google/wiki40b huggingface dataset:
I'll Never Fall in Love Again

I'll Never Fall in Love Again (בישראל התפרסם בשם: לעולם לא אתאהב שנית) הוא שיר פופולרי שכתבו ב-1968 צמד היוצרים האמריקאים, האל דייוויד וברט בכרך. השיר זכה לביצועים רבים שהידועים שבהם הם של הזמרות, בובי ג'נטרי (Bobbie Gentry) ודיון ווריק. 
השיר נכתב על ידי דייוויד (מילים) ובכרך (לחן) עבור המחזמר Promises, Promises (בעברית: הבטחות, הבטחות) שהוא עיבוד של המחזאי ניל סיימון לסרטו של הבמאי בילי ויילדר, "הדירה" (1960). בהפקה הראשונה של המחזמר, שעלתה בהצלחה רבה על בימות ברודוויי בשנים 1972-1968 הושר השיר כדואט של שני גיבורי המחזמר, צ'אק (ג'רי אורבך) ופראן (ג'יל א'והרה). המחזמר עוסק בצ'אק, צעיר העובד בחברת ביטוח גדולה ומנסה להתקדם בחברה על ידי השאלת דירתו למפגשי אהבים של מנהליו ובפראן, צעירה העובדת בחברה ומתפתה לרומן עם מנהלו הבכיר של צ'אק. לאחר שהיא מתאכזבת מיחסו של המאהב היא לומדת להכיר את צ'אק ובדואט הם מתנים, איש באוזני רעותו, את צרות האהבה.
השיר הוקלט לראשונה על ידי זמרי אולפן ויצא ב-1969 כסינגל תחת שמו של ברט בכרך אך זכה לדרוג נמוך בלבד במצעד הבילבורד. "I'll Never Fall In Love Again" הפך ללהיט בביצועה של בובי ג'נטרי כשהגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי, ושהה שם שבוע אחד, באוקטובר 1969. בינואר 1970 הגיע השיר למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד המוזיקה הקלה (Easy Listening (Billboard chart)) בביצועה של דיון ווריק.

תוכן השיר

השיר עוסק בצרות שמביאה האהבה על המתאהבים: אכזבה, מחלות (דלקת ריאות), שקרים, כאב וצער. ולכן, מסיים המשורר, "לפחות עד מחר, לעולם לא אתאהב שוב". למרות הנימה הפסימית של מילות השיר, השיר הוא קצבי ביחס לרוב שיריהם של בכרך ודייוויד וההתייחסות ההומוריסטית לצרות האהבה נותנת לשיר נופך אופטימי.
איוונקה טראמפ

נעוריה ותחילת דרכה

טראמפ נולדה במנהטן, ניו יורק למשפחה נוצרית-פרסביטריאנית. אביה הוא איש העסקים האמריקאי דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית. אמהּ איוונה זלינצ'קובה, אשתו הראשונה של אביה, היא אתלטית ודוגמנית עבר שנולדה בזלין שבצ'כוסלבקיה (כיום בצ'כיה). הוריה התגרשו כשהייתה בת 10. אחיה משני הוריה הם דונלד ג'וניור ואריק. יש לה גם אחות למחצה טיפאני ואח למחצה ברון-ויליאם.
טראמפ למדה שנתיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ועברה לבית הספר וורטון, השייך לאוניברסיטת פנסילבניה, שבו למד גם אביה. בשנת 2004 סיימה את לימודיה בהצטיינות עם תואר ראשון בכלכלה.
לפני שהצטרפה לעסקי המשפחה עבדה טראמפ עבור Forest City Enterprises ולאחר מכן עבור Dynamic Diamond Corp, קבוצה העוסקת בסחר יהלומים, בה פיתחה והציגה קו תכשיטים, שהיה ספינת הדגל הראשונה בחנות התכשיטים בשדרת מדיסון במנהטן. בהמשך הצטרפה לעסקי הנדל"ן המשפחתיים והיא חברה בדירקטוריון של קרן גידור הנותנת סיוע לנשים העוסקות בפיננסים.

דוגמנות

תצלום השער הראשון שלה היה ב-1997, בגיל 15. מאז דגמנה בתחום האופנה עבור ורסצ'ה, מארק בוואר ות'יירי מגלר. היא ערכה מסעות פרסום עבור טומי הילפיגר ומותג הג'ינס של וידאל ששון. הופיעה על שערי שבועונים נחשבים שונים ובהם פורבס, גולף, Elle, הרפרס בזאר ועוד. ב-2007 דורגה במקום ה-83 ברשימת 100 הנשים "הלוהטות" של מקסים.

נישואים ויהדות

ב-2007 התחילה קשר זוגי עם איש הנדל"ן היהודי-אמריקאי ג'ארד קושנר. ביולי 2009, לאחר שלמדה אצל הרב אלי וינסטוק מזרם האורתודוקסיה-המודרנית של ישיבת רמז  באפר איסט סייד, התגיירה טראמפ ובחרה לעצמה את השם העברי "יעל". היא מעידה על עצמה שהיא שומרת כשרות, שבת וחגים.
הגיור שעברה אינו מוכר על ידי מדינת ישראל.
הזוג נישא בטקס יהודי ב-25 באוקטובר 2009, ונולדו להם שלושה ילדים.
ב-2008 ביקרה בירושלים ובתל אביב, במסגרת הכנה לעסקה של אביה.
טראמפ חברה של צ'לסי קלינטון, בתה של הילרי קלינטון היריבה העיקרית של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, ושל בעלה מארק מזווינסקי. צ'לסי קלינטון אמרה עליה בראיון לווג ב-2015: "אין שום דבר שטחי באיוונקה ואני חושבת שזו מחווה אמיתית בשבילה כי בוודאות כל מי שנראית נהדר כמוה יכולה כנראה ללכת די רחוק גם אם היא שטחית".

יחסיה עם אביה

במשך השנים השתתפה לצד אביה בתוכניתו "המתמחה" ברשת NBC.
מבין ילדיו של טראמפ, איוונקה היא המוצגת ביותר בתקשורת באירועים ובראיונות. במהלך המירוץ לנשיאות של אביה היא הציגה אותו בנאומים שנשא במדינות שונות, במקרים אחרים נאמה היא לבדה, היא פנתה לקהלים שטראמפ עצמו התקשה לפנות אליהם כנשים ומהגרים וניסתה להביא פן רגוע יותר שלו כאב וכאיש משפחה. היועץ רוג'ר סטון אמר בריאיון כי איוונקה היא "הנכס היקר ביותר" של הקמפיין בכל הנוגע לקולות נשים ודובריו חזרו ואמרו כי "הוא סומך עליה בעיניים עצומות". היא אף סייעה וייעצה לו והייתה מעורבת בבחירת היועצים ומנהלי הקמפיין ובאופי ובמסרי הקמפיין. בעלה ג'ארד קושנר היה אף הוא מיועציו הבכירים והוביל את קמפיין המדיה הדיגיטלית במהלך קמפיין הבחירות. לאחר שנבחר טראמפ לנשיאות, הוא המשיך במינויו של בעלה קושנר כאחד מאנשי המפתח שלו בבית הלבן.
בסוף מרץ 2017 מונתה באופן רשמי ליועצת הנשיא בבית הלבן, ללא שכר.
עדי ביטי

ביוגרפיה

ביטי נולדה וגדלה בהוד השרון. הוריה, רונן וליאת, מנהלים חברה פרטית להוצאה לפועל.
מגיל 3 הופיעה ושרה בקלטות ילדים רבות כמו "גיגיגיגונת", "חי דק וצ'פצ'ולה" ו"דיג דיג דוג - שלוש, ארבע, לעבודה!", וכן הופיעה בסדרות "יובל המבולבל", "בגן של דודו" ו"הכבשה שושנה".
בגיל מאוחר יותר יצאה לסבב הופעות עם "מיכל הקטנה" בהצגה ששמה "ממלכת האהבה", שם גילמה את דמותה של יולי.
ב-2011, כשהייתה בת 10 השתתפה בתוכנית "בית ספר למוזיקה", שעלתה לשידור בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת. המנטור של ביטי במסגרת התוכנית היה יהורם גאון.
ייצגה את ישראל באירוויזיון הילדים 2012 שנערך בהולנד ביחד עם עוד חמישה ילדים, בשיר "תנו למוזיקה לנצח", שהגיע למקום השמיני מתוך 12.
ב-2012 השתתפה ב"מיכל ינאי בחדר החלומות" בתור שיר.
בשנת 2013 גילמה את באנה במחזמר "ספר הג'ונגל".
הסינגל הראשון שלה היה "ביט הביטי", שיצא במאי 2014. הסינגל השני שלה, "חשה", יצא חודש לאחריו. את הסינגלים כתב והלחין אוהד חיטמן, והקליפים של כל אחד מהם זכו למליוני צפיות ביוטיוב. הקליפים שלה: "אם אתה אוהב" ו"גבוה" זכו להצלחה רבה. ב-26 ביולי 2015 יצא השיר "משחק מחשב". 
בשנת 2016 יצאו השירים "רגאביטי" ו"ירח מלא", שירים בסגנון בוגר יותר, אשר זכו למליוני צפיות ביוטיוב. בדצמבר 2016 הוציאה את השיר "אחר" שתוך כשבוע צבר למעלה מ-1,500,000 צפיות ביוטיוב.
דיבבה בסדרות הילדים "פט שופ", "הנרי הנורא", "החברים של מרתה", "מטורללים", "כוח פיג'יי", "העולם המופלא של גאמבול", ששודרו בערוץ הילדים, בערוץ לוגי ובערוץ דיסני ג'וניור, וכן מספר דמויות ב"רחוב סומסום".
בין השנים 2016–2017 ביטי הנחתה בערוץ ניקולידאון את השעשועון "צ'מפיונסניק" לצד טל מוסרי.
ביולי 2017 הוציאה את הסינגל "לא מקשיב לי". במאי 2018 הוציאה את "קהירו", סינגל ראשון מתוך פרויקט מוזיקלי בהפקה של עידו אוחיון ומורן דוד.
ב-2018 נעצר אביה, רונן ביטי, בחשד שיצר קשר עם מעריצות קטינות של בתו, והעלה הצעות מיניות, באוגוסט 2019 חתם על הסדר טיעון עם הפרקליטות שבו הודה במעשים מגונים והטרדות מיניות, והורשע על פי הודאתו.  
לאחר שנה של שתיקה  - חזרה ביטי לעבוד עם המפיק המוזיקלי הראשון שלה חן מצגר אדר שמשמש כמנהל הרפרטואר שלה והמפיק המוזיקלי הצמוד שלה החליטו השניים לעבוד על חומרים בוגרים יותר ואישיים יותר שיוציאו מביטי את הצדדים שלא מכירים ולדבר על נושאים המתרחשים בחייה.
במרץ 2019 הוציאה ביטי את השיר "הם אומרים לי" שנכתב על ידי נעם חורב והולחן על ידי אלנתן שלום. ביוני אותה שנה הוציאה את השיר "כנפיים" שנכתב אף הוא על ידי נעם חורב והולחן על ידי עמרי קסטן.
דבר שטיבולו במשקה

בהלכה, דבר שטיבולו במשקה מצריך נטילת ידיים קודם אכילתו.
יסוד הלכה זו בתקנת חכמים, לפיה כל האוכל מאכל שיש עליו רטיבות של אחד משבעת המשקים (יין, דבש דבורים, שמן, חלב, טל, דם, ומים) המעבירים את הטומאה, חייב ליטול את ידיו לפני אכילתו, כדי שהטומאה לא תעבור ותתגבר על ידי המשקים שעל המאכל.

סיבת הנוהג

מים מקור החיות של האדם, על פי דיני טומאה וטהרה בכוחם "להכשיר" מאכלים לקבלת טומאה. פרי או מאכל יבש אשר נגעה בו אחת מהטומאות, אינו נטמא. אך בהינתן מים (או אחד משבעת המשקים) על הפרי או המאכל, הרי הוא נעשה "מוכשר" לקבל טומאה ונגיעת אדם טמא או טומאה אחרת בפרי מטמאת אותו.
תרומה הנטמאת, נפסלת מאכילה. חששו חכמים מנגיעת הידיים בתרומה שהוכשרה לקבל טומאה והנהיגו את דין דבר שטיבולו במשקה.

דיני הנטילה כיום

לדעת רוב הפוסקים גם היום, שאיננו נוהגים בדיני טומאה וטהרה, צריכים ליטול ידיים לפני אכילת מאכל שיש עליו אחד מן המשקים. וכמו שדין נטילת ידיים לפני הסעודה לא התבטל בזמן הזה, כך גם דין הנטילה לפני מאכל שטיבולו במשקה לא נתבטל. וכך היא דעת הרמב"ם, רש"י, רבנו יונה, רא"ש ועוד.
אולם לדעת כמה פוסקים (מהר"ם מרוטנברג, בעל העיטור והתוספות) ישנו הבדל בין הנטילות, שהנטילה שלפני הלחם נתקנה גם משום קדושה וניקיון, לכן רלוונטי גם לזמננו. ואילו נטילה לדבר שטיבולו במשקה היא מפני "סרך טומאה" בלבד, וכיום שידני טומאה וטהרה לא נוהגים, אין צורך ליטול ידיים לפני אכילת דבר שטיבולו במשקה.
אף שנפסק בשולחן ערוך (או"ח קנח, ד) שיש ליטול ידיים לדבר שטיבולו במשקה אך אין לברך על נטילה זו. כיום ישנם רבים שלא נוהגים ליטול את ידיהם. וכתבו כמה פוסקים שהואיל ויסוד נטילה זו היא מדברי חכמים ובכל ספק בדיני חכמים הלכה כמיקל, כך גם בדין זה ויש למקילים על מי לסמוך.
נטילת ידיים זו מהווה חלק מליל הסדר, בו מיד אחרי הקידוש נוטלים ידיים ללא ברכה לפני אכילת הכרפס אותו נוהגים לטבול במי מלח או בחומץ.
שירות התעסוקה

היסטוריה

כבר בתקופת העלייה השנייה הפעילו מפלגות הפועלים לשכות עבודה (כמו גם לשכת עלייה, קופת חולים וכו'), שדאגה לעבודה לחברי המפלגה. בשנת 1920 הקימו מפלגות הפועלים את ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל כמסגרת גג משותפת והעבירו לטיפולה את לשכות העבודה שלהן. בפסח 1922 (תרפ"ב) הוקמה הסתדרות הפועל המזרחי, במטרה להקים מסגרת דתית בדומה להסתדרות הכללית, ובין פעולותיה הייתה הקמת לשכת עבודה. בשנת 1935 פרשו אנשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים מההסתדרות הכללית והקימו הסתדרות משל עצמם, ולשכת עבודה לאנשיהם.
לאחר קום המדינה, במסגרת הממלכתיות והעברת שירותים לידי המדינה הציגה הממשלה בסוף שנת 1956 את חוק שירות התעסוקה שנועד להעביר את לשכות התעסוקה למסגרת ממלכתית ולאסור קיום לשכות עבודה פרטיות. לחוק התנגדו משמאל אחדות העבודה ומפ"ם, אשר חששו לפגיעה בתנועות הפועלים, ומימין הציונים הכלליים. כבר בשנת 1957 הקציבה המדינה רזרווה תקציבית לצורך מימוש החוק, אך "חוק שירות התעסוקה תשי"ט 1959" נתקבל לבסוף בינואר 1959 לאחר נפתולי חקיקיה רבים. בעת החקיקה זכה החוק לתמיכתם של מפ"ם ואחדות העבודה שהתנגדו לה קודם לכן. בהצעת החוק המקורית נקבעה אפשרות ללשכות תעסוקה נפרדות לעובדים ערבים, אולם אפשרות זו בוטלה כאשר הסתייגות של חבר הכנסת אליעזר שוסטק נתקבלה, בהימנעות של חברי הכנסת הערביים שתמכו בהסתייגות אך לא רצו להרגיז את מפא"י. החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1959 ולשכות העבודה הועברו לידי המדינה שהמשיכה לתת שרותי השמה. יחד עם העברת הבעלות שונה השם מ"לשכת עבודה" ל"שירות התעסוקה" ו"לשכת שירות התעסוקה" או "לשכת התעסוקה".
על פי סעיפים 32-35 לחוק, ניתנה בלעדיות ללשכת התעסוקה בהשמת עובדים בבנייה, תעשייה, חשמל, מים, כרייה, תחבורה, חקלאות, שמירה, ניקיון, מסעדנות, מלונאות, פקידות, הנהלת חשבונות, מכירות וכל עבודת כפיים, למעט בתפקידי ניהול, משרות אמון ותפקידים הדורשים השכלה גבוהה. החוק גם לא חל על העסקה של קרובי משפחה. פקחים של שירות התעסוקה ביצעו סיורי פיקוח במקומות עבודה כדי לוודא שלא מעסיקים בהם עובדים שלא נשלחו דרך לשכות התעסוקה. מעסיקים שנתפסו מעסיקים עובדים שלא דרך שירות התעסוקה נקנסו והעובדים פוטרו. כתבי אישום הוגשו גם כאשר דובר על העסקה למילוי מקום לימים ספורים. תושבי מושבים וקיבוצים נחשבו לבעלי עבודה ועל כן היה אסור להם לקבל עבודה משירות התעסוקה. בעקבות המשבר בחקלאות בסוף שנות ה-50, נרשמו רבים בכתובות פיקטיביות בעיר כדי לקבל עבודה.
בשנת 1962 קבע בית המשפט המחוזי שיש לפרש את המונח "אמון אישי" באופן רחב, כך שגם משרה של מוכר בחנות הנדרש לנהל קופה יכולה להחשב כמשרה הפטורה מהשמה דרך הלשכה.
בשנת 1991, במסגרת חוק ההסדרים, נקבע שסעיפי החוק המחייבים העסקה רק דרך לשכת עבודה יחולו רק על מי שאינם אזרחי או תושבי ישראל. בחוק ההסדרים שחוקק בסוף שנת 2002, הוסדר עניין העסקת עובדים זרים בחוק נפרד וסעיפי הבלעדיות של שירות התעסוקה בוטלו לגמרי. בעקבות כך כמו אתרים אינטרנת שעוסקים בתחום (AllJobs, סי וי פול C.V.POOL ועוד). 
בשנת 1962 הוחל במהלך של הקמת לשכות תעסוקה ביישובים ערביים ברחבי המדינה שעד אז לא טופלו על ידי שרות התעסוקה. בלשכות הועסקו פקידות לצורך טיפול בפועלות ערביות.
שירות התעסוקה נתון לביקורת על היותו בלתי יעיל. דו"ח של מבקר המדינה טען ש"התוצר העיקרי של שירות התעסוקה הוא מתן אישורים לצורך קבלת דמי אבטלה". לעומת זאת, שירות התעסוקה טוען שהוא עבר תהליך התייעלות והוא יעיל יותר מחברות השמת כוח אדם פרטיות. בשנת 2008 התאים שירות התעסוקה עבודה לכ-120,000 איש.
מריה שימנובסקה

חייה

שימנובסקה נולדה בשם מריאנה אגאטה וולובסקה, למשפחה ורשאית משגשגת. אביה, פרנצישק וולובסקי, היה בעל מבשלה ונדל"ן נוסף. אמה, ברברה וולובסקה, הייתה נצר לשושלת לנקורונסקי מן האצולה הפולנית. קורותיה בילדותה וראשית חינוכה המוזיקלי לוטים בערפל; נראה שלמדה נגינה בפסנתר אצל אנטוני ליסובסקי ואצל טומאש גרם, והלחנה אצל פרנצישק לסל, יוזף אלזנר, וקארול קורפינסקי. היא קיימה רסיטלים ראשונים בורשה ובפריז בשנת 1810.
באותה שנה נישאה ליוזף שימנובסקי. לזוג נולדו שלושה ילדים בזמן שחיה עמו בפולין: הלנה (1811–1861), ותאומים בשם סלינה (1812–1855), אשר נישאה לאדם מיצקביץ', ורומואלד (1812–1840), שהיה למהנדס. שימנובסקה נפרדה מבעלה בשנת 1820, ולימים התגרשה רשמית. שימנובסקי הלך לעולמו בשנת 1832.
שימנובסקה מתה ממגפת הכולרה בסנקט פטרבורג בקיץ 1831.

קריירה כאמנית מבצעת

הקריירה המקצועית של שימנובסקה כפסנתרנית מבצעת נפתחה בשנת 1815. בשנת 1818 ערכה מסע הופעות באנגליה, ובין השנים 1823 ל-1826 הופיעה ברחבי מערב אירופה, באירועים פרטיים וציבוריים כאחד.  בין היתר, הופיעה בפני משפחות מלוכה, ובשנת 1824 הופיעה בפני משפחת המלוכה הבריטית, ובהזדמנויות אחרות בפני דוכסים אנגליים.
נגינתה זכתה לאהדת הביקורת והקהל כאחד, ויצאו לה מוניטין של מבצעת בעלת טון עדין, חוש לירי לוירטואוזיות, וחירות אופראית.  היא נמנתה על הדור הראשון של וירטואוזי הפסנתר באירופה של המאה ה-19, ואחת הראשונות שביצעה רפרטואר מן הזיכרון (ללא תווים) בציבור, כעשור לפני פרנץ ליסט וקלרה שומן. לאחר שנים של מסעות הופעות, שבה לוורשה לזמן מה, אך עקרה משם בראשית שנת 1828, תחילה למוסקבה ומשם לסנקט פטרבורג, שם כיהנה כפסנתרנית החצר של הצארינה.

הלחנה

בדומה למלחינות נשים אחרות בתקופתה, שימנובסקה הלחינה בעיקר לכלים שהיו זמינים לה, וכך חיברה יצירות לפסנתר סולו, מיניאטורות, שירים, וכמה יצירות קאמריות. יצירותיה בדרך כלל נחשבות חלק מה"סטיל ברילנט" הטרום-רומנטי, או מ"הסנטימנטליזם הפולני". החוקר סלאבומיר דובז'אנסקי מתאר את יצירתה ואת חשיבותה ההיסטורית כך:
באטיודים ובפרלודים שלה ניכרת כתיבה חדשנית לפסנתר; הנוקטורן בסי במול הוא יצירת הפסנתר הבשלה ביותר שלה; המזורקות של שימנובסקה הן כמה מהנסיונות הראשונים לסיגנוּן של המחול הזה; בפנטזיה ובקפריצ'יו שלה יש אוצר מילים מרשים של טכניקת פסנתר; הפולונזים שלה ממשיכים את המסורת שיצר מיכל קלאופס אוגינסקי.  סגנונה המוזיקלי של שימנובסקה מקביל לנקודת המוצא של פרדריק שופן בהלחנה; לרבות מיצירותיה הייתה השפעה ברורה על שפתו המוזיקלית הבשלה של שופן.
החוקרים חלוקים בשאלת מידת השפעתה על בן ארצה, שופן, אולם הקריירה שלה הקדימה ודמתה מאוד לשלו, בין היתר בכך שיכולותיה כמבצעת השפיעו על האפשרויות הטכניות שלה כמלחינה.

מכרים ומעמד

שיעור קומתה כאמנית מבצעת, כמו גם סלון האמנים שקיימה בסנקט פטרבורג, אפשרו לשימנובסקה לפתח רשת קשרים עם כמה מהמלחינים, המוזיקאים, והמשוררים המפורסמים של תקופתה, ובהם: לואיג'י כרוביני, ג'ואקינו רוסיני, יוהאן וולפגנג פון גתה, יוהאן הומל, ג'ון פילד, פייר בייו, ג'ודיטה פאסטה, וחתנהּ אדם מיצקביץ'. הומל ופילד אף הקדישו לה יצירות פרי עטם. ישנה טענה לפיה גתה התאהב בה עמוקות.
קרל לגרפלד

ביוגרפיה

לגרפלד נולד בהמבורג שבגרמניה. פרטים ביוגרפיים רבים אודותיו לוטים בדיס-אינפורמציה, שלגרפלד הקפיד לפזר לאורך השנים. למשל שנת הלידה שלו (1938 לטענתו) או מקום לידתו של אביו, שנולד בוולדיווסטוק (שוודיה לטענת לגרפלד).
לגרפלד היגר לפריז בשנת 1953. בתחילה עבד ברישום בבתי אופנה, ובשנת 1955 התחיל לעבוד כשוליה אצל פייר בלמה, לאחר שהגיע שני בתחרות לעיצוב מעיל מטעם איגוד הצמר העולמי (במקום הראשון זכה איב סן-לורן).
בשנת 1958 עבר לעבוד אצל ז'אן פאטו, שם עיצב שתי קולקציות של אופנה עילית בשנה, במשך חמש שנים.
ב-1965 הגיע לעבוד בבית האופנה העילית האיטלקי פנדי, כמעצב הראשי של קו הפרווה וקו הנשים הראשי, תפקיד אותו הוא מילא עד מותו.
ב-1983 מונה לראש בית האופנה העילית "שאנל", שהיה תחת ניהולו עד למותו, לצד בית האופנה על שמו, Karl Lagerfeld, כאשר גם עבורו יצר קולקציות.
בשנת 2011 צילם את לוח השנה המסורתי של "פירלי".
קרל לגרפלד נפטר ב-19 בפברואר 2019.
קתי בייקר

ביוגרפיה

בייקר נולדה בעיר מידלנד שבטקסס, בתם של הלן אנדרה, ילידת צרפת, וג'ון סיוונד בייקר.
גדלה בקהילת אגודת הידידים.
בייקר למדה משחק בבית ספר לאומנויות שבולנסיה קליפורניה, קיבלה תואר בצרפתית ב"אוניברסיטת קליפורניה בברקלי".
לאחר מכן נסעה לצרפת כדי ללמוד בישול ב"קורדון בלו".
כשחזרה לארצות הברית עבדה בתור עוזרת שף והתאמנה ב"תיאטרון הקסם" שבסן פרנסיסקו.
הופעותיה מצאו חן בעיניי המחזאי-שחקן סם שפרד שהחליט ללהק אותה מיידית בהפקותיו.
לבייקר שני ילדים מנישואיה הראשונים לדונלד קאלימיירי.
נישאה בפעם השנייה ב-2003 לבמאי סטיבן רובמן.

קריירת משחק

בייקר החלה את דרכה בהוליווד בסרט "הצוות המובחר" בתפקיד לואיס אשתו של האסטרונאוט אלן שפרד (סקוט גלן).
בייקר זכתה להכרה ראשונה ב-1987 כשהועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה בתור פונצ'י, הפרוצה של הסרסור פאסט בלאק (מורגן פרימן) בהפקתם של מנחם גולן ויורם גלובוס "עיתונות שחורה".
ב-1989 זכתה לשחק בתפקידים משמעותיים לצידם של כוכבי קולנוע כמו ג'ק למון בדרמה הקומית "אבא" ורוברט דה נירו בדרמה "ג'ק סכינאי".
בייקר זכתה לפרסום משמעותי ראשון ב-1990 בפנטזיה הקודרת של טים ברטון "המספריים של אדוארד" בזכות תפקידה בתור ג'וייס מונרו השכנה המטופחת של פג בוגס (דיאן ויסט) שמנסה לפתות את אדוארד החריג בעל ידי המספריים (ג'וני דפ) ולאחר מכן מסיתה את העיירה כולה כנגדו.
את הצלחתה המקצועית המרשימה (שלושה  פרסי אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה) קצרה בייקר על תפקידה בארבע עונות סדרת הדרמה "סודות העיר" בתור רופאת העיירה רומא שבויסקונסין ד"ר ג'יל ברוק.
ב-1997 שיחקה בייקר את הלן אמם של המתבגרים ג'סיי (בילי קרודופ) ודאג הולט (חואקין פיניקס) בדרמה הרומנטית "להמציא את האהבה".
ב-1999 הופיעה בעיבוד הקולנועי של לאסה הלסטרום לרומן "תקנות בית השכר" בתור אחות בית היתומים המסורה אנג'לה.
בשנת 2000 השתתפה בייקר בסרטו הראשון של רודריגו גרסיה "דברים שאפשר לדעת עליה" וגילמה את האם החד הורית רוז.
ב-2003 שיחקה בדרמת המלחמה התקופתית "קולד מאונטן" בתור סאלי סוונגר שכנה של אדה מונרו (ניקול קידמן), ב-2004 גילמה את בברלי אמה של ג'נה ריינק (ג'ניפר גארנר) בקומדיה "פתאום 30".
ב-2008 שיחקה בייקר את ג'ין אשתו לשעבר של הארווי שיין (דאסטין הופמן) בסרט "הזדמנות אחרונה לאהבה".
מחוץ לתעשיית הסרטים הופיעה בייקר בסדרות "בוסטון פאבליק" בתור המורה מרדית' פיטרס ו"מדיום" בתור אמה של הדמות הראשית אליסון דובואה (פטרישה ארקט).
פינקוס גרין

פנחס גרין הוא מיליארדר יהודי חרדי, מתגורר בישראל. בשנת 2009 הוערך הונו לפי מגזין פורבס, בכ-1.2 מיליארד דולר. הקים ביחד עם מארק ריץ' את חברת המסחר הבינלאומית "Marc Rich & Co AG" (כיום גלנקור), שהיא כיום חברת המסחר בסחורות הגדולה בעולם.

ביוגרפיה

גרין נולד בברוקלין, ניו יורק, בארצות הברית בשנת 1934 למשפחה בת שמונה ילדים להורים מהגרים מאירופה. עד גיל 16 התחנך בבתי ספר יהודיים, אך לא השלים את לימודיו ועזב את התיכון כדי לעזור ולתמוך כלכלית במשפחתו. בעבודה בקונצרן נסחרי בבעלות יהודית בארצות הברית "פיליפ ברד'רס" הכיר את מארק ריץ' שפרש באותה עת מלימודיו בקולג'. שניהם קודמו בתפקידים בחברה עד שתפסו משרות בכירות באירופה ומונו לאחראים על פיתוח אסטרטגיות למסחר בנפט. בשנת 1974 עזבו גרין וריץ' את החברה וייסדו את החברה הפרטית שלהם שצמחה במהירות.
בשנת 1992 פרש ומכר את חלקו בחברה, לאחר ניתוח לב שעבר.
גרין מקורב לפוליטיקאים בישראל, בעיקר מחוגי הימין, והוא תורם להם סכומים משמעותיים. פינקוס תרם בעבר תרומות משמעותיות לבנימין נתניהו. 
הואשם עם שותפו ריץ' על ידי ממשלת ארצות הברית בסחר עם איראן תוך הפרת אמברגו שהוטל עליה, בעקבות זאת נמלטו לשווייץ, ובהמשך קיבלו חנינה מהנשיא קלינטון.
יצחק אברכהן

ביוגרפיה

אברכהן נולד וגדל במגדל העמק. הוריו ניצולי השואה עלו מרומניה. אביו עבד כנהג משאית ולאחר מכן ניהל את מחלקת הקירור בפרי העמק, אמו הייתה גננת ופעילה בהסתדרות העובדים.
באוגוסט 1973 התגייס לחטיבת הצנחנים ולאחר קורס קציני חי"ר עבר לשרת בחטיבת גולני. שימש מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, מד"ר וסמג"ד בבסיס האימונים החטיבתי "בזק" וסגן מפקד גדוד 12. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל פיקד על גדוד 950 בנח"ל (לימים גדוד 50 בנח"ל), בהמשך חזר לחטיבת גולני ושימש מפקד בסיס הטירונים החטיבתי, לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גולני. ב-1988 מונה למפקד הראשון של החטיבה הדרומית ברצועת עזה ושימש בתפקידו עד שנת 1989, לאחר מכן יצא ללימודים בקנזס בארצות הברית, ובשובו מונה ב-1990 למפקד חטיבת יהודה עד שנת 1991. לאחר מכן שירת כסגן מפקד עוצבת הגליל. ב-1993 מונה למפקד מחוז כנרת בפיקוד העורף. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש במשך שלוש שנים כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בשווייץ עם אחריות גם לאוסטריה, סלובקיה וסלובניה.
לאחר שחרורו בשנת 2000 החל לעבוד בחברת שופרסל, בה שימש מנהל אזור חיפה וב-2003 מונה למנהל רשתות עירוניות. ב-2004 מונה לסמנכ"ל תפעול וכעבור כארבע שנים התמנה גם לאחראי על ניהול שרשרת האספקה. ב-2012 מונה למנכ"ל החברה. כמנכ"ל החברה החל בתהליך של תוכנית התייעלות, שכללה סגירת סניפים וצמצום שטחם של סניפים קיימים, צמצום בכוח האדם, צמצום במגוון המוצרים בסניפי הדיסקאונט, ביטול הנחות למועדוני לקוחות וחיזוק שירות המכירות און-ליין של הרשת ("שופרסל אונליין") תוך הגדלת היקף מכירותיו.
אברכהן נשוי למיכל ואב לשלוש בנות, ומתגורר בקריית טבעון. הוא בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ועידת פוטסדאם

משמעות הוועידה

יש הרואים בוועידה ניצחון גדול לסובייטים, כמו ועידת יאלטה, שכן נוכחות ברית המועצות והקומוניזם במזרח אירופה הפכה לעובדה והמערב לא הצליח למנוע זאת. חלוקת גרמניה הפכה גם היא לעובדה כפי שרצה סטלין. גם באשר לפולין יצא סטלין מנצח. המערב יכול היה לזקוף לזכותו את דחיקת הסובייטים מאפריקה (סטלין היה מעוניין במשטר נאמנות סובייטי על לוב) ואת עצירת הסובייטים במרכז אירופה.
סמל ויקטוריה

היסטוריה

ויקטוריה הייתה הראשונה מבין מדינות אוסטרליה שקיבלה סמל רשמי. הסמל הוענק למדינה ב-6 ביוני 1910 על ידי המלך ג'ורג' החמישי. הסמל הוענק בעקבות בקשה של ממשלת המדינה למשרד המושבות בשנת 1909. במסגרת מכתב הבקשה, ביקשה המדינה כי הסמל ישלב אלמנטים שסימלו את המדינה מאז שנת 1877 - ובהם הצלב הדרומי. כמו כן ראש ממשלת המדינה, ג'ון מוריי, ביקש כי בסמל יעשה שימוש בכתר ה"אימפריאלי" (ככל הנראה מאחר שחשב שמדובר בכתר של האימפריה - ואולם מדובר בסמל מתקופת בית טיודור, שאין לו כל קשר לאימפריה הבריטית. על פי הנוהג, נעשה שימוש בסמלים בכתר אדוארד הקדוש, כאשר בכתר אדוארד הקדוש חצאי הקשת עולים משולי הכתר ואז יורדים לעבר מרכז הכתר למקום חיבורם מתחת המונד, בעוד שבכתר אימפריאלי חצאי הקשת עולים לעבר מקום המפגש במרכז הכתר למקום חיבורים מתחת המונד.
בשנת 1958 הפך האימפרסה (Epacris impressa Labill) לפרח הרשמי של המדינה, והוחלט לשלבו בסמל.
ב-28 במרץ 1973 חתמה המלכה אליזבת השנייה מלכת אוסטרליה על צו מלכותי המוסיף את הפרח לגבעת הדשא שבבסיס הסמל, משני צידי שלט האצולה.
במסגרת צו זה נקבע שהכתר שיחזיק הקנגורו יהיה כתר אדוארד הקדוש, כמקובל.

תיאור הסמל

במרכז הסמל שלט אצולה כחול שעליו חמישה כוכבים לבנים המסמלים את הצלב הדרומי.
בציצת הסמל, מעל הקסדה חצי קנגורו מחזיק בידיו את כתר אדוארד הקדוש.
משני צידי שלט האצולה שני תומכים: השמאלית - אישה לובשת גלימה כחולה, המחזיקה ענף עץ זית בידה המרוחקת משלט האצולה (היד הימנית), לראשה זר עלי דפנה, והמסמלת שלום; והימנית - אישה הלובשת גלימה אדומה המחזיקה בידה המרוחקת משלט האצולה (היד השמאלית) קרן שפע, לראשה זר עשוי שיבות, והמסמלת רווחה.
מתחת לסמל מופיע מוטו המדינה באנגלית: שלום ורווחה. מוטו זה, היה המוטו הראשון של גוף ממשלתי באוסטרליה שעשה שימוש בשפה האנגלית.
הרמן צונדק

הרמן צונדק (1887–1979) היה פרופסור, פנימאי ואנדוקרינולוג יהודי גרמני וישראלי.

ביוגרפיה

צונדק נולד בעיירה קטנה באזור פוזן שבגרמניה (כיום במערב פולין) לאברהם ולשרה. אחיו הם הפרופסורים גאורג צונדק וברנרד צונדק. דודו הוא הפרופסור לרפואה מקס צונדק. כולם רופאים מפורסמים, בתחומים רפואיים שונים.
צונדק קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1912 באוניברסיטת ברלין. שירת כרופא צבאי במלחמת העולם הראשונה. משנת 1918 מרצה באוניברסיטה. בשנת 1921 קיבל פרופסורה. בשנת 1926 התמנה למנהל בית החולים העירוני "Am Urban" שבברלין (גר').
צונדק ערך מחקרים במחלות חילוף החומרים (אנדוקרינולוגיה), בלוטות הפרשה פנמיות הלב והכליות. סיפרו "מחלת הבלוטות האנדוקריניים" תורגם לכמה לשונות. כמו כן, הוציא מספר ספרי רפואה בגרמנית.
במרץ 1933, עם עליית הנאצים לשלטון הגיעו לבית החולים שניהל אנשי אס.אס, והודיעו לו על פיטוריו. באותו הלילה עזב צונדק את גרמניה לציריך שבשווייץ. באוטוביוגרפיה שלו כתב: "רק לאחר שעזבתי את גרמניה, הבנתי שהיהודים חיו עד 1933 בגן עדן של שוטים".
עבד שנה באנגליה לפני עלייתו לארץ.
בשנת 1934 עלו האחים צונדק, הוריהם, אשתו, בנו בנימין ובתו, בריגיטה, לארץ ישראל. צונדק מונה למנהל בית החולים ביקור חולים בירושלים. כן ניהל במוסד זה מחלקה פנימית. צונדק התחבב מאד על השכבות החלשות וטיפל בהם ללא תמורה. צונדק עמד בראש המאבק במחלת שחפת. צונדק היה נשיא האקדמיה למדעים ב-ירושלים.
כאשר הוצע לצונדק לנהל  את בית  החולים היהודי  בקהיר, סירב ונשאר בירושלים. באותה תקופה הוצע לפרופ' מכס מרקוס לנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים היהודי בקהיר וגם הוא סירב ועלה לארץ.
צונדק כיהן כיושב ראש המועצה המדיצינית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בין מטופליו : הרב קוק,  ודוד בן-גוריון.
צונדק חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1957.
כעשור לאחר שהתאלמן מעלי אסתר, אשתו הראשונה, התחתן בשנת 1949 עם האנדוקרינולוגית ד"ר  גרדה צונדק-וולפסון, שהייתה אסיסטנטית שלו.
נפטר בשנת 1979 .

הנצחה

על שמו של צונדק הוקמה בשנת 1982 עמותת מכון הרמן צונדק בירושלים, שמטרתה המוצהרת: "הקמת ספרייה רפואית ומעבדת מחקר קליני בתחום האנדוקרינולוגיה".
על שם האחים צונדק רחובות בירושלים ובבאר שבע.