מדינות הציר

מדינות הציר היו המדינות שלחמו נגד בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמרכזן גרמניה הנאצית, איטליה הפאשיסטית והאימפריה היפנית.

הצדדים הראשיים להסכם

שלוש החותמות על ההסכם התלת צדדי נחשבות למעצמות העיקריות המהוות את הציר. האידאולוגיה התוקפנית שאימצו לעצמן, מדיניותן, והנכונות להשתמש בכוח כדי להגשימה, כמו גם האישיות של העומדים בראשן, נתנו לברית זו את אופייה המיוחד.

מדינות נוספות שהצטרפו להסכם התלת צדדי

בחודשים שלאחר חתימת ההסכם התלת צדדי, הצטרפו אליו מדינות נוספות, אם מרצונן, וכהמשך ישיר למדיניות בשנים שלפני גיבוש ההסכם, ואם ברמה זו או אחרת של אילוץ. יש לזכור כי בעת חתימת ההסכם, בספטמבר 1940 הייתה גרמניה הנאצית בשיא כוחה, לאחר שזה עתה הביסה את צרפת במערכה שנמשכה שישה שבועות, והכישלונות בחזית הרוסית שהביאו בסוף לתבוסתה היו נחלת העתיד הרחוק. בריטניה הספונה באיה המבודד הייתה האתגר היחיד כנגד שלטון מדינות הציר באירופה, והדעה הרווחת הייתה כי אף היא תיכנע בסופו של דבר. ברית המועצות הייתה קשורה עם גרמניה בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב, ואילו ארצות הברית הייתה שבויה בכוחם של אילוצי פוליטיקה פנימית שהותירו אותה מחוץ למלחמה על אף רצונו של פרנקלין דלאנו רוזוולט. בסוף שנת 1940 ובתחילת שנת 1941 נראתה ההצטרפות אל מדינות הציר כצעד נבון וכמעשה בעתו.

יוגוסלביה

ממלכת יוגוסלביה, בשלטונו של העוצר פאבלה, הייתה חברה בברית המשולשת למשך כיומיים במרץ 1941.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נראתה יוגוסלביה מוקפת מכל עבריה במדינות פרו-נאציות. איטליה הפאשיסטית הייתה בעלת אינטרסים ביוגוסלביה עוד מזמן משבר פיומה בו כבש גבריאלה ד'אנונציו את העיר פיומה בקרואטיה והכריז כי המדובר ברפובליקה איטלקית, בשנת 1919. בעיית המיעוטים ביוגוסלביה הביאה לחילוקי דעות בין הקרואטים והסלובנים, המחזיקים בדת הקתולית ובין הסרבים והבוסנים, שהחזיקו בדת הפרבוסלבית. הגרמנים ידעו היטב לנצל מתחים אלו. שכנותיה של יוגוסלביה - הונגריה, בולגריה ורומניה - נטו לצד הגרמני, בעוד שיוון הקטנה הותקפה על ידי האיטלקים. לאחר הכישלון האיטלקי במלחמת איטליה-יוון היה ברור כי ההתערבות הגרמנית היא אך עניין של זמן, וכי על מנת שהתערבות זו תצלח, יהיה צורך במעבר של חיילים גרמנים דרך שטח יוגוסלביה.
לאור הלחץ הכבד בו חש, חתם הנסיך פאוול על ההסכם התלת צדדי ב-25 במרץ 1941. החתימה הביאה את כת הקצינים הפרו-בריטית, שהיוו את הפיקוד הגבוה של צבא יוגוסלביה, ליזום הפיכה צבאית, בתוך יומיים מחתימת ההסכם, שטביעות אצבעותיה של בריטניה ניכרו בה היטב. הממשלה היוגוסלבית החדשה, בראשות הגנרל סימוביץ', העלתה על כס המלוכה את המלך פיטר השני, בן ה-10, והכריזה על פרישתה מן הברית המשולשת.
היטלר רתח מזעם כששמע על ההפיכה בבלגרד, וב-6 באפריל 1941 הורה על הפלישה ליוגוסלביה. בתוך שבועיים שלט הוורמאכט במדינה. המדינה העצמאית של קרואטיה הוקמה ב-10 באפריל 1941, והמדינה החדשה הצטרפה לכוחות הציר בהתלהבות. סלובניה סופחה לשטחה של גרמניה, ודלמטיה סופחה לאיטליה. מונטנגרו סופחה לאלבניה שהייתה תחת "אוניה פרסונלית" עם איטליה, ולמעשה בשליטתה המוחלטת. מספר אזורי גבול סופחו להונגריה, ומקדוניה הועברה לבולגריה. ממשלת הבובות בראשות מילאן נדיץ', שהוקמה ב-29 באוגוסט 1941, טענה כי היא יורשתה החוקית של ממלכת יוגוסלביה.
בשנת 1944, כאשר נסוגה בולגריה מההסכם התלת צדדי, הציעו הגרמנים לאיבאן מיכאילוב להקים מדינה מקדונית עצמאית, אך הוא סירב.
בשטחי יוגוסלביה לשעבר התחוללה מלחמת פרטיזנים עממית כנגד הגרמנים. גורלם של יהודי יוגוסלביה היה מר, ורובם הושמדו על ידי הגרמנים.
ב-23 באוקטובר 1944 שוחררה יוגוסלביה על ידי התנועה הפרטיזנית בראשות טיטו ועל ידי הצבא האדום. ב-29 בנובמבר 1945 אוחדה יוגוסלביה שוב כ"רפובליקה פדרלית עממית".

מדינות שלחמו לצד מדינות הציר

קרואטיה, תאילנד, פינלנד ועיראק לא היו מעולם חלק רשמי מהברית המשולשת, אך הן לחמו לצד מדינות הציר. המניעים לכך שונים, ורמת המעורבות שונה. אנשי האוסטאשה הקרואטים לחמו לצד מדינות הציר מתוך אידאולוגיה וקבלה מוחלטת של התאוריות האנטישמיות הנאציות, תוך השמדת היהודים בשטח קרואטיה. פינלנד, לעומת זאת, ראתה בלחימה לצד גרמניה כנגד ברית המועצות, הזדמנות לקבל את השטחים שאיבדה במלחמת החורף, והייתה למעשה המדינה היחידה מבין מדינות הציר והלוחמות לצידן שמשטרה היה סוציאל-דמוקרטי להלכה (אם כי לא למעשה), ומבין מדינות אירופה שלחמו לצד כוחות הציר נבדלה בכך שמנעה את הפגיעה ביהודיה ולא קיבלה חקיקה אנטישמית.

קרואטיה

ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לשטח ממלכת יוגוסלביה. ב-10 באפריל 1941 הכריזה קרואטיה על עצמאותה. חיילים קרואטים נלחמו מאותו היום ואילך לצד כוחות הציר, אפילו לאחר ששטח קרואטיה עצמה נכבש על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים. הלאומן הקרואטי הפשיסט והאנטישמי, אנטה פאבליץ', הנהיג את תנועת האוסטאשה, ששלטה בקרואטיה בין 1941 ל-1945.
אחד מצעדיו הראשונים של פאבליץ' היה ביקור ברומא, שם הציע את כתר קרואטיה לאציל מבית סאבויה שהוכתר בשם טומיסלב השני מלך קרואטיה. למחרת נפגש עם מוסוליני וחתם על הסכם לפיו מסר לאיטליה את חבל דלמטיה והסדיר עמה את שאלת הגבולות בין שתי המדינות.
פאבליץ' הקים את "משמר המולדת הקרואטי" כוח צבא שמנה בשיאו 130,000 איש. פרט לכך לחמו גם אנשי האוסטאשה ומתנדבים קרואטים רבים הגיעו לשורות הואפן אס אס. ממשלתו של פאבליץ' הכריזה מלחמה על ברית המועצות, חתמה על הסכם האנטי-קומינטרן המחודש ב-1941 ושלחה חיילים להלחם בחזית המזרחית לצד הגרמנים. אנשי האוסטאשה נלחמו לצד הגרמנים כנגד התנועה הפרטיזנית במקומות רבים בבלקן.
עם סיום המלחמה, במאי 1945 חדלה המדינה הקרואטית העצמאית מלהתקיים, ואוחדה בחזרה לתוך יוגוסלביה.

יהדות קרואטיה

משטרו הגזעני של פאבליץ' פתח במסע שמד כנגד הסרבים, הצוענים והיהודים. מחנה הריכוז ביאסנובאץ נודע לשמצה, ובו הושמדו מאות אלפי בני אדם. מספר הקורבנות הכולל קשה מאוד להערכה. על פי מוזיאון השואה האמריקאי נרצחו על ידי האוסטאשה בין 330,000 ל-390,000 סרבים, למעלה מ-32,000 יהודים (ומספר נוסף בלתי ידוע שגורש לאושוויץ), וכ-26,000 צוענים. כן נרצחו עשרות אלפי קרואטים ממתנגדי המשטר.

תאילנד

תאילנד לחמה לצד יפן והייתה בעלת בריתה. בשנת 1935 עלה על כס המלוכה בתאילנד הילד בן ה-10 אננדה מהידול. משנת 1938 שלט במדינה המרשל פיבול סונגרם, ששימש כראש הממשלה, והיה למעשה דיקטטור צבאי. ב-28 בנובמבר 1940 ניצלה תאילנד את חולשתה של צרפת עקב הפלישה הגרמנית כחצי שנה לפני כן, והכריזה מלחמה על צרפת של וישי בניסיון לקבל שטחים בהודו סין. לאחר מספר חודשים הסתיימה הלחימה בלחץ של יפן. משטר וישי העביר לתאילנד שטחים בלאוס ובקמבודיה.
מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור, ב-8 בדצמבר 1941 פלשו היפנים לתאילנד. עם היוודע דבר המתקפה הורה המרשל פיבול סונגרם לכוחותיו שלא להתנגד לפולשים. ב-21 בדצמבר 1941 נכרתה ברית צבאית עם יפן, וב-25 בינואר 1942 הכריזה תאילנד מלחמה על בריטניה וארצות הברית. בריטניה וארצות הברית תמכו בפרטיזנים שלחמו על אדמת תאילנד כנגד היפנים, ו"ממשלה תאית חופשית" הוקמה בוושינגטון.
חיילים תאים לחמו לצד היפנים בבורמה ובמלאיה, ותאילנד שימשה בסיס לחיילי יפן בדרכם לחזיתות בדרום מזרח אסיה. ביוני 1944 הודח המרשל פיבול סונגרם מהשלטון, ואת מקומו תפסה ממשלה מתונה ואזרחית בראשות קואנג אפלוונג. הממשלה ניסתה לסייע לכוחות הפרטיזנים, ובה בעת לשמור על יחסים טובים עם היפנים.
תנועת "תאילנד החופשית" (סרי תאי) התבססה בלונדון ובוושינגטון ו-90,000 לוחמיה שלטו בחלקים נרחבים של תאילנד עצמה, בראשות המדינאי פרידי פנומיונג.
לאחר המלחמה, מנעה התערבות ארצות הברית את היחס לתאילנד כמדינת ציר, אך בריטניה דרשה פיצויי מלחמה שיינתנו ב-3 מיליוני טונות של אורז, והחזרת שטחים שנכבשו מהמושבה הבריטית במלאיה, ומבורמה והודו סין. פיבון ומספר מאנשי משטרו הועמדו לדין באשמת פשעי מלחמה, אך לחץ פוליטי הביא לשחרורם.

פינלנד

פינלנד לא הייתה חלק מההסכם התלת צדדי, אך נלחמה כנגד ברית המועצות לצדה של גרמניה. בין נובמבר 1939 למרץ 1940 לחמה פינלנד כנגד ברית המועצות במלחמת החורף בה הותקפה על ידי ברית המועצות (שמתוקף הסכם ריבנטרופ-מולוטוב "ניתנה" לברית המועצות על ידי היטלר בדומה לפולין), אך העמידה הגנה ראויה, ועל אף שאיבדה שטחים, לא איבדה את עצמאותה.
על אף שהדבר לא היה מחויב מבחינה אידאולוגית, מצאה עצמה פינלנד נסחפת לכיוונה של גרמניה, בתחילה על מנת לאזן את האיום מצד ברית המועצות, ולאחר מכן, משניתנה לכך ההזדמנות, על מנת לקבל את השטחים שאיבדה במלחמת החורף.
היטלר ייעד לצבא הפיני תפקיד במבצע ברברוסה, הפלישה לברית המועצות ביוני 1941. הפינים אמורים היו להתקיף במערבו או משני צדיה של ימת לדוגה, וכן לנסות ולכבוש בחזרה את האנקו. במאי 1941 התירה גרמניה למתנדבים פינים להצטרף אל ה-SS. גדוד בן 1,200 איש גויס וצורף לדיוויזיית "ויקינג" הרב-לאומית של הואפן אס אס. במהלך המלחמה הצטרפו לכוח זה 200 פינים נוספים.
ככל שהתקרב זמנו של מבצע ברברוסה, התהדק שיתוף הפעולה בין פינלנד וגרמניה, ב-7 ביוני הכניסה גרמניה שתי דיוויזיות ללפלנד הפינית, ולאחר מכן קיבל הצבא הפיני פקודת כוננות בגבול, ואזרחים פונו מאזורי הגבול. כשנפתחה המלחמה התירה פינלנד לגרמניה לתדלק את מטוסיה בשדות התעופה הפינים, ולהשתמש במתקני הצי שלה.
בהכרזת המלחמה על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הכריז היטלר כי לצדו עומדות פינלנד ורומניה. פינלנד הכריזה מלחמה ב-25 ביוני, לאחר שרוסיה הפציצה את שדות התעופה שלה ועיירות בתחומה, בטענה ששיתוף הפעולה של פינלנד עם גרמניה הוא פרובוקציה המאפשרת לברית המועצות לנקוט כנגדה בצעדים. פינלנד ניתקה את היחסים עם בריטניה באוגוסט 1941 לאחר שזו הפציצה כוחות גרמנים שהיו מוצבים בפינלנד. בריטניה קראה שוב ושוב לפינלנד לחדול מן הלחימה, ולבסוף הכריזה עליה מלחמה ב-6 בדצמבר 1941. ארצות הברית מעולם לא הכריזה מלחמה על פינלנד. פינלנד חתמה על הסכם האנטי-קומינטרן המחודש ב-1941.
הפינים טוענים כי מטרתם הייתה לקבל את השטחים שאיבדו במהלך מלחמת החורף, אך ב-10 ביולי 1941 ציווה הפלדמרשל מנרהיים כי מטרת המלחמה היא לסלק את הבולשביקים מקרליה, לשחרר את עמי קרליה, ולהבטיח לפינלנד עתיד מזהיר.
בסך הכול השתתפו 475,000 חיילים פינים במלחמה כנגד ברית המועצות. שלא כמדינות גרורות אחרות שמרה פינלנד על פיקוד עצמאי לצבאה במהלך המלחמה, ושמרה על מטרות המלחמה שלה באופן עצמאי מאלו של גרמניה. במהלך המצור על לנינגרד, שבו מתו מרעב כ-750,000 רוסים, החזיקה פינלנד בשטח חצי האי הקרלי, מצפון ללנינגרד, אך סירבה לדרישות להפעיל לחץ לכיוון דרום.
נשיא פינלנד ריסטו ריטי חתם על הסכם עם יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הנאצי, לפיו תימנע פינלנד מחתימת הסכם שלום נפרד, אך יורשו של ריטי בתפקיד, הפילדמרשל מנרהיים, התעלם מההסכם ופתח במשא ומתן חשאי עם הסובייטים. ב-19 בספטמבר 1944 חתם מנרהיים על שביתת נשק, ובה התחייב לגרש את הכוחות הגרמנים מפינלנד, דבר שהביא לקרבות המכונים "מלחמת לפלנד". השטח שאבד ב-1940 והוחזר ב-1941 עבר שוב לשליטת הרוסים. ב-10 בפברואר 1947 חתמו הפינים על הסכם שלום עם בעלות הברית בפריז, בו אושרו תנאי שביתת הנשק, ופינלנד הודתה ב"בריתה עם גרמניה ההיטלריסטית".
פינלנד הייתה היחידה בין מדינות הציר ותומכותיהן ששמרה במשך המלחמה על משטר דמוקרטי. ב-1945 הייתה פינלנד המדינה האירופית היחידה הגובלת עם ברית המועצות שלא נכבשה על ידה.
היהודים בפינלנד

היהודים בפינלנד לא נרדפו ולא הושמדו. הם זכו לשוויון זכויות אזרחי מלא, ואף לחמו בצבא הפיני לצד הצבא הגרמני, ו-23 מהם נהרגו. כחמש מאות פליטים יהודים הגיעו לפינלנד במהלך המלחמה. כארבעים מהם נותרו בשטחה ונשלחו למחנה עבודה בלפלנד. לבסוף הוסגרו שמונה מהם לגרמנים, והושמדו. על שמם הקימו מתנדבים פינים את מושב יד השמונה בישראל. במהלך המלחמה החליפה פינלנד שבויי מלחמה רוסים שהוחזקו בידה באזרחים פינים שנכלאו בגרמניה. בין שבויי המלחמה שנמסרו לידי גרמניה היו גם יהודים, שיש להניח כי לא שרדו, אך אלו לא נמסרו על בסיס אתני. יהודים אלו היו קורבנות השואה היחידים שניתן לייחס לעם הפיני במעשה או במחדל. ב-6 בנובמבר 2000 התנצל ראש הממשלה הפיני פאבו ליפונן על הסגרת שמונת הפליטים. בנובמבר 2003 מינתה ממשלת פינלנד ועדה לחקר הסגרת שבויי המלחמה, לבקשת מרכז שמעון ויזנטל.

מדינות בובה יפניות

האימפריה היפנית יצרה מספר מדינות בובה באזורים אותם כבש צבאה, החל מיצירת מנצ'וקואו ב־1932. מדינות בובה אלו זכו למידה משתנה של הכרה בינלאומית.

מנצ'וקואו

מנצ'וקואו הייתה מדינת הבובות היפנית במנצ'וריה, המחוז הצפון מזרחי של סין. שליטה הרשמי היה פויי, הקיסר האחרון משושלת צ'ינג, אך בפועל שלט בה צבא יפן, ובמיוחד צבא קוונטונג. בעוד שמילולית פירוש "מנצ'וקואו" הוא המדינה לבני המאנצ'ו, היה באזור רוב של בני האן.
בעקבות הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931 הוכרזה עצמאות מנצ'וקואו ב-18 בפברואר 1932, כאשר פו-יי שימש כ"ראש המדינה". הוא הוכרז ל"קיסר מנצ'וקואו" שנה לאחר מכן. 23 מתוך 80 מדינות חבר הלאומים הכירו במדינה החדשה, אך חבר העמים עצמו הכריז ב-1934 כי מנצ'וריה נותרה חלק מסין, הכרזה שהביאה לפרישת יפן מחבר הלאומים. גרמניה, איטליה וברית המועצות היו בין המכירות במדינה החדשה. מנצ'וקואו זכתה גם להכרה של מדינות בובה אחרות, וגרורות של יפן.
צבאה של מנצ'וקואו מנה בין 200 ל-220 אלף חייל, לפי הערכות מודיעין סובייטיות. חילות אלו הוצבו במנצ'וקואו תחת פיקוד הצבא היפני, והצי של מנצ'וקואו הוצב תחת הצי השלישי היפני.
ב-8 באוגוסט 1945, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, כפי התחייבותה בועידת יאלטה. הצבא האדום פלש למנצ'וקואו במבצע סערת אוגוסט. צבא מנצ'וקואו קרס בתוך מספר ימים. פו-יי נתפס בידי הסובייטים, והמדינה חדלה מלהתקיים. בתחילה שימשה בסיס לקומוניסטים הסינים, בהתקפותיהם על צבא הקוומינטנג, ולאחר מלחמת האזרחים בסין אוחד המחוז עם סין.
היהודים במנצ'וקואו

במנצ'וריה הייתה קהילה יהודית משגשגת, אליה הגיעו פליטים מהפרעות ביהודי רוסיה, בתקופה בה היה האזור בשליטה רוסית. בין המשפחות שהתיישבו בחרבין הייתה משפחתו של מרדכי אולמרט, אביו של אהוד אולמרט. בימי שלטון מנצ'וקואו הופלו היהודים לרעה, וכנגד הקהילה הופנו איומים וטרור. מלחמת העולם השנייה אך החמירה את המצב, אך המצב לא הגיע מעולם לכדי פעולות מהסוג שננקטו באירופה, וחייהם של יהודי מנצ'וריה היו בטוחים.
היפנים ראו כיצד הקימו הסובייטים את המחוז היהודי האוטונומי בבירוביג'אן על גבול מנצ'וקואו, והגו תוכנית בשם "תוכנית פוגו" לפיה תגרש גרמניה את יהודי אירופה אל מנצ'וקואו, ואלו יביאו לשגשוגה הכלכלי של המדינה. פוגו הוא סוג של דג, שבשרו טעים, אך הוא יכול להיות רעיל. כך תפסו היפנים באופן נאיבי את התעמולה האנטישמית הגרמנית. התוכנית נדונה, אך לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות הפכה לבלתי ישימה מכמה סיבות: ראשית, הפלישה הביאה לחסימת הנתיב היבשתי דרך ברית המועצות ולגרמניה לא היה את הכוח הימי לבצעה דרך הים. שנית, בשלב זה אימצו הגרמנים את הפתרון הסופי שכלל את השמדת היהודים, וזנחו תוכניות כתוכנית זו או תוכנית מדגסקר הדומה לה.

מנגצ'אנג

מנגצ'אנג, או מנגג'אנג (מכונה לעיתים מנגוקואו על משקל מנצ'וקואו) הייתה מדינת בובות יפנית שהוקמה במונגוליה הפנימית.
באנשי מונגוליה הפנימית הייתה קיימת מרירות כלפי השלטון המרכזי בננקינג, בירת סין. חילוקי הדעות העיקריים נסבו סביב הגירתם של בני האן רבים אל אזור הערבות השוממות של מונגוליה הפנימית. מספר בני אצולה מונגולים החלו להגות בדרישת יתר חרות מהשלטון המרכזי, והיפנים ידעו לנצל לטובתם לאומנות פאן מונגולית זו.
יפן יצרה את מנגצ'אנג על מנת לנצל את המתחים בין המונגולים האתנים והממשלה המרכזית בסין, כשלב ראשון לקראת כיבוש מונגוליה החיצונית משליטת ברית המועצות.
ב-18 בפברואר 1936, לאחר הכיבוש היפני של האזור, הכריז הנסיך המונגולי דמצ'יגדונרוב המיוחס לג'ינג'יס חאן על עצמאותה של מונגוליה הפנימית. במרץ 1940 אוחדו ממשלות בובות שונות שהקימה יפן בשטחה של סין לכלל ממשלת וונג ג'ינגוי, אך מנגצ'אנג שמרה על זהותה הנפרדת. בפועל הייתה המדינה בשליטת הצבא היפני, אך לשליט המדינה היה מעין צבא עצמאי משלו.
ב-1945 בעקבות תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, ופלישת הסובייטים וצבאות מונגוליה החיצונית הקומוניסטים, חדלה המדינה מלהתקיים. הצבאות הפולשים נתקלו בהתנגדות מועטה.

ממשלת וונג ג'ינגוויי

ממשלת וונג ג'ינגוויי נוסדה ב-29 במרץ 1940 על ידי וונג ג'ינגוויי, שעמד בראשה של ממשלת בובות יפנית זו שמקום מושבה היה בננקינג.
במהלך מלחמת סין-יפן השנייה התקדמה יפן מבסיסיה במנצ'וריה וכבשה את רוב מזרח סין ומרכזה. מספר מדינות בובות הוקמו באזורים שנשלטו על ידי הצבא היפני, בפקינג ובננקינג. ממשלות אלו אוחדו ב-1940 לממשלה מרכזית אחת שמרכזה בננקינג. הממשלה, המכונה ממשלת וונג ג'ינגוויי, אימצה את סמלי הממשלה הלאומנית שקדמה לכיבוש היפני.
לממשלת ננקינג לא היה כל כוח אמיתי, והיא שימשה ככלי תעמולה ליפנים. היא חתמה על הסכמים עם יפן ומנצ'וקואו, ש"אישרו" את הכיבוש היפני של סין והכירו בעצמאות מנצ'וקואו. הממשלה הייתה אחד הצדדים להסכם האנטי-קומינטרן המחודש ב-1941. ב-9 בינואר 1943 הכריזה הממשלה מלחמה על בריטניה ועל ארצות הברית.
יחסיה של הממשלה עם היפנים היו בעייתיים מלכתחילה. התעקשותו של וונג לשמור על הסמלים המסורתיים של ממשלת סין, ואימוץ כל סמלי הקוומינטנג, לרבות השימוש בדגל זהה, הובילה לעימותים בלי פוסקים עם היפנים.
הידרדרות מצבה הצבאי של יפן החל משנת 1943 הוביל למתן תפקיד חשוב יותר לצבא ננקינג בהגנת אזורי הכיבוש היפני, מאשר היפנים תכננו מלכתחילה. הצבא של ממשלת וונג ג'ינגוויי לחם ללא הרף בצבאות הקומוניסטים, שמרכזם בפרובינציות הצפוניות של סין.
ב-10 בנובמבר 1944 מת וונג ג'ינגוויי במרפאה בטוקיו, והוחלף בידי צ'ן גונגבו. צ'ן היה בעל השפעה אפסית, וללא כל כוח של ממש. ראש עיריית שאנגחאי, תו פוהאי היה בעל הכוח האמיתי במדינה. מותו של וונג הביא לירידה במעט הלגיטימיות שהייתה למשטר, אך המשטר המשיך לשמור על מראית עין של מדינה במשך כשנה נוספת.
ב-9 בספטמבר 1945 בעקבות תבוסת יפן, נכנעו האזורים שבשליטת מדינת ננקינג לגנרל הא ינגצ'ין, לאומן הכפוף לצ'אנג קאי שק. מפקדי צבא ננקינג הכריזו על נאמנותם לגנרליסימו והמשיכו במלחמתם בקומוניסטים בצפון. בשנת 1946 נשפט צ'ן גונגבו על חלקו בפעולת המשטר משתף הפעולה, והוצא להורג.

בורמה

עם כיבוש בורמה על ידי היפנים, ב-1942, ראו בורמזים רבים בפולשים משום משחררים מן השלטון הבריטי. גרעין בשם "שלושים החברים" אומן על ידי היפנים, והפך ל"צבא העצמאות של בורמה" בהנהגת הגנרל בעל הנטיות השמאליות אונג סן. היפנים שחררו מהכלא את המנהיג הלאומי, עורך הדין בה מאו, והעמידו אותו בראש ממשלה ברנגון ב-1 באוגוסט 1942. ב-1 באוגוסט 1943 הצהירו היפנים על עצמאותה המלאה של בורמה, שמיד הכריזה מלחמה על בריטניה וארצות הברית, וחתמה ברית צבאית עם יפן. היו אלו מילים ריקות. השליט האמיתי בבורמה היה הצבא היפני, וממשלתו של בה מאו הייתה נטולת סמכויות, ושימשה רק כדי לגייס בורמזים לעבודות כפייה לטובת הצבא היפני, ביחידות שכונו "צבא הזיעה".
במהלך 1944 החלו אונג סן ואנשיו במגעים עם הקומוניסטים הבורמזים, וכן עם בעלות הברית, בניסיון לשחרר את מולדתם מהיפנים. ב-27 במרץ 1945 חוללו אונג סן ואנשיו מרידה כלל בורמזית כנגד הכובש, וב-3 במאי 1945 נכנס הצבא הבריטי לרנגון. בה מאו נמלט ליפן שם נתפס על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה ונכלא. ב-1946 הורשה לשוב לבורמה, ואף נותר פעיל בזירה הפוליטית בבורמה העצמאית שלאחר 1947, אם כי במידה מוגבלת.

הפיליפינים

הפיליפינים קיבלו את עצמאותם החלקית מארצות הברית בשנת 1935. לאחר משאל עם הוחלט כי תינתן עצמאות לתקופת ניסיון של 10 שנים, במהלכה תישמר התלות בארצות הברית בנושאי חוץ וביטחון. האמריקני, דאגלס מקארתור הועמד בראש הצבא הפיליפיני. הפיליפינים נכבשו על ידי היפנים בשנת 1942. הנשיא מנואל קסון נמלט עם הכוחות האמריקנים שהתבצרו באי קורג'ידור, והורה לחוסה פ. לורל, שופט בית המשפט העליון בפיליפינים, להישאר במנילה. קשריו הטובים של לורל עם היפנים, עוד מלפני המלחמה, והיותו ידוע כמבקר של התלות הפיליפינית בארצות הברית, הביאו למחשבה כי הוא יוכל להיות לעזר בשעת הכיבוש.
היפנים הורו ללורל ולבעלי תפקידים אחרים במדינה להקים ממשלה זמנית. בין 1942 ל-1943 פעלה הממשלה הפיליפינית תחת הכיבוש היפני. ב-14 באוקטובר 1943 הכריזה "אספת העם", הנתונה להשפעה יפנית, על עצמאותם המלאה של הפיליפינים, על כינון "הרפובליקה הפיליפינית השנייה", ובחרה את לורל כנשיא.
נשיאותו של לורל היא נושא שנוי במחלוקת בפיליפינים. רבים הרואים בו בוגד ומשתף פעולה. עם זאת זכה לפופולריות בפיליפינים שלאחר המלחמה ואף נבחר לסנאט. תומכיו סבורים כי בזמנים קשים עשה כל שביכולתו כדי להגן על האינטרסים של העם הפיליפיני כנגד קשיי הכיבוש היפני. העם עמד בפני משבר מזון חמור, שנבע מניצול חסר רחמים של משאבי האי על ידי הכובשים, מלחמת גרילה נרחבת הביאה להרוגים רבים, ומעשי טבח ואונס בוצעו כנגד האזרחים. רוחאס היה לא יותר משליט ממשלת בובות אך עמד בתוקף כנגד דרישות היפנים כי הפיליפינים יכריזו מלחמה על ארצות הברית.
ב-20 באוקטובר 1944 נחתו האמריקנים באי לייטה והחלו את שחרורם של הפיליפינים. ב-27 בפברואר 1945 נכבשה מנילה והממשלה הקודמת הוחזרה לשלטון. ב-4 ביולי 1945 הושלם שחרור האי. מקארתור הורה על מאסרו של לורל, אך ב-1946 הכריז הנשיא מנואל רוחאס על חנינה כללית, ולורל שוחרר ממעצרו. לאחר מכן שב והשתלב בפוליטיקה הפיליפינית, נבחר לסנאט, ואף היה מועמד בבחירות לנשיאות בשנת 1949.

הודו

"ממשלת הודו העצמאית הזמנית" הייתה ממשלת צללים שפעלה בחסות יפנית בראשות הלאומן ההודי סובהאס צ'נדרה בוסה, שדחה את קריאותיו של מהאטמה גנדי להתנגדות בלתי אלימה ורצה לשתף פעולה עם היפנים לשחרור ארצו מהבריטים. הממשלה הייתה חסרת סמכויות כלשהן, על אף שהייתה אמורה לפעול באותם חלקים של הודו שנכבשו על ידי היפנים, בחבל אסאם בצפון מזרח הודו.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נעצר בוסה, שהיה בעבר נשיא הקונגרס הלאומי ההודי על ידי השלטונות ההודים. בינואר 1941 נמלט ממעצרו ולבסוף הגיע לגרמניה ולאחר מכן ליפן שם הקים את "הצבא ההודי הלאומי", שפעל לסייע ליפנים במלחמתם, ושהורכב ברובו משבויי מלחמה. אל מול מאות אלפי ההודים שלחמו לצד הבריטים במלחמת העולם השנייה, גויסו ל"צבא הלאומי" בשיאו כ-40,000 איש. הצבא לחם לצד היפנים במערכות שונות במזרח.
בוסה הכריז על עצמאותה של הודו בראשותו ב-21 באוקטובר 1943, וממשלתו קבעה את מושבה בפורט בלייר שבאיי אנדמן וניקובר שנכבשו על ידי היפנים. ה"ממשלה" פעלה במשך שנתיים עד 18 באוגוסט 1945 כאשר התפרקה באופן רשמי. במהלך פעולתה קיבלה הכרה מתשע ממשלות נוספות - גרמניה, יפן, איטליה, קרואטיה, מנצ'וקואו, ממשלת וונג ג'ינגוויי בננקינג, תאילנד, בורמה תחת משטרו משתף הפעולה של בה מאו, והפיליפינים תחת משטרו משתף הפעולה של חוזה פ. לורל.

וייטנאם

ב-1940 נכנעה צרפת לגרמניה. הדבר הביא להחלשה של המשטר בהודו סין. לאחר שעצרו ניסיון של תאילנד להרוויח מהמצב החדש, ועצרו פלישה תאית להודו סין, החלו היפנים להקים בה בסיסים, ולאחר מכן, ב-1941 השתלטו על הארץ כולה. המינהל נותר בידי הצרפתים, אך השלטון המעשי היה בידי היפנים. ב-9 במרץ 1945 השתלטו היפנים על ממשלת הודו סין, וב-11 במרץ הכריז הקיסר הוייטנאמי האחרון, באו דאי, על הקמת "הקיסרות של וייטנאם", ביטל את החוזה עם צרפת משנת 1884 שהיווה בסיס לנוכחות הצרפתית בוייטנאם, ומינה היסטוריון בשם טראן טרונג קים כראש ממשלתו. ממשלה זו החזיקה מעמד עד 23 באוגוסט 1945. נחיתת הכוחות הבריטיים בסייגון, פלישת צבא צ'אנג קאי שק מהצפון, ומלחמת הגרילה של לוחמי הוייט מין של הו צ'י מין, שהכריז ב-22 באוגוסט 1945 על הקמת רפובליקה דמוקרטית עצמאית, הביאו את המדינה קצרת הימים אל סופה.

קמבודיה

באמצע 1941 נכנסו היפנים לקמבודיה, אך התירו לפקידי צרפת של וישי להמשיך בניהול המדינה. הקריאה היפנית לאנשי מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי - "אסיה לאסיאתים", נגעה ללבם של לאומנים קמבודים רבים, על אף נטיית אסיה להשאיר בעינם את הפקידים הצרפתים שמצאה בטריטוריות של הודו סין אליהן נכנסה.
בחודשים האחרונים של המלחמה השתנתה מדיניות זו. היפנים רצו לקבל תמיכה מקומית, ולכן פירקו את המשטר הצרפתי ולחצו על קמבודיה להכריז על עצמאותה. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-9 במרץ 1945 המלך נורודום סיהאנוק הכריז על "קמפוצ'יאה" העצמאית. באוגוסט, עם כניעתם של היפנים, הוקמה ממשלה חדשה, ובראשה הועמד סון נגוק תאן, לאומן קמבודי ועורך העיתון הראשון בשפה הקמבודית. באוקטובר נכנסו כוחות בעלות הברית לפנום פן, תאן נאסר באשמת שיתוף פעולה עם היפנים, והוגלה לצרפת. סיהאנוק נותר שליטה הרשמי של המדינה, וקיים מגעים עם כוחות צרפת החופשית שרצו להחזיר את קמבודיה לשליטתם במסגרת הודו סין. נוצר מצב כאוטי בו התחרו על השלטון אנשי סיהאנוק, הלאומנים הרפובליקנים תומכי תאן, אנשי "חמר החופשית" ששאבו את השראתם מהוייט מין, והצרפתים. מצב נזיל זה נמשך עד לסיום המלחמה בהודו סין ב-1954.

לאוס

לאוס הפכה למושבה צרפתית בשנת 1893, והייתה חלק מהודו סין. ב-1941 כבשו היפנים את לאוס. מלך לואנג פרבנג, אחת משלוש הממלכות ההיסטוריות מהן הורכבה לאוס, היה למלך לאוס כולה. המלך, סיסאבאנג וונג היה פרנקופיל, והאמין בצורך בחסות צרפתית למדינה החלשה. כהרגלם בכל הודו סין, הותירו היפנים את הממשל הצרפתי על כנו. ב-9 במרץ 1945 סילקו היפנים את הפקידים הצרפתים, והכריחו את סיסבאנג וונג להכריז על עצמאות לאוס. עם הכניעה היפנית, ב-30 באוגוסט 1945 הודיע המלך על כי הוא חוזר בו, וכי הוא נאמן לצרפת.

אלבניה

אלבניה הייתה מעין גרורה איטלקית מאז מלחמת העולם הראשונה עת כבשה אותה איטליה והפכה אותה ל"פרוטקטורט", על פי הסכמה חשאית אליה הגיעה עם מעצמות ההסכמה. חלקים אחרים במדינה נכבשו על ידי יוון, סרביה והאימפריה האוסטרו הונגרית לאחר המלחמה נסוגו הצבאות הזרים, וב-1920 שבה אלבניה וקיבלה את עצמאותה. במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, אלבניה, שהפכה לממלכה בה מלך אהמט זוגו שכינה עצמו "המלך זוג", הפכה לתלויה יותר ויותר באיטליה מבחינה כלכלית ומבחינה מדינית. הלוואות איטלקיות הניעו את כלכלת אלבניה, צבאה של אלבניה אומן על ידי מדריכים איטלקיים, והגירה איטלקית לאלבניה קיבלה עידוד ממשלות שתי המדינות.
בשנת 1939 ניצל מוסוליני את העובדה שתשומת לב המעצמות הוסחה על ידי כיבושו של היטלר את צ'כוסלובקיה וב-25 במרץ 1939 שלח אולטימטום למלך זוג ודרש כי אלבניה תשוב להיות פרוטקטורט איטלקי. ב-7 באפריל 1939 כבשו האיטלקים את אלבניה. זוג ומשפחתו נמלטו, ולאחר הצבעה בפרלמנט האלבני, הוחלט כי המדינה תאוחד באוניה פרסונלית עם איטליה, וכי ויטוריו אמנואלה השלישי ימלוך בשתי המדינות. ויטוריו אמנואלה, שכינה עצמו אף "קיסר אתיופיה", היה גם למלך אלבניה. אוניה פרסונלית זו הייתה אך מסווה לסיפוח אלבניה לאיטליה לכל דבר ועניין.
ב-15 באפריל 1939 פרשה אלבניה מחבר הלאומים ממנו פרשה איטליה עוד בשנת 1937. ב-3 ביוני 1939 מוזג משרד החוץ האלבני עם משרד החוץ האיטלקי. הצבא האלבני הוצב תחת פיקוד איטלקי, ומוזג באופן רשמי עם צבא איטליה ב-1940. כן גויסו אלבנים ליצירת גדודים אלבנים של החולצות השחורות, מתנדבים אלבנים גויסו לאס אס לדיוויזיה שכונתה דיוויזיית אס אס הררית ה-21. במקביל, תנועה פרטיזנית עממית בראשות אנוור הודג'ה נלחמה כנגד הכובשים.
אלבניה הכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, ביום בו עשתה זאת איטליה, 10 ביוני 1940, ושימשה בסיס למתקפה על יוון במלחמת איטליה-יוון ב-1940. היוונים הדפו את המתקפה והחזיקו בחלקה הדרומי של אלבניה עד אפריל 1941 כאשר התערבות גרמנית הכריעה את הכף, והביאה לכניעת יוון. לאחר כיבושה ופירוקה של יוגוסלביה סופחה מונטנגרו לשטח אלבניה. ויטוריו אמנואלה הכריז מלחמה בשם אלבניה על ברית המועצות בשנת 1941 ועל ארצות הברית בשנת 1942.
ב-10 בספטמבר 1943 בעקבות הדחתו של מוסוליני וכריתת הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית הודיע ויטוריו אמנואלה כי הוא מוותר על כתר אלבניה. לאחר מכן פלשו הגרמנים לאלבניה, והחזיקו אותה כמדינה כבושה, אל מול התנגדות עממית עזה, עד לשחרורה על ידי הבריטים ב-29 בספטמבר 1944.
היהודים באלבניה

באלבניה הייתה קהילה זעירה ובה מספר מאות יהודים. בפרוטוקול של ועידת ואנזה סומנו 200 יהודי אלבניה להשמדה. עד שנת 1943 חלו על היהודים באיטליה הפאשיסטית חוקי גזע אך המדיניות הייתה שלא להשמידם. עם התמוטטות המדינה הפשיסטית, והכיבוש הנאצי באלבניה, דרשו הנאצים מהאלבנים כי יסגירו את יהודיהם, אך העם האלבני והמחתרת האלבנית פעלה להצלת היהודים ולהסתרתם, ואיש מיהודי אלבניה לא נספה בשואה. 63 אלבנים זכו לתואר חסיד אומות העולם על פעילותם להצלת יהודי אלבניה.

מונטנגרו

לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר, באפריל 1941, נמסרה מונטנגרו ביחד עם אזור החוף האדריאטי לידי איטליה הפאשיסטית. בשלב מסוים פעל במקום מנהיג הספרטיסטים המונטנגרים, סקולה דרלייביץ'. הוא הקים את "המועצה הזמנית האדמיניסטרטיבית של מונטנגרו" ביולי 1941. הייתה זו ממשלת שיתוף פעולה עם האיטלקים. במעמד פומבי ב-12 ביולי 1941 הכריז דרלייביץ' בצ'סטינייה על הקמת המדינה העצמאית של מונטנגרו. זו לא זכתה לתמיכה עממית ורוב האוכלוסייה תמכה בפרטיזנים שהתנגדו לכיבוש האיטלקי. אנשי דרלייביץ' היו מעורבים במלחמת האזרחים שהשתוללה באזור אל מול הפרטיזנים היוגוסלבים והצ'טניקים. עד להגלייתו של דרלייביץ' באוקטובר 1941, לאחר שהאיטלקים הבינו כי אין לו כל תמיכה באוכלוסייה וכי אינו מביא להם תועלת. האיטלקים רצו לכלוא אותו באיטליה, אך דרלייביץ' הגיע לקרואטיה, ושם, בשנת 1944, לאחר נפילת איטליה הפאשיסטית, שב דרלייביץ' והכריז על הקמת מדינה עצמאית מונטנגרית, ועל הקמת ממשלה מונטנגרית גולה. פיקודיו של דרלייביץ' באו ברובם מקרב צ'טניקים שחברו לאנטה פאבליץ' במהלך הלחימה בבלקן. הוא נסוג עם כוחותיו לצד כוחות האוסטאשה בכאוס הכללי שהתחולל בבלקנים לקראת סוף המלחמה, והוכרז על ידי אנשיו של טיטו כפושע מלחמה. בסוף 1945 נמצא עם אשתו באוסטריה כשגרונו חתוך.

יוון

לאחר כיבושה בידי מדינות הציר, באפריל 1941, חולקה יוון בין גרמניה, איטליה ובולגריה. הגנרל גאורגיוס צולקוגלו, שחתם על הסכם שביתת הנשק עם הוורמאכט, מונה על ידי שלטונות הכיבוש כמנהיג ממשלת הבובות הנאצית החדשה שהוקמה באתונה. הממשלה פעלה בחסות כוחות הכיבוש, כאשר במקביל פעלה ממשלה גולה בקהיר בראשות אמנואיל צודרוס. צולקוגלו נשאר בתפקידו במשך כשנה וחצי, ובדצמבר 1942 הוחלף על ידי קונסטנטינוס לוגותטופולוס. באפריל 1943 הוחלף לוגותטופולוס בידי יואניס ראליס. ממשלת הבובות היוונית נאלצה להסכים ל"קנסות" כבדים שהוטלו על יוון בצורת החרמת מצרכי מזון ודגנים לטובת המדינות הכובשות, מעשה שהחריף רעב המוני שנוצר בשטחי הכיבוש שנוהלו בצורה כושלת, והביא למותם של מאות אלפים. כן נאלצה הממשלה להסכים לסיפוחם של תראקיה ומזרח מקדוניה לבולגריה. הממשלה מצאה עצמה במציאות בה נלחם רוב העם היווני באופן אקטיבי נגד הכיבוש באמצעות ארגוני מחתרת. הכיבוש הנאצי עודד יצירתם של ארגונים פרו - נאציים כגון המפלגה הנציונל-סוציאליסטית היוונית (Ελληνικό Εθνικό Σοσιαλιστικό Κόμμα), שהוקמה בשנות השלושים, ומפלגות וארגונים נוספים. קיצוניים מקרב אנשים אלו הצטרפו אל "פלוגות הביטחון" (Τάγματα Ασφαλείας, Tágmata Asfalías) שהקים ראליס, בשנת 1943 על מנת ללחום במחתרת הקומוניסטית. בשיאם מנו גדודים אלו כ-22,000 איש. בראשם הועמד גנרל מה-SS בשם ולטר סימנה. אנשי הפלוגות ביצעו מעשי זוועה אופייניים ל-SS.
יהדות יוון

יהדות יוון סבלה סבל רב בשואה. בתחילה הושמדו היהודים בשטחים שהועברו לבולגריה. לאחריהם נרצחו כחמישים אלף מיהודי סלוניקי שגורשו במרץ - אפריל 1943 לאושוויץ. וב-1944 נרדפו ונרצחו היהודים שבשאר שטחי יוון. מנהיגים יווניים יצאו במחאות כנגד השמדת היהודים, כנגד ממשלתם חדלת האונים. הלחץ הביא לכך שב-23 במרץ 1943 כתב ראש הממשלה לוגותטופולוס מכתב למיופה הכוח הגרמני גינתר אלטנברג, כי יחדל מן הגירושים של יהודי יוון למזרח. המכתב היה חסר כל השפעה. ממשלתו של ראליס אף היא מחתה בפני הגסטאפו על הגירושים, ושר התקשורת בממשלה ניקולאוס לובריס אף התאמץ לסייע ליהודים ולהצילם.

סרביה

לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי הגרמנים, ופירוקה, החליט הגנרל הגרמני היינריך דנקלמן שעמד בראש שלטונות הכיבוש ביוגוסלביה, להקים ממשלת בובות סרבית, בראשות הגנרל מילאן נדיץ'. ב-1 בספטמבר 1941 דיבר נדיץ' ברדיו בלגרד, ומסר כי הקים "ממשלת הצלה לאומית" שתפקידה "להציל את ליבת העם הסרבי". הוא קרא לשיתוף פעולה עם הגרמנים, וכנגד ההתנגדות לכיבוש הנאצי. הנסיך פאוול, שהיה עוצר בממלכת יוגוסלביה לפני ההפיכה הצבאית הפרו בריטית, ואף חתם על ההסכם התלת צדדי בשם יוגוסלביה לפני הפלישה הגרמנית, הכיר בממשלת נאדיץ', ובכך נתן כביכול לגיטימציה לממשלה בשם בית המלוכה היוגוסלבי.
כוחותיו של נאדיץ' שכונו "משמר המדינה הסרבי" ו"חיל המתנדבים הסרבי", לבשו את מדי הצבא היוגוסלבי המלכותי לשעבר. הם נלחמו כנגד הפרטיזנים באזורי הכיבוש, לצד הגרמנים.
ממשלת נדיץ' התפרקה ב-4 באוקטובר 1944, והוא עצמו נמלט לאוסטריה. לאחר המלחמה נתפס על ידי הבריטים והוסגר לידי היוגוסלבים. ב-5 בפברואר 1946 נמסר כי התאבד בכלאו בקפיצה מחלון ברגע של חוסר ערנות מצד שומריו.
היהודים בסרביה

השמדת היהודים בסרביה הייתה מהירה ואכזרית. החל מתחילת הכיבוש הגרמני, רוכזו הגברים במחנות ריכוז, ועד לחודש נובמבר 1941, נרצחו שם רובם. בדצמבר 1941 נכלאו הנשים והילדים במחנה הריכוז סימשטה ליד בלגרד, ובמרץ 1942 נרצחו שם באמצעות משאית גז.

תוניסיה

תוניסיה הייתה פרוטקטורט צרפתי, משנת 1881, כאשר במדינה שולטת שושלת של נושאי התואר "ביי", שהחלה בשנת 1705. לאחר 1940 הפך הפרוטקטורט הצרפתי לשלטון של צרפת של וישי. עם פתיחת מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, בנובמבר 1942 כאשר היה ברור לגרמנים כי התנגדותם של הצרפתים תהיה סמלית, השתלטו הגרמנים על תוניסיה, אך הותירו את הביי מוחמד אל מונסף, שעלה לשלטון מספר חודשים קודם לכן, ב-19 ביוני 1942 על כיסאו, כשליט בובה של המשטר הנאצי. אל מונסף החזיק בתפקידו, כאשר ארצו הפכה לשדה קרב בין בעלות הברית ובין כוחות הציר, עד להתמוטטות החזית הגרמנית בתוניסיה וכניעת הגרמנים ב-13 במאי 1943. ב-14 במאי 1943 הודח אל מונסף, והוצא לגלות. אנשי צרפת החופשית ששלטו בתוניסיה, העלו על כס הביי את בן דודו מוחמד אל אמין.
איטליה אף היא הביעה עניין בנעשה בתוניסיה, וטיפחה את אנשי מפלגת "ניאו דוסתור", שנכלאו על ידי הגרמנים בעת שלטון וישי בתוניסיה, ולאחר מכן הוסגרו לידיה. מנהיג ה"ניאו דוסתור" חביב בורגיבה סירב לשתף פעולה, על אף היחס המועדף שניתן לו ברומא. לבסוף אולץ לשאת נאום שניתן היה לפרשו בדוחק כפרו איטלקי מ"רדיו בארי", ובתמורה הורשה לו ולאנשיו לשוב לתוניסיה, בשנת 1943, שם חידשו את פעולתם למען עצמאותה.
היהודים בתוניסיה

שלטון וישי בתוניסיה החיל על יהודי תוניסיה את חוקי הגזע של וישי, שהביאו לאפליה ולרדיפות. הכיבוש הנאצי החמיר את מצבם, ויהודי תוניסיה נשלחו למחנות עבודה, ולעבודות כפייה. יש הטוענים, והדבר נתון לוויכוח, כי הגרמנים החלו בבניית תאי גזים על אדמת תוניסיה, וכי היה בכוונתם להתחיל בהשמדת יהודי תוניסיה.

מקרים מיוחדים או שנויים במחלוקת

המדינות הבאות אינן ראויות להיקרא "מדינת ציר" כשלעצמן. עם זאת, לכל אחת מהן יחסים מיוחדים עם מדינות הציר, שבזמנים מסוימים הביאו אותן לכלל קידום האינטרסים של הציר, משלוח לוחמים לחזיתות בהן לחם הציר, או סיוע כלכלי ואחר לציר. כך צרפת של וישי הקרובה יותר למעמד של "ממשלת בובות גרמנית" מאשר לזה של מדינה בעלת מדיניות עצמאית, או איראן שידידותה המופגנת עם הנאצים חייבה מבצע בריטי סובייטי משותף לשם כיבושה. מקרה שונה הוא ספרד ופורטוגל שעל אף קרבתן האידאולוגית לציר לא הצטרפו לכוחות הלוחמים, ולעיתים אף שימשו מקלט לפליטים שנמלטו מהרדיפות במדינות הציר. מקרה מיוחד הוא דנמרק שהייתה לכאורה תחת כיבוש גרמני, אך נשלטה על ידי ממשלתה העצמאית, פרלמנט נבחר ומלך. לא יהיה זה נכון לקרוא לאף אחת ממדינות אלו "מדינת ציר", עם זאת, עמדתן המיוחדת מחייבת דיון נפרד.

איראן

באיראן, השאה, רזה שאה פהלווי, שקיבל את השלטון לידיו בשנת 1923, היה ידוע בחיבתו לפאשיזם, ובאהדתו להיטלר. היטלר הביע עניין באיראנים, הן בשל סברתו כי להם ולגרמנים מוצא גזעי משותף, והן בשל רצונו להחליש את ההשפעה הבריטית במזרח התיכון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאה לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל כילאני בבגדד. היה אף בכוונתו להעביר את משאבי הנפט של ארצו לשליטה גרמנית, דבר שהיה פוגע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית פגיעה חמורה.
לאחר הצטרפות ברית המועצות למלחמה, הפכה עמדתה של איראן לקריטית. איראן יכלה לשמש כנתיב למעבר אספקה מערבית דרושה ביותר בעת המלחמה בחזית המזרח. דרישות הבריטים והסובייטים כי הסוכנים הגרמנים יעזבו את טהראן, הביאו אז להפגנות פרו גרמניות, ולסירוב השאה לנקוט פעולה כלשהי.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים, הודים וסובייטים לאיראן. השאה חויב לוותר על כיסאו ויצא לגלות, בתחילה במאוריטניה ולאחר מכן ביוהנסבורג. בנו של השאה מוחמד רזה שאה פהלווי הוכתר לשאה במקומו, והסכם בריטי סובייטי ערב לשלמותה הטריטוריאלית של איראן, ולנסיגת הכוחות הזרים משטחה עם תום המלחמה.

ספרד ופורטוגל

מדינות חצי האי האיברי, ספרד שתחת שלטון פרנקו ופורטוגל שתחת שלטון סלזר, היו מדינות בעלות אוריינטציה פשיסטית שהעניקו לכוחות הציר סיוע מורלי, כלכלי וצבאי, בעודן טוענות לנייטרליות. פרנקו תיאר את ספרד כ"חברה בלתי לוחמת" בכוחות הציר, והיה בין חותמי הסכם האנטי-קומינטרן המחודש בשנת 1941. העמדה הפורטוגזית הייתה פחות נחרצת. על אף הסימפתיה האישית שרחש הרודן סלזר לכוחות הציר, פורטוגל ובריטניה היו קשורים בברית הגנה הדדית "ברית וינדזור" משנת 1386. בריטניה עמדה על קיום זכויותיה על פי הברית, וסלזר אף התיר לה בניית בסיס חשוב באיים האזוריים.
הייתה זו עזרתם של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית שהכריעה את הכף לטובת פרנקו במלחמת האזרחים בספרד, והותירה אף חוב כספי עצום לגרמניה, בנוסף לחוב המוסרי אותו חב פרנקו למי שעמד לצידו בעת המבחן.
ב-23 באוקטובר 1940 נפגש היטלר עם פרנקו במנדיי שבצרפת, על מנת לנסות ולשכנעו להצטרף למלחמה באופן אקטיבי. דרישותיו של פרנקו במזון, סיוע צבאי, ובתביעות לשטחים בגיברלטר, וצפון אפריקה, היו מעבר ליכולת הקיבול של היטלר, והצדדים לא הגיעו להסכם. היטלר אף התבטא כי בעתיד יעדיף עקירת שן מפיו מאשר להיפגש שוב עם פרנקו. יש הסבורים כי הדרישות הועלו על ידי פרנקו במכוון כדי להימנע מכניסה למלחמה. אחרים טוענים כי לפרנקו, מנהיג של ארץ שנהרסה במלחמת האזרחים, לא היה מה להציע להיטלר, בשלב בו נראה הוורמאכט בשיא הגאות, לאחר נפילת צרפת.
כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות בשנת 1941, הקים פרנקו יחידת מתנדבים בשם הדיוויזיה הכחולה אותה שלח לחזית המזרח להלחם לצד הגרמנים. כ-100,000 אזרחים ספרדים נשלחו ככוח עבודה לגרמניה על מנת לסייע בייצור התעשייתי ולשחרר פועלים גרמנים למלחמה. פורטוגל אף היא שלחה עובדים בקנה מידה קטן יותר.
ספרד ופורטוגל היוו בסיסים חשובים עבור האבווהר, שירות הביון הצבאי הגרמני. סוכנים גרמנים פעלו בחופשיות בארצות אלו, ובמושבותיהן בצפון אפריקה.
היחסים בין פורטוגל ומדינות הציר הדרדרו לאחר פלישת יפן למושבות פורטוגזיות באסיה, כיבוש מקאו בשנת 1941 ורצח 40,000 אזרחים בטימור בתגובה להתקוממות עממית בין 1942 ל-1943, הביאו לטינה ולעימות בין שתי הארצות.
בתחילת 1944 כאשר היה ברור כי ידן של בעלות הברית על העליונה, הכריזה ספרד על "נייטרליות חמורה", ומנעה את פעילות האבווהר בתחומה. פורטוגל נקטה בצעדים דומים אף קודם לכן.
במהלך המלחמה הייתה ספרד של פרנקו נתיב בריחה ליהודים רבים שנמלטו מצרפת הכבושה. כמו כן הייתה לאחר המלחמה נתיב המלטות לנאצים בכירי דרג.