הפארק הלאומי שערי האזור הארקטי

גאוגרפיה

הפארק והשמורה הלאומיים שערי האזור הארקטי משתרעים על שטח בן 34,287 קילומטרים רבועים בצפון מדינת אלסקה. את הגבול המזרחי של הפארק מתווה היובל מידל פורק (Middle Fork) של הנהר קויוקוק (Koyukuk River) המקביל לדלטון הייווי ולקו צינור הנפט טראנס-אלסקה, המצויים במרחק של כמה קילומטרים ממנו. מפלט חיות הבר הלאומי קנוטי (Kanuti National Wildlife Refuge) שוכן קרוב לגבול הדרום-מזרחי של הפארק. השמורה הלאומית נואטק (Noatak National Preserve) גובלת במערב הפארק, ושמורת הנפט הלאומית–אלסקה גובלת בפינה הצפון-מערבית של הפארק. כמעט כל שטח הפארק מוגדר כאזור טבע בראשיתי, למעט האזורים סביב מעבר אנאקטובוק (Anaktuvuk Pass). חלק נפרד של הפארק כולל את האזור שסביב הר פורטרס (Fortress Mountain) והר קאסל (Castle Mountain) צפונית לפארק.
נוף הפארק הוא מבוך של עמקים קרחוניים, הרים טרשיים הקטועים על ידי נהרות פרא והמשובץ באגמים של מים זכים. הפארק משתרע משני עברי קו פרשת המים של אמריקה המפריד בין אגני הניקוז של אוקיינוס הקרח הצפוני ושל אוקיינוס השקט. החלק הצפוני ביותר של הפארק כולל חלקים קטנים של אזור האקולוגי טונדרה ארקטית של מרגלות ההרים (Arctic foothills tundra). במרכז הפארק משתרע רכס ברוקס ממזרח למערב, כשהפארק כולל את המדרונות הצפוניים והדרומיים של רכס ההרים. רכס ברוקס בפארק כולל את הרי אנדיקוט (Endicott Mountains) וחלק מהרי שווטקה (Schwatka Mountains). הפסגה הגבוהה ביותר בפארק היא הר איגיקפק (Mount Igikpak) ברכס הרי שווטקה בגובה 2,523 מטרים מעל פני הים. בין ההרים בולטים ביופיים פסגות אריגטץ' (Arrigetch Peaks), מקבץ של מגדלי גרניט בהרי אנדיקוט שהוגדרו אתר טבע לאומי. דרומית לרכס ברוקס משתרע רכס אמבלר-צ'נדאלר (Ambler-Chandalar Ridge) שגם כיוונו ממזרח למערב. החלק הדרומי ביותר של הפארק כולל את שפלות קובוק-סלאוויק (Kobuk-Selawik Lowlands), הכוללות את מקורותיו של הנהר קובוק. רכס ברוקס עבר כמה עידני קרח, שהאחרון בהם המכונה התקרחנות איטקיליק (Itkillik glaciation) התרחש בין לפני 24,000 ללפני 1,500 עד 1,200 שנים לפני זמננו. יש כיום מעט מאוד קרחונים בפארק.
שישה קטעים של נהרות העוברים בשטח הפארק מוגדרים נהר פראי ונופי (Wild and Scenic River), ובהם הנהרות קובוק ונואטק. הצמחייה האופיינית היא יערות צפוניים וצמחיית טונדרה ארקטית.
אין בפארק כבישים, שבילים, מתקנים למבקרים או אתרי מחנאות. דלטון הייווי (כביש מספר 11 של אלסקה) מתקרב עד 8 קילומטרים מהגבול המזרחי של הפארק, אבל ההגעה ממנו אל הפארק דורשת חציית נהר. כ-1,050 קילומטרים רבועים משטח הפארק והשמורה שייכים לחברות בבעלות ילידי אלסקה. 29,005 קילומטרים רבועים מוגנים ברמת ההגנה המרבית תחת אזור הטבע הבראשיתי שערי האזור הארקטי. רוב השטח מוגדר כפארק לאומי, שבו הציד מותר רק לצורכי קיום. ציד ספורטיבי מותר רק באזורי המוגדרים כשמורה הלאומית.
עשר קהילות קטנות השוכנות מחוץ לגבולות הפארק מסווגות כ-"resident zone communities" ותלויות במשאבי הפארק למזון ופרנסה. הקהילות הן: אלאטנה (Alatna), אלאקקט (Allakaket), אמבלר (Ambler), מעבר אנאקטובוק (Anaktuvuk Pass), בטלס/אוונסוויל (Bettles/Evansville), יוז (Hughes), קובוק (Kobuk), נואיקסוט (Nuiqsut), שונגנק (Shungnak) ווייסמן (Wiseman).

אקולוגיה

יערות הטייגה, המתאפיינים בעצי אשוחית שחורה (Picea mariana), אשוחית לבנה (Picea glauca), וצפצפה, משתרעים עד קו הרוחב 68 צפון. צפונית לקו זה, הזהה לקו פסגות ההרים של רכס ברוקס משתרע שטח קר וצחיח שתואר כ"מדבר ארקטי". כל הפארק שוכן צפונית לחוג הארקטי ולכן במהלך החורפים הארוכים יכולה הטמפרטורה לרדת עד ל-55°C-, אבל מצד שני היא יכולה להגיע לזמן קצר עד ל-32°C בקיץ.

היסטוריה

נוודים חיו ברכס ברוקס במשך לפחות 12,500 שנים, כשלמחייתם הם צדו את אייל הצפון וחיות בר אחרות. באתר מסה (Mesa site) בערוץ איטריאק (Iteriak Creek) נתגלו עדויות ליישוב בין לפני 11,500 ל-10,300 שנים. באתרים מאוחרים יותר המתוארכים לפני 6,000 שנים, נתגלו חודי אבן, סכיני אבן ומשקולות לרשתות דיג. נתגלו גם עדויות לכלים מתרבות מסורת הכלים הקטנים של האזור הארקטי (Arctic small tool tradition, בראשי תיבות ASTt) מלפני 4,500 שנים. שלב מאוחר בתרבות ה-ASTt, בין לפני 2,500 ל-950 שנים, המכונה "שלב איפואיטק" (Ipuitak phase), תועד בפארק באתר בייטמן (Bateman Site) באגם איטקיליק (Itkillik Lake).
ילידים בני עם האינופיאט (Iñupiat) הופיעו לראשונה סביב שנת 1200 לספירה בחוף והתפשטו לרכס ברוקס, תוך יצירת זהות כשבט הנאנאמיוט (Nunamiut). בני הנאנאמיוט, שנטשו את מרבית יישוביהם המסורתיים לאחר שחלה ירידה דרסטית בכמות איילי הצפון בתחילת המאה ה-20, חידשו את אורח החיים המבודד יחסית לאחר שחזרו להרים בסוף שנות ה-30. שתי הקבוצות האחרונות של נוודים למחצה בעמק התמזגו ב-1949 בעמק נהר אנקטובוק (Anaktuvuk River), ובעשר השנים שאחר-כך הקימו את קהילת אנקטובוק פאס (Anaktuvuk Pass). בני הגוויצ'אין (Gwich'in), שבט מבני האתאבסקים הצפוניים, שחיו באזור ב-1,000 השנים האחרונות, נדדו דרומה בתקופה המודרנית.
אזור פנים אלסקה לא נחקר עד שלהי המאה ה-19, זמן קצר לפני שתגלית הזהב בקלונדייק הביאה מחפשי זהב לאלסקה. בפארק התגלו כמה מחנות של חוקרים ומשלחות סקר. כמה מיזמי כרייה קטנים פעלו באזור בתחילת המאה ה-20, אבל בלא תוצאות משמעותיות.
שמו של הפארק מתוארך לשנת 1929, כאשר חובב הטבע בוב מרשל (Bob Marshall), שחקר את היובל נורת פורק (North Fork) של הנהר קויוקוק (Koyukuk River), נתקל בצמד הרים (פריג'יד קראגס (Frigid Crags) והר בוריאל (Boreal Mountain)) ששכנו משני צדי הנהר. הוא כינה פתח זה "שערי האזור הארקטי". מרשל שהה כמה שנים ביישוב וייסמן (Wiseman) בשנות ה-30 המוקדמות, וב-1933 הוציא לאור את הספר "הכפר הארקטי" (Arctic Village), ובו תיאר את המקום. בשנות הארבעים הציע הסופר והחוקר אולאוס מורי (Olaus Murie) לשמר את אדמות אלסקה.
הצעות להקמת פארק לאומי ברכס ברוקס צצו לראשונה בשנות ה-60, וב-1968 המליצה משלחת סקר של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית על הקמת פארק בשטח של 17,000 קילומטרים רבועים באזור. באותה שנה המליץ מזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) לנשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון שהאחרון ישתמש בסמכותו על פי חוק העתיקות על מנת להכריז על הקמת מונומנט לאומי ברכס ברוקס ובאתרים אחרים באלסקה, אבל ג'ונסון דחה את ההצעה. בשנת 1971 העביר הקונגרס של ארצות הברית את חוק יישוב התביעות של ילידי אלסקה (Alaska Native Claims Settlement Act בראשי תיבות ANCSA), שקבע מסגרת לחלוקת האדמות הפדרליות של אלסקה. במסגרת ה-ANCSA נכללו לוחות זמנים עבור תביעות על בעלות, ויתורים על קרקעות והכרזת ייעוד של קרקעות, שחייב את שירות הפארקים להציג תוכנית להקמת יחידות עתידיות של שירות הפארקים באלסקה. החוק גרר סדרה של הצעות חוק שנועדו לטפל בהצעות שימור הקרקעות על בסיס ANCSA, אבל החקיקה שתהפוך ל"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act, בראשי תיבות ANILCA) התעכבה בקונגרס בשלהי שנות ה-70. עקב כך השתמש הנשיא ג'ימי קרטר בסמכותו במסגרת חוק העתיקות והכריז ב-1 בדצמבר 1978 על מרבית השטחים באלסקה שהיו מיועדים להפוך לפארקים לאומיים כמונומנטים לאומיים, כולל "המונומנט הלאומי שערי האזור הארקטי". חוק ה-ANILCA הועבר לבסוף בשנת 1980, והמונומנט הלאומי הפך לפארק והשמורה הלאומיים שערי האזור הארקטי ב-2 דצמבר 1980.

תיירות

הפארק נמצא באחד המקומות המרוחקים והמבודדים ביותר בארצות הברית, הגישה אליו היא בדרך כלל בדרך האוויר, ואין בו שירותים למבקרים. לכן, למרות שהוא השני בשטחו מבין הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הוא הפארק הלאומי של ארצות הברית עם המספר הקטן ביותר של מבקרים, בממוצע בין 10,000 ל-15,000 מבקרים. לשם השוואה ב-2017 ביקרו בפארק 11,177 תיירים, כשבאותה שנה ביקרו בפארק הלאומי גרנד קניון מעל ל-6 מיליון תיירים (כמעט פי 600). הפעילויות המוצעות בפארק כוללות: צפייה בחיות הבר, סיורים רגליים, שהות בחיק הטבע, טיפוס הרים וטיפוס מצוקים, צפרות, צפייה בפארק מהאוויר, שיט בקיאקים בנהרות הרבים שבפארק וציד.
אין בפארק שירותים למבקרים. הם חייבים להביא את כל הציוד והמזון לו הם נזקקים, כולל אמצעים ללינה בשטח. מרכז המבקרים של הפארק שוכן ביישוב הקטן בטלס דרומית לפארק. במקום פועלת תחנה קטנה של שומרי יערות, שבה יש מוצגים על האזור, מוקרנים סרטי הדרכה וניתן ייעוץ לגבי האפשרויות. בתוך הפארק עצמו יש תחנה קטנה הפועלת בקיץ בלבד ביישוב אנקטובוק פאס. ביישוב קולדפוט (Coldfoot) שעל דלטון הייווי שממזרח לפארק פועל מרכז מבקרים המרכז כמה סוכנויות שימור (Arctic Interagency Visitor Center). בעיר פיירבנקס, המשמשת נקודת יציאה לטיסות לפארק, פועל מרכז מידע גדול (Fairbanks Alaska Public Lands Information Center) וניתן בו ייעוץ לתכנון טיולים בפארקים.