע לרעה על תוכן הסיקור העיתונאי. נושאי הסיקור הם בעיקרם בתחום החברתי-כלכלי ומתמקדים ב"חיזוק הדמוקרטיה, מנהל תקין, הגברת השקיפות השלטונית ומלחמה בשחיתות".
שקוף מבצע תחקירים וסיקור שוטף בנושאים הנבחרים בידי הציבור - אנשים פרטיים התומכים באופן חודשי קבוע ומשמשים "מוציאים לאור" - בשיטה של הצבעה ישירה על נושא או מושא התחקיר.
תפיסת היסוד של שקוף כלפי עולם העיתונות דומה לזו של לובי 99 כלפי עולם השדלנות - וגורסת כי יש להביא את קולו של הציבור אל עולם העיתונות כדי שזו תמלא נאמנה את תפקידה במשטר דמוקרטי ("כלב השמירה של הדמוקרטיה").

מודל כלכלי

שקוף ממומן במלואו בידי תומכים פרטיים המצטרפים בתשלום חודשי קבוע. סכום התמיכה משתנה בין תומך לתומך ומוגבל ב-1000 ש"ח לחודש, כדי למנוע היווצרות תלות כלכלית בתומך בודד. כל תמיכה מעניקה זכות הצבעה אחת להכוונת העבודה העיתונאית, ללא קשר לגובה התמיכה החודשית (לפי עיקרון אדם אחד, קול אחד ).
נכון לחודש יולי 2018, ישנם למעלה מ-1,400 תומכים קבועים המשקיעים במצטבר כ-60,000 ש"ח בחודש.

רקע

המיזם החל לפעול בשם "מאה ימים של שקיפות" משנת 2014, ופעל למען שקיפות על ידי הצגת קשרי ההון-שלטון, פגישות מיומני חברי הכנסת, מידע המרמז על אפשרות לניגוד עניינים בין פעילות חברי הכנסת וחייהם האישים וסוגיות שקיפות נוספות. המיזם הוקם בעזרת מימון המונים באתר הדסטארט, אשר ביקש לגייס 100,000 ש"ח כדי לקדם את נושא השקיפות. מטרתו המקורית של המיזם הייתה לשלוח חוקרים פרטיים בעקבות חברי הכנסת במטרה לחשוף את יומן הפגישות שלהם ודרכו את קשרי ההון-שלטון. המיזם הושק במהלך "מבצע צוק איתן" והצליח לגייס כמעט 60% יותר מהסכום המבוקש.
תחילת המיזם נדחתה במספר חודשים בעקבות פיזור הכנסת, עד להתכנסות הכנסת מחדש לאחר הבחירות. בהמשך, אסטרטגיית המיזם שונתה והורחבה לתקופה העולה על 100 הימים המקוריים. בשנת 2017 יזם המיזם קמפיין מימון המונים נוסף בשם "88 ימים של פגרה" כדי לממן את המשך פעילותו, עם דגש על הגברת השקיפות על פעילות הח"כים במהלך הפגרה הארוכה מהכנסת.
לאורך שנות פעילות המיזם יצר שיתופי פעולה עם מיזמים משלימים. בשנת 2018 התאחדו המיזמים "מאה ימים של שקיפות" ו"קרן התחקירים" תחת "שקוף", ושונה המודל העסקי של המיזמים למימון קבוע של תומכים שקובעים את פעילות הארגון.
לצורך פעילותו המיזם משתמש בכלים עיתונאיים מגוונים כגון מקורות, חוקרים פרטיים, בקשות חופש מידע, סטטיסטיקות של הצבעות וחשיפת נתונים על ידי נבחרי הציבור וניתוח מאגרי מידע שלטוניים. המיזם שוכר שירותים של משרדי חקירות לאיסוף מידע וקידום שקיפות, וכן מפעיל מערך מתנדבים על מנת לקדם את מטרות המיזם. המיזם דוגל בשקיפות ומציג את כל הוצאותיו ברשת האינטרנט.

פעילות "קרן התחקירים" לפני איחוד המיזמים ל"שקוף"

קרן התחקירים הוקמה כמיזם עיתונות חוקרת, במודל ראשוני אשר מזכיר את המודל של שקוף. לפני שהתאחדה הקרן אל מיזם שקוף, בצעה כמה תחקירים ומיזמים, ביניהם תחקיר על הסכם הסחר בשירותים, אשר עורר שיח ציבורי בנושא ואף הוביל לדיון בכנסת בנושא, וכן תחקיר על בכירי המשרד להגנת הסביבה שעוברים לעבוד בחברות אשר יוצרות לכאורה ניגוד עניינים עם תפקידם הציבורי.
שפופרת ריק

שפופרת ריק (Vacuum tube) היא רכיב אלקטרוני שהומצא בתחילת המאה ה-20 על ידי לי דה פורסט המבוסס על שפופרת קתודית.
השפופרת מכילה בתוכה נימה הנמצאת בריק ופולטת אלקטרונים כאשר היא מחוברת למתח חשמלי, ומתחממת כתוצאה מזרם חשמלי העובר דרכה. הפעלת מתח חשמלי על השפופרת, יוצרת שדה חשמלי אשר מושך אלקטרונים אלו אל האנודה. מכיוון שהאנודה אינה פולטת אלקטרונים, אין זרם בכיוון ההפוך. כך משמשת שפופרת ריק מסוג דיודה ליישור זרם. בטריודה מופיע גם סריג בין הקתודה לאנודה, והמתח שלו מאפשר לשלוט על כמות האלקטרונים העוברים בה. כך משמשת הטריודה להגברת אותות.
שפופרות ריק שימשו בדור הראשון של המחשבים כמתגים בעלי שני מצבים.
המצאת הטרנזיסטור בשנת 1948 דחקה את שפופרות הריק בהדרגה משימוש, עד שהפכו לרכיב נדיר במעגלים אלקטרוניים החל מאמצע המאה ה-20.
כיום השימוש העיקרי של שפופרות ריק הוא במגברי צליל במערכות שמע יוקרתיות. יש הטוענים כי בשל מספרם הרב של האלקטרונים בשפופרת מושג דיוק סטטיסטי רב יותר. אחרים מזהים "חמימות" בצליל. ה"חמימות" היא למעשה עיוות (distortion) הנגרם על ידי שפופרת הריק, חלק מחובבי ההאזנה מוצאים בטשטוש הצליל הנאה. זוהי 'רוויה-רכה' הנגרמת משימוש יתר (הכוונה לשימוש מעבר ליכולות השפופרת) בשפופרות, הגורמת למעגלים המשתמשים בשפופרות ותוכננו בצורה לקויה, להישמע טוב יותר ממעגלים שתוכננו בצורה לקויה המשתמשים בטרנזיסטורים.
שפופרות משמשות גם במגברים המשמשים גיטרות, שמתוכננים לשימוש יתר, היות שקיימת בהם התכונה של העברה לא-קווית (non-linear) יותר משקיימת בטרנזיסטורים, היוצרת תחום הרמוניות עיוותים נעימה יותר. משתמשים בשפופרות גם עבור מגברים בתדרי רדיו, זאת עקב הספק המוצא הגדול יותר שניתן להפיק מהן בהשוואה לטרנזיסטורים. כמו כן, בניסויים פיזיקליים מסוימים יש העדפה לשפופרות ריק בגלל יכולתן לעמוד בשינויי עומס גדולים יותר.
ולאדו ינבסקי

ביוגרפיה

ולדימיר ינבסקי נולד סקופיה, בירת מקדוניה, למד אנגלית וספרות באוניברסיטת סקופיה. את תחילת דרכו המוזיקלית פתח כחבר בלהקות מקומיות. בשנת 1991 פתח בקריירה עצמאית בתור זמר וזכה להצלחה מסחררת במדינתו. בשנת 1992 ניסה להשתתף במוקדמות תחרות האירוויזיון לשנה זו כנציג יוגוסלביה, והגיע למקום ה-11. ינבסקי ניסה שנית להשתתף במוקדמות האירוויזיון בשנת 1998, הפעם תחת נציגות מקדוניה, וזכה לייצג את מדינתו לראשונה (אחרי שבשנת 1996 נופתה מהתחרות בשלב הסינון המקדים) עם השיר "Ne zori, zoro", שהגיע למקום נמוך בתחרות ועל כן לא השתתפה באירוויזיון בשנה שלאחר מכן.
בורשטין

תולדות היישוב

אזכורה הראשון של העיר הוא משנת 1596, במסמכי תיעוד של העיר הסמוכה האליץ', בהם כונתה "Nove Selo", כלומר "כפר חדש", ובהם מצוין שתאריך ייסודה של העיר הוא 1554.
במהלך התקופה הסובייטית התפתחה העיר במהירות, בפרט בין השנים 1962-1944, והייתה לעיר הגדולה ביותר במחוז, ובה אוכלוסייה כפולה בגודלה מאוכלוסיית עיר המחוז האליץ'. עם זאת, רק לאחר התקופה הקומוניסטית, בשנת 1993, זכה היישוב למעמד של עיר.
בעיר עוברת מסילת רכבת ובה קיימת כנסייה קתולית עתיקה, ששופצה בתחילת המאה ה-21. אחד ממאפייני ההיכר הבולטים של העיר הוא תחנת הכוח שלה, המונעת בדלק מאובנים. העיר שוכנת לחופי אגם, ובה חוות דגים.
פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט, בנו של וולפגנג אמדאוס מוצרט, התגורר בבורשטין ב-1809, כשהעיר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.

תולדות הקהילה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבורשטין הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-17. בראשית המאה ה-18 התארגנה בעיר קהילה עצמאית, וקודש בה בית עלמין, וכעבור מספר שנים נבנה במקום בית כנסת.
מאמצע המאה ה-19 ישבו בעיירה אדמו"רים מחסידות סטרטין, וכן ישבו בה חסידי בלז וחסידי צ'ורטקוב.
בשנת 1898 הוקם בעיר בית ספר יהודי מיסוד קרן הברון הירש, ובשנת 1909 הוקם בה בית ספר עברי. בסוף המאה ה-19 הוקם בעיר איגוד חובבי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיר רבים מיהודיה, בשל חשש מגייסות הרוסים, ויהודי העיר הנותרים נפגעו מפרעות החיילים הרוסים, ולאחר מכן הקוזקים. כמו כן, רבים מבתי העיר נשרפו, ובשנת 1918 פרצו בה מגיפות שהפילו חללים רבים. לאחר תום המלחמה, נרצחו בעיר 11 יהודים בעת פרעות פטליורה. בעקבות מאורעות אלו עזבו את העיר רבים מיהודיה.
בסיוע יוצאי העיר בארצות הברית ומוסדות עזרה הדדית, השתקמה הקהילה בעיר. בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 הוקמו בעיר סניפי המזרחי והרוויזיוניסטים, ופעלו בה תנועות הנוער גורדוניה, בית"ר והנוער הציוני.
בין מלחמות העולם נמנו בבורשטין כ-1,800 יהודים, למעלה ממחצית מסך תושביה באותה עת.

בשואה

עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939, הולאמו עסקי היהודים בעיר, והוגלו ממנה פעילי המפלגות ותנועות הנוער הציוניות. לאחר פלישת הגרמנים ובעלות בריתם לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941, כבשו את העיר כוחות של צבא הונגריה. באוגוסט 1941 עברה העיר לשלטון גרמני. בתקופת הביניים ערכו תושבי המקום האוקראינים פרעות ביהודי העיר.
באוגוסט 1941 הוקם בעיר יודנרט, בראשות ליפא שומר, אשר נדרש להעביר לגרמנים תשלום כופר גבוה וחפצי ערך. בספטמבר 1941 צוו יהודי העיר לעבור לגטו, תוך שנאסר עליהם ללכת על מדרכות העיר, והם חויבו בענידת סרט עם מגן דוד על זרועם. כמו כן, יהודי העיר נלקחו לעבודות כפייה, שבמהלכן מתו עשרות. בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי העיר כתוצאה מרעב. קבוצות צעירים מהעיר שניסו להימלט לרומניה נתפסו ברובן, ונרצחו.
בסתיו 1942 הועברו יהודי העיר לגטו רוהטין ולבוקאצ'יבצי, שם נרצחו במקום או הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. שוטרים גרמנים ואוקראינים, בסיוע איכרים מקומיים, ערכו מצוד אחר יהודים שניסו להימלט ליערות הסביבה.
ביער סמוך לעיר פעלה קבוצת פרטיזנים, שחלקם היו יהודים מהעיר, אשר אחת מפעולותיה הייתה מתקפה על תחנת המשטרה בבורשטין והוצאת נשק מהמקום.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-27 ביולי 1944 נמצאו בה 13 יהודים שהסתתרו. בתי הכנסת של העיר הוסבו בשנות החמישים למחסני תבואה.
בבורשטין קיים בית עלמין יהודי שנוסד במאה ה-18, והוא השריד האחרון לקיומה של הקהילה היהודית בעיר. ככל הידוע, הקבורה האחרונה בו הייתה ב-1940.