google/wiki40b huggingface dataset:
בצלאל אליצדק (קלוזנר)

ביוגרפיה

אליצדק נולד בשנת 1884 באולקניקי, פלך וילנה שבליטא (אז האימפריה הרוסית) כבן שני ליהודה ליב קלוזנר (מצאצאי הרב אברהם קלוזנר) ולראשה קיילה (מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה). אחיו הבכור הוא ההיסטוריון יוסף גדליהו קלוזנר, ואחיו הקטן הוא אלכסנדר זיסקינד קלוזנר, סבו של הסופר עמוס עוז.
בבגרותו למד תורה בחדר ובישיבה שפעלה בעיר האוקראינית אודסה. ובמקביל לקח קורסים פרטיים בספרות ומדעים. לפרנסתו עבד כמורה לעברית. וכיהן כיו"ר אגודה ציונית בעיר לנציצה שבפולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. השתתף בפעילות תנועה הרוויזיוניסטית והיה לחבר בוועד סניפה שבירושלים.
בשנת 1926 נשא לאישה את חיה קיפניס (אחותו של לוין קיפניס). בנם הוא מייסד "קבוצת יפעת" אריאל אליצדק ונכדם הוא יואב אליצדק מייסד חברת "ארגוס מידע קטעי עיתונות".
אליצדק תרגם לעברית חלק מן הנוסח הרוסי של הספר "Państwo Żydowskie" (מדינה עברית). המהדורה העברית של הספר, שיצאה לאור באמצע שנת 1937, תורגמה על ידי יהושע השל.
כתב מאמרים בעיתונים וכתבי עת רבים ובהם: "השילוח", (בעריכת אחיו), ב"הישוב", ב"המטרה", ב"חדשות" (של בן-ציון כ"ץ), ב"קולות" (ירחון ספרותי שיצא בוורשה בשנים 1924-1923), ואחר כך כחבר במערכת העתונים היומיים הרוויזיוניסטיים "העם", "דאר היום" (בעת היותו עתון הצה"ר), ב"הירדן", בין השאר, כתב שם כי המשפט שנערך בעקבות רצח ארלוזורוב הוא שהביא למותו של נתן מיליקובסקי. וכן כתב ב"המשקיף", ועוד בעתונים שונים.
בצלאל נפטר בספטמבר 1973 בירושלים. כתביו הונגשו על ידי נכדיו בפרויקט בן-יהודה.
לה רמבלה

שדרת לה רַמְבְּלָה (בקטלנית וספרדית: La Rambla) היא שדרה מרכזית בברצלונה, אחד מיעדי התיירות העיקריים של העיר. היא נמשכת לאורך כ-1.2 ק"מ המעוטרים בעצים, בין הרובע הגותי לשכונת אל ראבל, ומחברת בין אנדרטת קולומבוס אשר על יד הים לכיכר קטלוניה.
מקור השם הוא שיבוש של המילה הערבית "רמל", שפירושה "חול" (זהו גם מקור שמה של העיר הישראלית רמלה) ובמקור הייתה שדרת נתיבים של נחלים שיָּבשו. היא נחשבת כסדרה של חמישה רחובות קצרים, לכל אחד מרחובות אלו שם ייחודי, והשדרה כולה נקראת על כן בצורת רבים "לס רמבלאס" (Las Ramblas). 
המשורר הספרדי פדריקו גארסיה לורקה תיאר את הרמבלה "הרחוב היחיד בעולם שלא הייתי רוצה שייגמר".

מפת רחובות הרמבלה

להלן מפת רחובות הרמבלה הנמשכים בין נמל ברצלונה לכיכר קטלוניה (מימין ומשמאל - הרובע הגותי).
חזקיהו מישקובסקי

הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי (נולד בשנת תש"ח, 1948) הוא דרשן חרדי-ליטאי, והמשגיח של ישיבות ארחות תורה וגאון יעקב בבני ברק ועוד.

ביוגרפיה

נולד בחיפה לפנינה (נהרגה בתאונת דרכים ב-1985) בת יהושע מאיר שוירץ מחסידי גור ולרב שלמה מישקובסקי (נפטר 1989), בנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. הוריו היו עסקני חינוך והקימו מוסד חינוכי בשם "אחיעזר". למד בישיבת חברון בירושלים. 
בשנות ה-90 מונה למשגיח ומנהל רוחני בישיבת "גאון יעקב" שבראשות הרב אהרון לייב שטיינמן. בשנת תש"ס מונה לכהן כמנהל רוחני בישיבת "אורחות תורה", אף היא בראשותו של הרב שטיינמן. כמו כן הוא מוסר שיחות בסניף של ישיבת אורחות תורה - ישיבת רנה של תורה בכרמיאל. 
הרב מישקובסקי הוא ממקורביו של הרב שטיינמן, חבר הנהלת החינוך העצמאי, ובעל השפעה מאחורי הקלעים במהלכים הציבוריים החרדיים. קונטרסים ובהם שיחותיו ודרשותיו מוצאים לאור על ידי תלמידיו. בעבר התפרסם בקביעות עלון חודשי בשם "מתיקות המוסר" ובו דברי תורה שהשמיע.
נשוי לחיה, בתו של הרב יחזקאל טויב. מתגורר בבני ברק ואב לשישה ילדים.
בנו, הרב יהושע מאיר, חתנו של הרב יקותיאל כהן, אב"ד בירושלים, הוא ראש ישיבת אמרי משה בירושלים ומחבר סדרת הספרים "בארות מים".
מרדכי לנדינסקי

הרב מרדכי לנדינסקי (י"ז בכסלו תרס"ו, 15 בדצמבר 1905 - י"ז בסיוון תשנ"ה, 15 ביוני 1995) היה רב פולני אמריקאי, כיהן כרב בעיר נובופוסט שבפולין ובברוקלין שבניו יורק. היה חבר באגודת הרבנים של ארצות הברית ופעיל בועד ההצלה. הקים וניהל את ישיבת "חפץ חיים" בניו יורק וישיבת ראדין בנתניה.

ביוגרפיה

נולד בראדין שבפולין, לרחל ולרב משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין. בבחרותו למד בישיבת ראדין אצל החפץ חיים ואצל אביו. בשנת תרצ"ז (1926) נסמך להוראה על ידי רבי נפתלי טרופ ורבי אהרן וולקין. לאחר נישואיו שימש ברבנות בעיר נובופוסט שבפולין. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לפני כיבוש ליטא הצליח להגר לארצות הברית והתיישב בברוקלין, ניו יורק, שם מונה לרב קהילת "אגודת אחים בני יעקב".
לאחר בואו לארצות הברית הצטרף לפעילות ועד ההצלה של אגודת הרבנים באמריקה. עם סיום המלחמה יצא יחד עם הרב שמחה וסרמן והרב יצחק הרצוג לאירופה לחיפוש אחר ילדים שהושארו בבתי יתומים ובמנזרים קתוליים.
הקים יחד עם הרב מנחם מנדל זקס, חתנו של החפץ חיים, את ישיבת חפץ חיים בניו יורק. הוא עמד לצידו בראשות הישיבה וניהל אותה עד לפטירתו. בנוסף, הקים בארץ ישראל את ישיבת ראדין בנתניה וניהל אותה עד לסגירתה.
היה חבר באגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה. ופעיל בארגון עזרת תורה שעל ידי האגודה.
נפטר בי"ז בסיוון תשנ"ה, הלווייתו התקיימה בישיבת חפץ חיים בניו יורק ולאחר מכן הועלה ארונו לישראל.
יאקיש ופופצ'ה

יָאקיש ופּוּפְּצֶ'ה (כותרת משנה: "קומדיה עגומה") הוא מחזה קומי מאת חנוך לוין, אשר עלה לראשונה בפברואר 1986 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של המחבר, ושוב בתיאטרון גשר ב-2008. המחזה כלול בכרך 4 של מחזות חנוך לוין, "מלאכת החיים ואחרים".

עלילה

המחזה עוסק ביאקיש הושפיש אשר מקווה למצוא אישה אך הוא, על פי הודאתו, "מכוער עד היסוד ואין לי כסף שיכסה את הכיעור". לבך השדכן מנסה לשדך אותו לפופצ'ה חרופצ'ה המכוערת גם כן ולאחר התלבטויות רבות הם לבסוף נישאים, אך יאקיש לא מצליח לעורר את תשוקתו כלפיה. יאקיש ופופצ'ה, יחד עם הוריהם, מחליטים לקחת אותו לזונה שתעזור לו, על מנת שה"בלי-יכולת" יוכל סוף סוף לקיים את מצוות פרו ורבו עם ה"בלי צורה".

ביקורות

מיכאל הנדלזלץ הביע אכזבה מההפקה המקורית של מחזה זה בהשוואה ליצירות קודמות של לוין באומרו: "לוין יודע, כמובן, ליצור תיאטרון מרהיב גם מחומרים מכוערים, והוא מיטיב להשתמש בתפאורת פנסי הרחוב שעיצבו רות דר וחיים תכלת. דווקא מיומנויות אלה מדגישות את החומרים הלא מרתקים שבהם עוסק המחזה. [...] אני מתעקש לטעון שיאקיש ופופצ'ה היה מהתלה צדדית, אטיוד בדרך למחזות שעוד יבואו." 
בנוגע להעלאה המחודשת הנדלזלץ אמר: "קשה מאוד למצוא את הסגנון הנכון לעולם הגרוטסקי הזה של חנוך לוין (גם הוא לא תמיד הצליח). יבגני אריה, המעצב מיכאל קרמנקו והמוזיקאי אבי בנימין, חוגגים בגדול ומאוד מהנים בהשתטות של צבע וקרקסיות. מבין השחקנים רק ישראל דמידוב (למה אני לא מופתע?), בתפקיד הזונה פורצדס, מצליח להפיק - מתחת לקרקסיות - את הזעם, הכאב והאנושיות, של שחקניו המובהקים של לוין."
ההפקה המחודשת של גשר זכתה לביקורות חיוביות יותר ממבקרים אחרים - ביניהם צבי גורן מאתר "הבמה" שקרא להפקה "תעודת כבוד לתיאטרון גשר" - והיא ממשיכה לרוץ בתיאטרון.
ישר אוילר

בגאומטריה, ישר אוילר הוא ישר מיוחד שמוגדר למשולש כלשהו. הוא קרוי על שמו של לאונרד אוילר שגילה אותו והוכיח את קיומו ב-1765.
ישר אוילר עובר במספר נקודות חשובות: מפגש התיכונים, מפגש הגבהים, מפגש האנכים האמצעיים. נוסף על כך, נמצאות עליו גם מרכז מעגל תשע הנקודות, ונקודות נוספות.
ישר אוילר מתנוון ואינו מוגדר עבור משולש שווה-צלעות, כי בו כל ארבע הנקודות מתלכדות.

הוכחה להימצאות מפגש הגבהים

נוכיח גם ש-3 הגבהים נפגשים בנקודה. נסמן את מפגש האנכים האמצעים ב-O ואת מפגש התיכונים ב-M.
נסמן את H כנקודה על המשך הקרן מ-M ל-O כך ש-. נעביר תיכון מ-A שעובר דרך M, ופוגש את צלע BC בנקודה 'A. נשים לב כי  בגלל שמפגש תיכונים חוצה תיכון ביחס 1:2. לכן,  לפי זווית משותפת ויחס של 1:2. לכן,  כי A'O אנך אמצעי ל-BC. אז, AH אנך ל-BC. בצורה דומה לשאר הצלעות, וכך נקבל ש-H מפגש הגבהים, ו-O, M, H על ישר ביחס 1:2.
ילנה דמבו

ביוגרפיה

דמבו נולדה בפנזה שברוסיה. היא החלה לקרוא בגיל שנתיים וחצי, ובגיל 3 ותשעה חודשים שיחקה לראשונה בטורניר שחמט, עם ילדים עד גיל 12, מה שאיפשר לה לזכות בדירוג. אמהּ של דמבו, נדז'דה פוקינה, מחזיקה בתואר "אמנית ספורט של ברית המועצות" (мастер спорта СССР) בשחמט, ולצד היותה מאמנת שחמט ועיתונאית שחמט, היא בלשנית. בעבר זכתה פוקינה במדליות זהב וכסף באליפות ברית המועצות בשחמט, והייתה אלופת רוסיה בקטגוריית "עד גיל 20" בשנת 1967. אביה של דמבו הוא פסנתרן מקצועי, בוגר האקדמיה למוזיקה של לנינגרד, אך עוסק אף הוא בהוראת שחמט, בעיתונות, ובפסיכולוגיה. הוא מאמנה של דמבו מאז גיל 3.
כשהייתה דמבו בת 7, היגרה משפחתה לישראל, ודמבו זכתה באליפות ישראל לבנות חמש פעמים, לרבות פעם אחת בקטגוריה "עד גיל 20". בעת שהותם בישראל ייצגה אמהּ, נאדז'דה פוקינה, את ישראל באולימפיאדת השחמט 1992 במנילה. בשנת 1998 היגרה עם משפחתה להונגריה, שם חיה עד סוף שנת 2003.

קריירה בבגרותה

רוב זמנה מוקדש להוראת שחמט ואימון אישי של חניכים מכל העולם. הוריה הקימו בית ספר לשחמט בהונגריה, והעתיקו אותו ליוון, ודמבו מלמדת במסגרת בית הספר. בתקופת מגוריה בהונגריה, זכתה באליפות הונגריה לנשים בשנת 2001 ו-2003. ברשותה 8 מדליות מאליפויות עולם ואליפויות אירופה, ובהן מדליית זהב לאליפות אירופה במשחקי בזק לשנת 2002 בקטגוריית "נשים עד גיל 20", שהתקיימה בנובי סאד, ומדליית ארד מאליפות אירופה לנשים במולדובה, 2005. היא הרבתה להשתתף במשחקים קבוצתיים, והשתתפה בליגות גברים ונשים בישראל, קרואטיה, הונגריה, גרמניה, אנגליה, טורקיה, ויוון.
דמבו חיברה שישה ספרי שחמט, ומתבססת על מאגר גדול של בעיות שחמט שאספו הוריה.
לויד נולן

קורות חיים

נולן נולד בסן פרנסיסקו ושירת בצי המסחרי של ארצות הברית. לאחר מכן הצטרף ללהקת שחקנים בקייפ קוד והופיע במספר הפקות בברודוויי .
ב-1935 עבר להוליווד שם חתם חוזים עם סרטי פאראמאונט ופוקס המאה ה-20. הוא השתתף בכ-160 הופעות בקולנוע ובטלוויזיה, בעיקר בסרטים שהוגדרו כ-בי מובי ובעיקר בתפקידים של רופא, בלש ושוטר.
סרטו הראשון היה "G Men" לצידו של ג'יימס קגני (1935). מסרטיו הרבים יש לציין את סרט המלחמה "Bataan" לצידו של רוברט טיילור (1943), בתור שוטר ב- "אילן גדל בברוקלין" לצידה של דורותי מקגוויר (1943), בתור רופא בפייטון פלייס לצידה של לנה טרנר (1957). השתתף במספר סרטים בלשיים בתור הבלש הפיקטיבי "Michael Shayne". כן השתתף בתפקידים קטנים בסרטים "Ice Station Zebra ‏(1968)" נמל תעופה 1970, "Earthquake" ‏(1974) ועוד. סרטו האחרון היה חנה ואחיותיה של וודי אלן (1985)
בטלוויזיה השתתף בעשרות סדרות ותוכניות כמו "בוננזה", "Martin Kane, Private Eye",‏ "McCloud",‏ "Ellery Queen ", "מקמילן ואשתו" ועוד.
ב-1955 השתתף בתיאטרון ובעיבוד לטלוויזיה של המחזה "The Caine Mutiny Court-Martial" בו גילם את דמותו של קפטן קוויג (אותו גילם המפרי בוגרט בסרט המרד על הקיין). על תפקידו זה בטלוויזיה זכה בפרס אמי.
נולן מת מסרטן הריאות בגיל 83 ב-1985.
קרחון מאלפיגי

גילוי ומיפוי הקרחון

הקרחון מופה בצורה גסה ולא מדויקת על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899), בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
הקרחון צולם מן האוויר על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בין השנים 1956–1957. לאחר מכן הקרחון מופה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה בשנת 1959.

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של מרצ'לו מאלפיגי, פיזיולוג איטלקי וחוקר רפואה חלוצי שהראה לראשונה את קיומם של נימי הדם.
וזאת בדומה לאתרים רבים אחרים באזור אשר נקראו על שמם של חלוצי רפואה.
פראק

פְרָאק (בעברית: מִכְנָף) הוא שם כולל לכמה סוגים של בגד עליון, מהודר ורשמי לגברים. נהוג היה ללבוש אותו בשילוב עם כובע צילינדר. הפראק החל להיות נפוץ בשנת 1730, והפך פופולרי יותר בשלהי המאה ה-18. את הפיכתו לפופולרי מקובל לזקוף לזכותו של הנסיך אלברט - בן זוגה של המלכה ויקטוריה. לבוש אחר שכונה "פראק" היה ידוע במאה ה-18, אך לא היה קשר בינו לפראק הידוע בימינו.
ארכו של הפראק עד למטה מהברך, והוא מכופתר לכל אורכו. הוא מסתיים בחלקו העליון בצווארון גבוה המתקפל לצדדים, ויש לו חזית כפולה (מכופתר חזית על חזית). שרווליו ארוכים, הוא שסוע מאחור החל ממרכז הגב, ומעליו 2 או 3 כפתורים לקישוט. הפראק מתאפיין בכך שהדשים והצוארון שלו עשויים מפיסת אריג נפרדת מגוף המעיל, ובכך שהיקף המותניים שלו צר.

היסטוריה

הפראק הקדום היה בגד בסגנון כפרי, שהפך שכיח בסביבות שנת 1730. משנת 1780 הפך הפראק לבגד עירוני ופופולרי יותר, ולקראת סוף המאה ה-18 החלו לתפור אותו במתכונת של חזית רגילה ושובל אחורי.
פראק הופיע כבגד לשימוש צבאי בסביבות 1816, והתאפיין בצווארון גבוה שכונה "צווארון צבאי - פרוסי". בתחילת המאה ה-19 נחשב כבר ללבוש אזרחי בלתי-פורמלי - אך נפוץ, והפך פופולרי יותר משנת 1830 ואילך. הפראק הפך פופולרי בתקופה הוויקטוריאנית והאדוארדית, וכונה מעיל בסגנון הנסיך אלברט.
עם הופעתו שימש הפראק כבגד עבודה בלתי רשמי, ולקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-19, החלו לתפור את הפראק עם חתך מותני צר, כדי להפוך אותו לאופנתי יותר - באנגליה, אירופה וארצות הברית. גזרה זאת דמוית שעון חול, המשיכה להיות נפוצה בשנות הארבעים של המאה ה-19, ובתחילת שנות החמישים התבסס מעמדו של הפראק כלבוש פורמלי. במהלך רוב התקופה הוויקטוריאנית הפך הפראק לבגד-טרקלינים מהודר שנועד לאירועים כחתונות ולוויות.
מראשית שנות השמונים של המאה ה-19, ובמהלך התקופה האדוארדית, החל מעיל רכיבה חדש שנקרא Newmarket coat, לתפוס את מקומו של הפראק. מעיל זה התחבב על הדור הצעיר, והחל דוחק את רגליו של הפראק כלבוש האופנתי לשעות היום. הפראק הפך ללבוש של אנשים מבוגרים, ובהדרגה החלו להשתמש בו רק בטקסים, והוא הפך ללבוש אנכרוניסטי של דיפלומטים ומשפטנים.
פראק אינו לבוש נפוץ בימינו בקרב ההמון, למעט בציבור החרדי. באנגליה הוא משמש, בתוספת וסט ומכנסיים, לאירועים רשמיים, כגון חתונות שמבקשים לשוות להן נופך ויקטוריאני. הפראק מקובל גם בהופעות של זמרי אופרה ומנצחים.

לבוש חרדי

בציבור החרדי-ליטאי, הפראק הוא פריט לבוש חשוב וסמל-סטאטוס רבני. נוהגים ללבוש אותו רבנים, פוסקים, ראשי ישיבות, משגיחים מגידי שיעור ודיינים בבתי הדין. הפראק הפך נפוץ גם בקרב ראשי ישיבות ורבנים ספרדיים, שבארצותיהם לבוש זה לא היה נהוג. בקרב רבנים, לבוש הפראק מלווה לעיתים גם בחבישת כובע הומבורג.
חתנים רבים בני המגזר הליטאי נוהגים ללבוש פראק בחתונתם. לאחר החתונה משמש הפראק בדרך כלל את הגברים הנשואים בחגים ובאירועים מיוחדים.
לדעת חלק מהפוסקים חייב בציצית מכיוון שיש לו ארבע כנפות. לדבריהם, השסע האחורי ארוך דיו כדי להחשיב את שני קצותיו לשתי כנפות - בנוסף לשתיים הקדמיות. כדי לפטור את הצורך בחיבור ציציות אל קצות הפראק, יש שנוהגים לעגל אחד משני קצות השסע, מה שגורם לבגד להיחשב כבגד בעל שלוש כנפות בלבד הפטור מציצית.
אצל חסידי חב"ד מכונה הפראק בשמו הרוסי - "סירטוק". הרבי הנהיג שהלכו עם פריט הלבוש בשבתות ובחגים, החסידים לובשים את זה גם בשמחות ובאירועים מיוחדים ומשתדלים שיהיה עשוי חלקו ממשי.
שירלי פרימפונג-מנסו

ביוגרפיה

פרימפונג-מנסו היא מאזור קוואהו פפיס במזרח גאנה. כבר בתור ילדה היא התעניינה בארגון הצגות, אותן העדיפה על משחקים אחרים. היא סיימה בשנת 2000 את לימודי במכון הלאומי לקולנוע וטלוויזיה, ועבדה בתור שדרנית בתחנת הרדיו Radio Gold, תחנה פרטית באקרה, ואחר כך הקימה את חברת ההפקות שלה, Sparrow Productions, ב-2003.
בעלה ושותפה העסקי הוא קן אטו, ויש להם ילד משותף.
פאוויי

היסטוריה

השם הוא עיוות של שמו הילידי של האזור בשפת קומיאי  שדוברה על ידי בני הקומיאי  המקומיים שיבשו במקום לפני הכיבוש של האימפריה הספרדית. בסוף המאה ה-18 הוקם באזור המיסיון הספרדי סן דייגו דה אלקלה  שהחזיק עדרי בקר שרעו באזור פאוויי העתידית.
בסוף המאה ה-19 החלה התיישבות חקלאית שהפכה לכדי יישוב לא רשמי. ההתיישבות נותרה קטנה יחסית עד שהיא חוברה למערכת של מוביל המים של נהר הקולורדו בשנות ה-50 של המאה ה-20. ההתיישבות החלה לגדול באופן משמעותי בשנים שלאחר מכן והיא קיבלה מעמד רשמי של עיר ב-12 בדצמבר 1980. בהדרגה פאווי הפכה מיישוב חקלאי לעיר יוממות עבור סן דייגו וערים גדולות נוספות בסביבה.
ב-27 באפריל 2019, כ"ב בניסן ה'תשע"ט (שבת ויום אחרון של פסח), בוצע פיגוע ירי בבית הכנסת של בית חב"ד המקומי  במהלכו נרצחה מתפללת אחת ונפצעו שלושה.
היפופוטמיים

אנטומיה

מבנה הגוף דומה, הם בעלי ראש גדול ממדים וחוטם רחב, גוף מעוגל וחביתי, רגליים קצרות ועבות, הזנבות קצרים ושעירים בקצותיהם. העור עבה וכמעט מחוסר שיער, מורכב משכבת שומן עבה, מפריש חומר ורדרד ושמנוני - "זיעת דם", העוזר הן בהגנה מאור השמש והן כחומר מבודד מים. פיהם רחב ועגול. הנחיריים והעיניים הם בקדמת הגולגולת, כך שאיברים אלו יימצאו מחוץ למים בשעה ששאר הגוף מכוסה מים, הנחיריים נסגרים ונאטמים בעת כניסת הראש למים. הגולגולת גדולה ולעומתה קופסת המוח קטנה. אצבעות הרגליים אינן מחוברות, וכל הארבע מתפקדות ומחזיקות את משקל הגוף, אולם רק הפרק הקדמי של כל אצבע נוגע בקרקע, יתרת הרגל צמודה ברקמת חיבור. האצבעות הצדדיות מפותחות כאלו שבמרכז. הבטן מידלדלת סנטימטרים ספורים מעל הקרקע. בקיבה שלושה חדרים אך היא אינה מעלה גירה. לנקבות שתי פטמות.

התנהגות

הבהמותיים הם יצורים חברותיים החיים בעדרים של עד 40 פרטים. הם אמפיביים ושחיינים מעולים, מבלים את רוב שעות היום בתוך המים, ובערב יוצאים לחפש צמחייה מזינה. הם ניזונים אף מצמחייה מימית שאליה הם מגיעים בצלילה.
אזורי המחיה המשמשים להם לאגירה וחיפוש מזון, מרוחקים מספר קילומטרים מהמקום בו הם מבלים את שעות היום. במהלך "טיולים" אלו של חיפוש מזון עלולים הבהמות להרוס אדמות מרעה ויבולים רבים. ההיפו הם חברותיים פחות ונמצאים בעיקר באזורים מיוערים.
אלכסנדר יסנין-וולפין

קורות חייו

אלכסנדר יסנין-וולפין נולד ב-12 במאי 1924 בברית המועצות. אמו, נדז'דה וולפין, הייתה משוררת יהודיה, ומתרגמת מצרפתית ואנגלית לרוסית. אביו היה סרגיי יסנין, שלא הכיר את בנו. אלכסנדר ואמו עברו מלנינגרד למוסקבה בשנת 1933.
בשנת 1949 נכלא יסנין-וולפין בבית חולים פסיכיאטרי בגלל שפרסם שירה אנטי-סובייטית. בשנת 1959 נכלא שוב על פרסום סאמיזדאט ושוב נכלא בשנת 1968. 
יסנין-וולפין הוא בוגר במתמטיקה של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. בסיום לימודיו נשלח ללמד מתמטיקה באוניברסיטה של צ'רנוביץ. פחות מחודש לאחר הגעתו לצ'רנוביץ הוא נעצר, הושב במטוס למוסקבה, ונכלא בכלא לוביאנקה. הוא הואשם "בניהול שיטתי של תעמולה אנטי-סובייטית, כתיבת שירה אנטי-סובייטית והקראת השירים למכריו."
יסנין-וולפין ביים ניסיון התאבדות והועבר להערכה פסיכיאטרית. באוקטובר 1949 הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בלנינגרד. שנה מאוחר יותר הוא שוחרר מבית החולים, ונידון לחמש שנות גלות בקרגנדה, הוא מצא שם עבודה בתור מורה של שיעורי ערב וקורסים בהתכתבות במתמטיקה. 
בשנת 1953, לאחר מותו של ג'וזף סטלין, שוחרר יסנין-וולפין בחנינה כללית. תוך זמן קצר הוא היה למתמטיקאי נודע בתחומים של סופיות ואינטואיציוניזם. יסנין-וולפין נכלא שוב בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1959.

הפגנת ה"גלסנוסט"

בשנת 1965, יסנין-וולפין אירגן הפגנה, שלימים נודעה כ"פגישת הגלסנוסט", מול ככר פושקין במרכז מוסקבה בדרישה למשפט הוגן לסופרים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל. בהפגנה השתתפו כ-200 איש, רבים מהם סוכני קג"ב. יסנין-וולפין נעצר ונשלח לאשפוז פסיכיאטרי.
בשנים הבאות, יסנין-וולפין הפך לדובר חשוב של תנועת זכויות האדם בברית המועצות. הוא היה אחד הראשונים לנקוט בגישה הלגליסטית, שדרשה שהשלטנות יפעלו על פי החוקה של ברית המועצות. יסנין-וולפין אושפז שוב בפברואר 1968, בעקבות הפגנה נגד המשפט של אלכסנדר גינזבורג ויורי גלנסקוב.
בעקבות כליאתו הפסיכיאטרית, 99 מתמטיקאים סובייטיים שלחו מכתב לרשויות הסובייטיות בדרישה לשחררו. המכתב שודר בקול אמריקה והוא שוחרר כמעט מיד לאחר מכן. בשנת 1970 פרסם במערב מכתב המעורר נגד כליאתו של הגנרל פיוטר גריגורנקו.
ולדימיר בוקובסקי אמר שיסנין-וולפין אובחן כלוקה ב"כנות פתולוגית".

הגירה

במרץ 1972, לאחר שהורשה לעזוב את ברית המועצות, פרסם עם עוד ארבעה שקבלו היתרי יציאה מכתב שביקר את שלטונות ברית המועצות על יחסם למתנגדי משטר אחרים.
במאי 1972, עזב את ברית המועצות והגיע לרומא. בהמשך היגר לארצות הברית, והעיד בפני ועדה של הקונגרס על הכליאה הפסיכיאטרית בברית המועצות. הוא עבד באוניברסיטת בוסטון. ב-1973 הוא היה אחד מחותמי המניפסט ההומניסטי השני.
בשנת 1977 הוא איים לתבוע את שלטונות ברית המועצות על הפצת שמועות שהוא חולה נפש.
בשנת 2005, יסנין-וולפין השתתף בסרט תיעודי על ההיסטוריה של הדיסידנטים בברית המועצות.
הוא מת ב-16 במרץ 2016, בגיל 91.
גומצן שטיינגר

אטימולוגיה

האפיתט (stejnegeri) מנציח את לאונרד שטיינגר (Leonhard Hess Stejneger‏; 1851–1943) הרפטולוג אמריקני יליד נורווגיה שפעל במסגרת מוסד הסמית'סוניאן מעל ל-60 שנים.

תיאור

גומצן שטיינגר הוא נחש קטן עד בינוני, דק וארוך עד למקסימום של 90 סנטימטרים, הכוללים זנב באורך 14.5 סנטימטרים. ראשו משולש, צווארו דק, עיניו אדומות ויש גומת חישה בין העיניים לנחיריים. גב הגומצן הוא בגוון ירוק בהיר עד כהה, וגוון הגחון הוא ירוק בהיר עד לבנבן, השניים מופרדים על ידי פס דו צבעי בכתום או בחום (מלמטה) ולבן (מלמעלה) (זכרים) או רק דו צבעי או לבן (נקבות), הכולל את כל שורת הקשקשים הקיצונית וחלק מהשורה השנייה. הזנב הוא בגוון אדום לבנה. לזכרים יש זוג המיפניס (hemipenis, "פלג-פין" במונחים האקדמיה) קצרים וקוצניים מעבר לנקודת ההתפצלות.

בתי גידול ותפוצה

הגומצן חי במגוון בתי גידול וסביבות, מיערות משניים בגובה נמוך ועד אזורים הרריים בגובה 2,000 מטרים.
הוא מצוי באסאם (הודו) ונפאל דרך מיאנמר, תאילנד ולאוס לסין (גואנגשי, גואנגדונג, האינאן, פוג'יין, ג'ג'יאנג, יונאן) וטאיוואן.

אורח חיים

הגומצן פעיל הן ביום והן בלילה, אבל עיקר פעילותו בלילה. עיקר מזונו הם צפרדעים, לטאות, ציפורים, עכברים וצרצרים, כאשר עיקר התזונה מבוססת על צפרדעים. ההפריה מתרחשת בסתיו ומהביצים בוקעים בקיץ שנה אחר-כך בין 2 ל-15 נחשים צעירים שאורכם כ-26 סנטימטרים. הם מגיעים לבגרות מינית אחרי שנה וחצי.

ארס

ארס גומצן שטיינגר הוא המוטוקסין חזק. הפצע מרגיש בדרך כלל כואב ביותר, כאילו הוא נצרב בברזל חם, והכאב לא שוכך עד 24 שעות לאחר ההכשה. תוך מספר דקות מרגע ההכשה הבשר שמסביב מת והופך שחור, ומדגיש את פצעי ההכשה. אתר הפצע מתנפח במהירות והעור והשרירים הופכים לשחורים בגלל נמק. גודל האזור שעובר נמק תלוי בכמות הארס המוזרק ובעומק ההכשה.
המצעד הירוק

המצעד הירוק (בערבית: المسيرة الخضراء) היה מצעד מאורגן על ידי שלטונות מרוקו, בנובמבר 1975, של מאות אלפי נתינים מרוקאים אל חבל סהרה הספרדית, במטרה להפעיל לחץ לצירוף החבל אל ממלכת מרוקו. במצעד השתתפו כ-350,000 צועדים (לפי מקורות אחרים היו יותר מחצי מיליון צועדים) בליווי של כעשרים אלף חיילים מרוקאים. המצעד היה ביטוי לתביעת מרוקו לריבונות על החבל.
הצועדים, שהוסעו למקום באמצעות רכבות, מטוסים ואוניות, הניפו ספרי קוראן ודגלים אסלאמים ירוקים מכאן נוצר השם "המצעד הירוק". פרנסיסקו פרנקו, שליט ספרד, היה חולה מאוד ושלטונות ספרד, שחששו ממלחמה עם מרוקו העדיפו לסגת ולא לתקוף את ההמונים.
Two Steps From Hell

שני צעדים מהגיהנום (Two Steps From Hell) היא חברת הפקה מוזיקלית.

היסטוריה

החברה להפקת מוזיקה "שני צעדים מהגיהנום" הוקמה בשנת 2006 כאשר תומאס ברגרסן (Thomas Bergersen) וניק פניקס (Nick Phoenix) אחדו כוחות כדי לכתוב מוזיקה מקורית לסרטים וטריילרים לסרטים. ברגרסן עבר מטרונדהיים, נורווגיה לארצות הברית בשנת 2003, יחד עם פניקס, שהחל להלחין בשנת 1997, לפני שעבר ללוס אנג'לס. השניים יצרו את החברה בתחילת 2006, וחברו מוזיקה ליותר מ־1,000 טריילרים של סרטי קולנוע גדולים.

ההקמה וההצלחה הראשונית (2006–2010)

"שני צעדים מהגיהנום" מייצרת בעיקר מוזיקת טריילרים, אף על פי שלאחרונה היא שימשה גם לתוכניות טלוויזיה ומשחקי וידאו נבחרים.
אף על פי שהחברה מצאה הצלחה למוזיקה שלה, השירים מעולם לא הוצאו לאור רשמית לציבור עד לשחרור האלבום המסחרי הראשון Invincible במאי 2010. מעבר לכך שאלבום זה היה קרוב לזכייה במעמד תקליט זהב, Invincible היה בין האלבומים הראשונים מסוגו, שזכה בתהלוכת הiTunes Top 100 Soundtracks. ביולי 2014, "שני צעדים מהגיהנום" פרסם 8 אלבומים ציבוריים, בנוסף ל־20 אלבומי הרשמה. עם כמעט 1,000 טראקים ייחודיים בסך הכל.
האלבום, Sun, אשר יצא ב־30 בספטמבר 2014, הוא אלבום הסולו השני תומאס ברגרסן. שירי ההצצה הרשמיים, Sun וCry, ניתן להוריד מהאתר האינטרנט הרשמי של ברגרסן. סרטון המוזיקה הרשמי לSun, פורסם גם ב־YouTube, קדמה להכרזה על מהדורה מוגבלת וחתומה של האלבום, הכוללת שירי בונוס והערות של המלחין, ופוסטר גדול הכולל את יצירות האמנות שלו.
בנוסף, ביולי 2014 "שני צעדים מגיהנום" פרסמו ספר אלקטרוני הידוע בשם "קולין פרייק על הר האש" (Colin Frake on Fire Mountain), רומן הכולל 75,000 מילים, שנכתב על ידי ניק פניקס עם איורים של אוטו בז'ורניק. בנוסף לכך, נוספו הקלטות מקוריות, אשר נהיו נגישות לאחר פרסום הפסקול.
המאייר הגרפי הראשי של "שני צעדים מגיהנום", הוא סטיבן גילמור (Steven Gilmore), אשר יצר את רוב העטיפות, לאלבומי פרסום ואלבומים ציבוריים, כולל את לוגו החברה, למעט העטיפה לספריית המוזיקה שלהם ב־2009, שנוצרה על ידי פול זיטייר (Paul Zeaiter). חוץ מזה, עטיפת אלבום הסולו, Illusions (האשליות) של תומאס ברגרסן, עוצבה על ידי ג'ספר קריג'גסמן (Jesper Krijgsman), ואילו את העטיפה של Sun, תומאס יצר בעצמו.
שרלוטה, נסיכת וירטמברג

ביוגרפיה

שרלוטה נולדה בשטוטגרט ב-9 בינואר 1807, לפאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
ב-20 בפברואר 1824 התחתנה שרלוטה עם מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אותו היא פגשה בשנת 1822. לקראת נישואיה המירה שרלוטה את דתה לנצרות האורתודוקסית, ואף קיבלה את השם ילנה פבלובנה. מיכאיל השקיע את מירב זמנו בצבא, אולם אף על פי כן לשניים נולדו 5 ילדים. בשנת 1849 מת בעלה מיכאיל, ולאחר מותו היא הפכה לפטרונית של כמה ארגוני צדקה ואמנויות. היא הקימה את הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, וכן קבוצה של אחיות סיעודיות שהפכו בסופו של דבר לארגון הצלב האדום ברוסיה. ב-2 בפברואר 1873 מתה שרלוטה בשטוטגרט, והיא בת 66 שנים.
האינתיפאדה השנייה בתרבות

כמאורע מתמשך בעל השפעה ניכרת על החיים בישראל וברשות הפלסטינית, באה האינתיפאדה השנייה לידי ביטוי בספרות, בקולנוע ובמוזיקה.

בספרות

האינתיפאדה השנייה החלה לבוא לידי ביטוי גם בספרות העברית. עלילת ספרה של שפרה הורן, "המנון לשמחה", ועלילת ספרו של א"ב יהושע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", שיצאו לאור בתחילת 2004, מתחילות שתיהן בפיגוע התאבדות ובקורבנותיו. הברית, ספרה של נעמי רגן מאותה השנה, עוסק במאורעות המתרחשים אחר הירצחם של אונקולוג ובתו בפיגוע ירי בדרכם מירושלים אל ביתם אשר בגוש עציון. עלילת ספרה של צרויה שלו, "כאב", שיצא לאור בשנת 2015, מתרחשת עשר שנים לאחר שגיבורת הסיפור נפצעה קשה בפיגוע התאבדות, וכאבי הפציעה שבים ופוקדים אותה. 
אחד האזורים שבהם התבטאה האינתיפאדה הייתה בשירה העברית. משמאל, דרך שירתם של אהרון שבתאי ויצחק לאור שמתפרסמת בדרך כלל ב"הארץ". ומימין, בכתב העת משיב הרוח, בספרו של אליעז כהן "שמע אדוניי", בספרו של שור ענתבי "לילאדם", ובספרו של צור ארליך "הארץ המאובטחת".

במוזיקה

האינתיפאדה השנייה לא באה כמעט לידי ביטוי במוזיקה ובפזמון העבריים, וזאת למעט הביצוע המחודש של שרית וינו אלעד וחני פירסטנברג, שחקניות סדרת הטלוויזיה הבורגנים לשיר "דרכנו", שהפך להמנון של אופטימיות במרץ 2002. בנוסף, בעקבות ביצוע הלינץ' ברמאללה נכתב השיר "כשהלב בוכה" על ידי הפזמונאי יוסי גיספן ובוצע על ידי שרית חדד. עם זאת, בעקבות עליית הפטריוטיות והלאומיות בשני הצדדים, תופעת הנוסטלגיה השתלטה על ישראל ושיאה היה גל חזרה לשירה בציבור.
Collective Demise הוא אלבום קונספט של להקת המטאל הישראלית Salem העוסק באינתיפאדה השנייה ומגנה את המחבלים המתאבדים ושולחיהם כרוצחים מרושעים חסרי מוסר והיגיון.
שם הרצועה 09-15-00 מתוך האלבום Yanqui U.X.O של הלהקה הקנדית Godspeed You! Black Emperor מתייחס לתאריך בו אריאל שרון עלה להר הבית (מסיבה בלתי מוסברת התאריך שגוי).