google/wiki40b huggingface dataset:
ישראל גצלר

ישראל גצלר (באנגלית: Israel Getzler‏; 14 במאי 1920, בברלין – ינואר 2012) היה היסטוריון ישראלי שהתמחה בהיסטוריה רוסית והיה פרופסור אמריטוס בחוג ללימודים רוסיים ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריו עוסקים בהיסטוריה של הסוציאליזם ברוסיה ובאירופה ובמהפכה הקומוניסטית ברוסיה ב-1917.

ביוגרפיה

גצלר נולד בברלין ב-14 במאי 1920. אביו, חיים מרדכי גצלר היגר לגרמניה מז'מיגרוד שבפולין ועסק בבדים, אמו דבורה לבית שטרנשליכט הגיעה במקור מקרקוב. גצלר היה אח בכור ללאון ומאני. למד בבית הספר "עדת ישראל ריאלגמנזיום" (Adass Yisroel Realgymnasium) מגיל שש ועד סיום התיכון, והיה פעיל בשומר הצעיר, (שם היה חניכו של ריינהרד בנדיקס, לימים סוציולוג נודע).
עקב היותם בעלי אזרחות פולנית, גורש עם אביו ואחיו לאון באוקטובר 1938 מגרמניה לפולין. אמו ואחיו מאני הצטרפו אליהם אחרי ליל הבדולח. לאחר פרוץ המלחמה שלחו השלטונות הסובייטים את המשפחה לצפון סיביר, שם שהו במשך רוב המלחמה. לקראת סופה הגיעה המשפחה למחוז הסובייטי של הרפובליקה האוטונומית של הגרמנים של ולגה, שם התגוררה המשפחה במהלך המלחמה. גצלר עבד בתקופה זאת במגוון עבודות בהן כריית זהב ונהיגה בעבור קאופרטיב תחבורה. ניסה לרכוש השכלה בסרטוב לתקופה מסוימת אך ללא הצלחה.
לאחר המלחמה המשפחה חזרה לגרמניה, ומשם היגרה לאוסטרליה בשנת 1948, הקדים אותם אחיו לאון שהגיע אליה בעת המלחמה בעזרת מאמצי הקהילה היהודית האוסטרלית. באוסטרליה למד גצלר באוניברסיטת מלבורן. ספרו "Neither toleration nor favour: the Australian chapter of Jewish emancipation", נכתב על בסיס עבודת התזה לתואר שני שכתב באוניברסיטת מלבורן. סיים את הדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית הפרופסור לאונרד שפירו. הוא פרסם את הספר "מרטוב, ביוגרפיה פוליטית של סוציאל-דמוקרט" בהוצאת אוניברסיטת קיימברדיג' (שתורגם לאיטלקית ויפנית).
גצלר לימד במספר אוניברסיטאות באוסטרליה והיה ממייסדי אוניברסיטת לה טרוב (La Trobe) במלבורן. בשנת 1972 עלה לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים. הוא היה חבר בחוג ללימודים רוסיים וסלאוויים ובחוג להיסטוריה, מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1982, ולימד קורסים על היסטוריה של רוסית מודרנית בתקופת המהפכה הקומוניסטית ואודות הסוציאליזם באירופה, עד לפרישתו בשנת 1989. במהלך שהותו באוניברסיטה העברית פרסם את ספרו "קרונשטט 1917-1921: גורלה של הדמוקרטיה הסובייטית" (שתורגם לאיטלקית) ומאמרים בכתבי עת וספרי מאמרים שונים. בשנת 2002 פרסם את ספרו האחרון "Nikolai Sukhanov,Chronicler of the Russian Revolution".
בשנת 1976 נישא לדבורה לבית זוסמן, עיתונאית והתגורר עמה בירושלים. אב לדוד ולאן מנישואים קודמים.
יוסי ורדי (ראש מועצה)

ביוגרפיה

נולד ב-1948, בנם של הדסה ויהודה, נכדם של חיותה בוסל ויוסף בוסל מייסדי קיבוץ דגניה א'. הוא סיים את בית ספר תיכון בית ירח בשנת 1967, בצבא שירת בסיירת שריון, שימש גם כקצין מודיעין והשתחרר ב-1970 בדרגת סגן. ורדי המשיך לשרת ביחידת שריון בכוחות המילואים והשתחרר בשנת 1996 בדרגת סגן-אלוף. 
בין השנים 1976–1978 למד במדרשת רופין לימודי הנדסאי תעשייה וניהול. בין השנים 1978–1980 היה מנהל היצור של מפעל "טולגל - דגניה". לאחר מכן שימש עד 1982 כמזכיר קיבוץ דגניה א'. לאחר שנתיים בתפקיד זה חזר לעבוד בטולגל דגניה כמנהל תפעול וכוח אדם. בין השנים 1989–1993 היה חבר פעיל במזכירות התנועה הקיבוצית. בשנת 1993 חזר לשמש כמזכיר קיבוץ דגניה א', וכיהן בתפקיד זה עד 1996.
בשנת 1999 מונה לתפקיד עוזר שר הביטחון להתיישבות בממשלות אהוד ברק ואריק שרון. בחודש דצמבר 2002 נבחר לתפקיד ראש המועצה האזורית עמק הירדן.
ב-10 בדצמבר 2015 הודיע ורדי על התפטרותו, זאת בהתאם לסיכום עם פרקליטות המדינה בעקבות פרשת תשלומי שכר עודפים למספר עובדי המועצה שהתרחשה בשנת 2007 ונחקרה בשנת 2012. בהתאם לסיכום לא הואשם בגין הפרת אמונים, ולא יוכל להתמודד לראשות המועצה במשך חמש שנים, ובנוסף ביצע עבודות שירות.
ורדי הוא בוגר קורס דירקטורים בחברות ממשלתיות, והחל מ-2008 משמש גם בתפקיד יו"ר איגוד ערים כנרת.
ורדי נשוי למרגו ולהם שלושה ילדים, אחד מהם הוא מואב ורדי, ראש תחום החוץ של תאגיד השידור הישראלי.
אנדרס אורוסקו-אסטרדה

חייו

אורוסקו-אסטרדה נולד במדיין, קולומביה, הוא היה מוזיקלי הוראה בבית מוזיקלי Musical דייגו Echavarria (IMDE) כנער, והחל לנגן בכינור שם. הוא החל לקחת שיעורים בשנת 1992. בשנת 1997, הוא החל בלימודי המשך נוספים ב- Hochschule für Musik ו darstellende Kunst, וינה, שם המורים שלו כללו Uroš Lajovic.
ביוני 2004 ניצח לראשונה על תזמורת Tonkünstler בקונצרט של Festwochen בווינה, כמנצח חלופי לחירום. הופעה זו הובילה למינויו כעוזרו של התזמורת, תפקיד שהחזיק במשך שנתיים. אורוזו-אסטרדה הפכה למנצח הראשי של תזמורת Tonkünstler עם עונת 2009-2010, עם חוזה ראשוני במשך שלוש שנים. החוזה הנוכחי שלו עם התזמורת Tonkünstler הוא דרך עונת 2014-2015, אז הוא אמור לסיים את כהונתו.
בין 2005 ל 2009, Orozco- אסטרדה היה המנצח הראשי של בילוי האנסמבל - Großes אורצ'סטר גראץ. הוא היה מנהל המוזיקה של אופר Klosterneuburg 2005-2007.
מחוץ לאוסטריה, במאי 2007, ניצח לראשונה את התזמורת הלאומית הבסקית (Orquesta de Euskadi). בדצמבר 2008 הוא מונה למנצח הראשי של התזמורת, ותפס את התפקיד החל בעונת 2009-2010. הוא החזיק בתפקיד עד יוני 2013. אורוזו אסטרדה הראשון אורח ניצח את hr-Sinfonieorchester בשנת 2009. בחודש מרץ 2013, הוא היה שם המנצח הראשי הבא של hr-Sinfonieorchester, יעיל עם עונת 2014-2015, עם חוזה ראשוני של 4 שנים. הוא ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של לונדון (LPO) בנובמבר 2013, בסיור עם התזמורת בגרמניה. בחודש ינואר 2014, הודיעה LPO על מינויו של Orozco-Estrada כמנצח הראשי הבא שלה אורח, יעיל ספטמבר 2015.
בארצות הברית, אורוצקו-אסטרדה הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של יוסטון באוקטובר 2012. הופעה זו הובילה להשתתפות חוזרת עם התזמורת, לחזרה פרטית. בינואר 2013 הכריזה התזמורת על מינויה של אורוזקו-אסטרדה כמנהלת המוזיקה הבאה שלה, נכון לעונת 2014-2015, עם חוזה ראשוני של חמש שנים ו -12 שבועות של הופעות בכל עונה. בחודש מרץ 2017, הודיעה סימפוניית יוסטון על הארכת החוזה של אורוצקו-אסטרדה בעונת 2021-2022. עם התזמורת, Orozco-Estrada רשמה מוזיקה של Dvorak עבור תווית Pentatone.
אורוצקו-אסטרדה נשוי לג'וליה, וטרינרית, ולהם בת.
גבריאל שבתי

ביוגרפיה

נולד בסלוניקי שאימפריה העות'מאנית לרב שבתי בן גבריאל ולרחל בת הרב משה מילו, ובילדותו התחנך אצל אביו.
בשנת 1870 (ה'תר"ל) ייסד בסלוניקי את "חברת חסד ואמת", ונמנה עם גדולי רבני העיר, ונודע בקרבתו לרב יעקב קובו, שהיה הרב הראשי בעיר.
בשנת 1877 (ה'תרל"ז) עלה לארץ ישראל והשתכן בירושלים, ובשנת 1889 (ה'תר"ם) החל לשמש כחבר בית הדין של הרב יוסף רפאל עוזיאל. 
במשך שנים רבות שימש כגבאי קופת התמחוי של העדה הספרדית בירושלים, לצד הרבנים שמואל נסים, יוסף נסים בורלא ושמואל מיוחס, ונמנה עם מייסדי בית החולים משגב לדך. בשנת 1907 (ה'תרס"ז) נבחר לשמש כממלא מקום הרב יעקב מאיר כנשיא בית היתומים הספרדי בירושלים עד לפטירתו.
נישא שלוש פעמים במהלך חייו, לאחר ששתי נשותיו הקודמות מתו בצעירותן.
הלך לעולמו בירושלים ב-6 בנובמבר 1910 (ד' בחשוון ה'תרע"א)
אחיו היה הרב חזקיה שבתי, בנו היה הרב חנניה גבריאל, נכדו היה יעקב יהושע, ונינו הוא אברהם ב. יהושע.
מין בטוח

מין בטוח או מין מוגן הוא כינוי לפעילות מינית בין אנשים שנקטו באמצעי בטיחות כדי להגן על עצמם מפני היריון או מפני מחלות מין כגון איידס. בניגוד למין מוגן, מתאר הביטוי "מין לא מוגן" פעילות מינית ללא נקיטת אמצעי בטיחות. 
מין בטוח הוא למעשה מין "כמעט בטוח", מאחר שהאפשרות להיכנס להיריון או להידבק במחלות מין עדיין קיימת, אם כי בסבירות נמוכה.
ג'ורדי סמית'

ביוגרפיה

ג'ורדי סמית' נולד בדרבן (דרום אפריקה) להורים ממוצא בריטי. הוא גדל באחת השכונות היותר קשות של העיר, אשר נחשבת ליעד גלישה מוביל ברחבי העולם כבר יותר מחמישים שנים, ומהמקומות הראשונים לארח את סבב אליפות הגלישה העולמי. סמית' החל לגלוש כבר מגיל שלוש והעיד כי ניצל כל רגע פנוי מהלימודים לטובת הגלישה. בגיל 18 עבר להתגורר בסן קלמנטה, קליפורניה מתוך שאיפה להתמקצע ולהפוך לאחד הגולשים הטובים בעולם.
בשנת 2014, התחתן ג'ורדי עם לינדל ג'רוויס , דוגמנית ומגישת טלוויזיה דרום אפריקאית.

קריירה מקצועית

ב-2006 זכה באליפות העולם לנוער.
בשנת 2007 זכה סמית' בסבב המוקדמות העולמי - סבב הגלישה לדרג ב' אשר המנצח בו עולה לסבב העולמי WCT  .
החל משנת 2008, משתתף בסבב אליפות הגלישה העולמי אשר מתקיים ברחבי העולם לאורך כל השנה.
את הישג השיא שלו, מקום שני, קבע כבר פעמיים, בשנת 2010 אחרי קלי סלייטר מארצות הברית ובשנת 2016 אחרי ג'ון ג'ון פלורנס מהאוואי.
בשנת 2015 חווה ג'ורדי פציעה קשה בברכו אשר השביתה למשך מרבית השנה ומנעה ממנו לקחת חלק פעיל בתחרות.
בשנת 2017 סיים במקום השלישי בעולם.
סך הזכיות של ג'ורדי בפרסים מתחרויות גלישה בלבד עומד כיום על 1.9 מיליון דולר, לא כולל הסכמי חסות ופרסומות.
החל מתחילת דרכו המקצועית נתמך על ידי מספר ספונסרים ובראשם חברת הגלישה האמריקאית O'NEILL.
סמית' השתתף במספר הפקות של סרטי גלישה בכיכובו, בינם הסרטים Just Now, Now Now.
מרסל פניול

ביוגרפיה

פניול נולד ביישוב אובניה במחוז בוש די רון בדרומה של צרפת, לאחר מכן עבר למרסיי וכאשר מלאו לו 15 כתב את מחזהו הראשון עבור קבוצת קטנה של תלמידי חוג דרמה בעירו.
לאחר שלמד באוניברסיטה, התחיל ללמד אנגלית בבית ספר. עם השנים הבין שייעודו בחיים הוא לכתוב מחזות.
הראשונים מבין מחזותיו "סוחרי התהילה" (1924), "ג'אז" (1926) ו"טופז" (1928) זכו להצלחה רבה ופניול זכה לשבחים רבים על כתיבתו.
בהמשך דרכו כמחזאי כתב עשרות מחזות. הבולטים מביניהם - "מריוס" (1929), "פאני" (1931) ו"סיזאר" (1936) - זכו להצלחה גדולה ולשבחים רבים. בזכות מחזות אלה הפך פניול אהוד ומאוד פופולרי בצרפת.
בשנת 1930, פנה פניול גם לעולם הקולנוע והתחיל לעבד את מחזותיו לסרטי קולנוע, את חלקם אף הפיק וביים. בזכות הצלחתם של הסרטים זכה פניול בכסף רב אותו ניצל להקמת אולפני קולנוע פרטיים במרסיי, העיר בה גדל. באולפנים אלו השתמש ברוב סרטיו. 
בשנות ה-50 פניול שינה כיוון בחייו והתחיל לעסוק בספרות: כתב רומנים, ספרי זיכרונות ואוטוביוגרפיה.
רליקט

רליקט (Relict, מִשְאָר בעברית) הוא גורם פיזי בנוף המהווה שריד היסטורי.
לרוב נבדל המשאר מארכאולוגיה בכך שהוא בולט וקיים בתוך נוף חי, עירוני ואינו חלק מאתר ארכאולוגי מוגדר. דוגמאות למשארים הם הפילבוקסים הבריטים המפוזרים בירושלים, בארות סתומות הרווחות בשכונות החצר היהודיות הישנות, וכדומה.
המושג נמצא בשימוש גם בביולוגיה ובגאולוגיה, ומשמש לתיאור תופעות מאותם התחומים בעלי משמעות דומה.
לזניה

לזניָה (מאיטלקית: Lasagne, לזניֶה) היא סוג של דפי פסטה, וכן מאכל איטלקי המבוסס עליהן, המכיל, בדומה לפיצה, גם גבינה ורוטב, לצד ראגו (רוטב בולונז).
הלזניה נאפית בתנור אך לפני אפייתה מבשלים את עלי הפסטה במי מלח, בסיר. אולם, כיום מיוצרים גם עלי לזניה מהירים שאינם דורשים בישול טרם אפייתם.
הרטבים הנפוצים ביותר במלית הלזניה הם רוטב בשאמל ורוטב בולונז, אך יש גם פשטידות דמויות-לזניה המשתמשות ברוטב עגבניות ללא בשר וכן יש לזניות המכילות ירקות שונים כמו חצילים,
פטריות וכו'. (גרסה כשרה ניתן להכין ללא בשר או עם בשר אך ללא מוצרי חלב, אך זו לא תחשב ללזניה, אלא לפשטידה)
סוגי הגבינה בהם משתמשים מגוונים אף הם, בלזניה אלה בולונייזה הקלאסית משתמשים בפרמזן, אך ברוב הלזניות יש שימוש במוצרלה או ריקוטה.
בפולין קיימת גרסה מקומית ללזניה הנקראת לזנקי המכילה עלי בצק חיטה, שיפון, או כוסמת, מרודדים דק, מבושלים, מעורבבים עם שומן-חזיר או שמנת חמוצה, ומוגשים עם כרוב כבוש ופיסות נקניק.
בישראל, לרוב מטעמי כשרות, נפוצות גרסאות של פשטידות דמויות-לזניה, כאשר הגרסאות החלביות לא כוללות בשר טחון, ואילו הגרסאות הבשריות לא כוללות מוצרי חלב.

היסטוריה ומשמעות השם

מקור הלזניה הוא בעיר נאפולי שבאיטליה, השם לזניה מקורו במילה lasanon ביוונית שמשמעותה גיגית והרומאים אימצו אותה גם במשמעות של סיר בישול. ישנה גם תאוריה שמקור המנה הוא במאה ה14 באנגליה, שם בחצרו של המלך ריצ'רד השני נאכל מאכל דומה בשם לאזאן (נכתב losyens) שהמתכון לו אף פורסם בספר הבישול הראשון שיצא לאור באנגליה אך תאוריה זו אינה מקובלת בעיקר כיוון שהרומאים עשו שימוש קדום הרבה יותר בשם וסביר להניח שמתכון איטלקי התגלגל איכשהו לידי טבחי המלך האנגלי.
דיימון ואינז ג'וניור

ביוגרפיה

ואינז נולד בהנטינגטון, ורמונט. הוא חבר במשפחת ואינז, בנו של השחקן דיימון ואינז ושל ליסה טורנר. ואינז ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו, כאשר הוא לוהק לסרט עלילתי (מ-1994) שאביו ביים, "בלנקמן" בתור הילד קווין.

קריירה

מאפריל 2011 עד מאי 2013, ואינז כיכב כבראד ווילאמס אחת הדמויות הראשיות בסדרה הקומית "הכול לטובה" שמשודרת בערוץ ABC לצד אלישה קאת'ברט וניק זאנו. למרות הביקורות הטובות, הסדרה בוטלה על ידי ABC לאחר שהסתיימה העונה השלישית ב-2013. ואינז היה מועמד לפרס "שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת קומדיה" בטקס פרסי התמונה NAACP.
ב-16 במאי 2011, רשת פוקס הודיעה כי היא מרימה סדרה קומית חדשה בכיכובה של זואי דשנל בשם "הבחורה החדשה" וואינז הוצג שם כתפקיד משני בתור "קואץ'" אבל היה צריך לעזוב להמשיך לככב בסדרה "הכל לטובה" שלא בוטלה כפי שתכנן. בעונה השלישית של "הבחורה החדשה" חזר למספר פרקים, ובעונה הרביעית שולב בחזרה בתפקיד קבוע. ושם הוא שיחק לצד זואי דשנל, ג'ייק ג'ונסון ומקס גרינפילד. 
בשנת 2014 שיחק בקומדיה המצליחה של הקיץ "נראה אותך שוטר" לצד ג'ייק ג'ונסון, ובקומדיה "לחתן את ברי" לצד לוסי פאנץ' ואד הלמס. 
בשנת 2016 שיחק בקומדיה הפרועה "המדריך לסינגלס" לצידן של דקוטה ג'ונסון ורבל וילסון.
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "זוג פלוס סלב", המשודרת ברשת CBS.

חייו האישיים

לוואינז יש שתי בנות מהאקסית שלו אג'ה מטויר.
.za

za. היא סיומת האינטרנט הלאומית (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בדרום אפריקה, קיימת מאז 1990.
שמה של דרום אפריקה באנגלית הוא South Africa, באפריקנס שהיא השפה הרשמית, המדינה נקראת Suid-Afrika כלומר ראשי תיבות של שם המדינה בשתי השפות הן sa. הסיומת .sa הייתה פנויה עד 1994 ורק אז נתפסה על ידי סעודיה (Saudi Arabia), כלומר דרום אפריקה הייתה יכולה לתבוע ולקבל סיומת זו. אולם נבחרה הסיומת .za על שם המדינה בהולנדית Zuid-Afrika.
מריה אנה מצווייבריקן-בירקנפלד

ביוגרפיה

מריה אנה נולדה ב-18 ביולי 1753 לפרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ומריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתם של יוזף קרל עמנואל אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ואליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג.
ב-30 בינואר 1780 התחתנה מריה אנה עם וילהלם, רוזן פפאלץ-גלנהאוזן, שממנו נולדו לה שני ילדים.
בשנת 1799 נפטר ראש בית ויטלסבאך, קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובאותה העת נותרו רק שני ענפים ששרדו מבית ויטלסבאך: צווייבריקן (בראשותו של אחיה - הדוכס מקסימיליאן יוזף) ובירקנפלד (בראשות בעלה - הרוזן וילהלם). מקסימיליאן יוזף ירש את התארים של קרל תאודור, ואילו וילהלם פוצה עם התואר של דוכס בבוואריה. התואר "דוכס בבוואריה" נבחר, משום שבשנת 1506 הוחלט בבית ויטלסבאך על העדפת הבן הבכור, וכתוצאה מכך יכול להיות רק אחד עם התואר דוכס בוואריה בכל זמן נתון.
בשנת 1806 הוקמה ממלכת בוואריה בראשות אחיה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, וב-4 בפברואר 1824 מתה מריה אנה בבמברג.
משפחת בית טוביה

משפחת בית טוביה הייתה אחת המשפחות היהודיות בעלות ההשפעה בתקופת בית שני עד מרד החשמונאים.
המשפחה התגוררה באחוזה משפחתית בדרום הגלעד. האזור שבו שכנה האחוזה נקרא ארץ טוביה, ובירתו של האזור הייתה רבת עמון. אחוזת בית טוביה, שנבנתה על ידי הורקנוס לבית טוביה מזוהה היום על ידי רוב החוקרים עם האתר ארכאולוגי עיראק אל-אמיר. באתר נמצאה על גבי קיר מערה כתובת בארמית עם השם טוביה.

תולדות המשפחה

שורשי המשפחה בימי בית ראשון. אזכור לטוביה מופיע בתקופה הפרסית בספר נחמיה, כאחד ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון ומחברי כנסת הגדולה, ומיריביו המובהקים של נחמיה. בספר נחמיה מופיע טוביה כאחד המתנגדים העיקריים לשיקום חומת ירושלים, ועל כן מוצמדים לשמו הכינויים "עמוני" או "עבד העמוני" ספר נחמיה, פרק ב', פסוק י"ט. כינויים אלה יכולים להתפרש כמבטאים את קשריו עם העמונים, ונועדו לבטא בוז וגנאי כלפיו. פירוש אחר הוא "עבד המלך" שמשמעותו פקיד בשירות המלך (הפרסי). טוביה היה בעל עמדה חברתית ומדינית גבוהה בירושלים. הייתה לו לשכה פרטית בבית המקדש, אותה העמיד לרשותו אלישיב הכהן הגדול שהיה קרוב משפחתו, אך הוא סולק משם זמן קצר אחר כך על ידי נחמיה שראה בכך חילול הקודש.
אישיות נוספת בשם טוביה מופיעה בכתובים בשנת 260 לפנה"ס לערך. הפפירוסים של זנון מספרים על טוביה שישב במקום מושב אבותיו בעבר הירדן, שימש כמושל מקומי מטעם בית תלמי עמד בראש מושבה צבאית בשם בירתא של עמון שהייתה מורכבת מחיילים יהודים ונוכרים ועסק בסחר עבדים. טוביה נשא לאשה את הבת של הכהן הגדול - שמעון הראשון. הוא היה גיסו של הכהן הגדול חוניו השני.
בנו של טוביה - יוסף בן טוביה, שימש כגובה כספים עבור בית תלמי ביהודה. בתקופתו הגיעה המשפחה לשיא כוחה. יוסף לקח את התפקיד מגיסו חוניו השני ובכך פגע בתפקידו של הכהן הגדול.
בנו של יוסף, הורקנוס, שימש כשליח של אביו במצרים, ועל-פי המקורות הקים את האחוזה.
ברוך דינר

ביוגרפיה

דינר נולד למנחם וחנה בהמבורג (גרמניה). ב-1934 עלה לארץ ישראל. למד תנ"ך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, החל להתעניין בקולנוע ועבד כמבקר קולנוע ב"קול ירושלים" וכן כמורה. כשהחליט להפוך את הקולנוע למקצוע, למד תסריטאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר מכן עבד תקופת מה בתור יועץ לאולפני יוניברסל בהוליווד. ב-1949 שב לישראל וביים את הסרט "החלוצים החדשים" (שהופץ על ידי אולפני פרמאונט ברחבי העולם); וביים והפיק עוד כתריסר סרטים, בייחוד באולפני הרצליה/אולפני הקולנוע הישראלי. ב-1951 הפיק וחיבר את התסריט לסרטו של אריה להולה, "עיר האוהלים". את התקציב לסרט, שהציג מתח על רקע עדתי בין עולים ממרכז אירופה ובני עדות המזרח, נאלץ לגייס ממקורות עצמאיים, לאחר שמדינת ישראל סירבה לממן סרט המציג פן זה של "קיבוץ הגלויות".
בשנת 1960 יצא הסרט "הם היו עשרה" לבתי הקולנוע בישראל. זה היה הסרט העלילתי הראשון שיצר, זכה להצלחה אמנותית וביקורתית והיה הסרט הראשון ששפתו עברית שהופץ (על ידי "פוקס המאה העשרים") ברחבי העולם (ב-24 מדינות).
למרות הביקורות האוהדות זכה הסרט להצלחה מסחרית מועטה וצפו בו רק כ-180,000 צופים. בשנת 1968 הציע דינר את הסרט לטלוויזיה הישראלית, שהוקמה באותה שנה. הטלוויזיה סירבה להקרינו בטענה שהסרט "ציוני מדי".
בשנת 1972 ביים את הסרט "הצד השני" (נקרא באנגלית "Take Two"), דובר אנגלית ברובו. צלם הסרט היה אדם גרינברג.
הסרט זכה לביקורות קטלניות בישראל וירד במהרה מהמסכים.
ב-1992 ביים דינר את סרט הטלוויזיה, "האסיסטנט של אלוהים", שהתבסס על תסריט של סביון ליברכט.
בין 1979 ל-1989 כיהן דינר כראש קרן הקולנוע הישראלי, "המועצה לעידוד סרטי איכות".
ב-1995 זכה בפרס על מפעל חייו בפסטיבל הקולנוע של חיפה.
ברוך דינר נפטר בתל אביב ונטמן בבית העלמין בהרצליה.
היפודמוס

היפודמוס (ביוונית:  Ἱππόδαμος ὁ Μιλήσιος‏; 498 - 408 לפנה"ס) איש מילטוס היה מתכנן ערים יווני בן המאה החמישית לפנה"ס.

קורות חיים

היפודמוס תכנן את העיר פיראוס הסמוכה לאתונה ואת המושבה תוריאי. על שמו של היפודמוס נקרא תכנון ערים אורתוגונאלי המכונה תכנון היפודמי, אף כי אין ביטחון שהוא שהמציא את השיטה אלא השתמש בה עד שזוהתה עם שמו. 
תכנון היפודמי מתייחס לחלוקת שטחה של העיר באמצעות רשת רחובות מקבילים החוצים אלה את אלה בזוויות ישרות. תוכנית הערים מילטוס ופריאנה שביוניה הן דוגמאות מובהקות של תכנון היפודמי.
אהבה עיוורת (תוכנית טלוויזיה)

פורמט

רווקה צופה יום שלם בחיים של גברים שנבחרו במיוחד לה, מבלי שהיא רואה אותם, על ידי מצלמת וידאו המחוברת לגופם. היא מנהלת עם כל אחד מהם מס' דייטים קצרים לסירוגין, דרך המסך. בסוף היום היא צריכה להחליט מי הגבר שכבש את לבה. את ההחלטה היא צריכה להודיע בסוף היום מול 3 הגברים בלי שהיא יודעת מי הגבר שבחרה ואיך הוא נראה. לאחר הבחירה אם היא מרוצה ממראהו, היא תמשיך איתו לארוחת ערב רומנטית.
איש מת

עלילה

ויליאם בלייק (ג'וני דפ), רואה חשבון מקליבלנד, אוהיו, נוסע ברכבת לעיירת הפיתוח "משין" שבאזור הספר שם הוא אמור לקבל על עצמו תפקיד חדש כרואה חשבון במפעל המתכת המקומי. במהלך הנסיעה, מזהיר אותו עובד הרכבת מפני הדרך שבה בחר ללכת בזמן שנוסעי הרכבת האחרים מתחילים לירות ברוביהם על עדר של באפלו מבעד לחלונות הרכבת. לאחר שמגיע לעיירה, מגלה בלייק שאת תפקידו המיועד מולא כבר והוא מגורש ממקום העבודה באיומי אקדח על ידי ג'ון דיקינסון, בעליו האימתני של המפעל. כשהוא חסר עבודה וחסר כסף, פוגש בלייק את ת'ל ראסל (מילי אביטל), זונה לשעבר המוכרת פרחים עשויים נייר. הוא מאפשר לה לקחת אותו הביתה. חברה לשעבר של ת'ל, צ'ארלי, מפתיעה אותם כאשר הם במיטה, יורה בבלייק ובטעות הורג את ת'ל כאשר זו מגנה על בלייק עם גופה. כשהוא פצוע יורה בלייק בצ'ארלי והורג אותו עם האקדח של ת'ל. בלייק בורח מהחלון ורוכב מהעיירה על סוס שהוא גנב. בעל המפעל, דיקינסון, הוא במקרה אביו של צ'ארלי והוא שוכר שלושה רוצחים אגדיים, קול וילסון, קונווי טוויל וג'וני "הילד" פיקט כדי למצוא ולהחזיר את בלייק "חי או מת".
בלייק מתעורר ומוצא אינדיאני גדול המנסה להוציא מחזהו את הכדור. האינדיאני הקורה לעצמו נובדי (אף אחד), מגלה שהכדור נמצא יותר מידי קרוב לליבו של בלייק מכדי להוציאו ומצהיר שבלייק הוא רשמית "מת מהלך". כשלומד האינדיאני את שמו המלא של בלייק, הוא מחליט שבלייק הוא גלגול של ויליאם בלייק המשורר שאותו הוא מעריץ אך בלייק, רואה החשבון, אינו מכיר אותו. נובדי מחליט ללוות את בלייק לאוקיינוס השקט כדי להחזירו למקומו הטבעי בעולם הרוחות.
בלייק ונובדי נודדים מערבה כשהם משאירים אחריהם שובל של מתים ונתקלים בכרזות מבוקשים המצהירות על פרס כספי יותר ויותר גבוה עבור מותו או לכידתו של בלייק. בלייק לומד על עברו של נובדי שאופיין על ידי גזענות הן אינדיאנית והן על ידי הגזע הלבן; נאמר שהוא תוצר אהבים של בני שני שבטים שונים ושכאשר היה ילד הוא נחטף על ידי חיילים אנגלים והובא לאירופה כדוגמה לאינדיאני פראי. הוא חונך לזמן קצר ולמד על אומנותו של ויליאם בלייק, המשורר, לפני שחזר לביתו, שם הפך לנושא ללעג בקרב חבריו האינדיאנים על שקיבל חינוך ותרבות אנגליים. בזמן זה קיבל את שמו, נובדי (אף אחד), שפירושו המילולי הוא "זה המדבר הרבה ואומר כלום". נובדי משאיר את בלייק לבד ביער כשהוא מחליט שעל בלייק לעבור מסע חיזיון. במסעו, הורג בלייק שני מארשלים אמריקאים, חווה חזיונות של רוחות הטבע ומבכה את מותו של עופר צעיר שנהרג בטעות על ידי רודפיו. הוא צובע את פניו עם דמו של העופר וחובר שוב לנובדי במסעו. בינתיים, החבר האימתני ביותר מחבורת הרודפים, קול וילסון, הרג את חבריו (וגם אכל את אחד מהם) והמשיך במרדף לבדו.
בעמדת מסחר, מסיונר גזעני מזהה את בלייק ומנסה להורגו אך נהרג בעצמו על ידי בלייק. מאוחר יותר נורה שוב בלייק ומצבו הולך ומחמיר. נובדי לוקח אותו על הנהר לכפר של שבט המקהא שאותם הוא משכנע לתת להם סירת קנו למטרת קבורתו של בלייק. כשהוא הוזה, עושה בלייק את דרכו בכפר לפני שמתמוטט כתוצאה מפצעיו. הוא מתעורר בסירת הקנו על חוף הים כשהוא לבוש בבגדי לוויה אינדיאנים. נובדי נפרד מבלייק לשלום ודוחף את סירת הקנו לעבר הים. כשהוא צף הרחק מהחוף, בלייק רואה את קול מתגנב מאחורי נובדי אך הוא חלש מידי מכדי לצעוק ולהזהיר אותו וצופה איך השניים יורים והורגים אחד את השני. במבט אחרון על השמיים, בלייק מת כאשר סירת הקנו שבה הוא נמצא נסחפת לעבר הים.

פסקול

ניל יאנג הקליט את הפסקול, ברובו על גיטרה החשמלית שלו, כשצפה בסרט לבד באולפן ההקלטות שלו. הפסקול כולל שמונה קטעים אינסטרומנטליים שנכתבו על ידי יאנג.
סרולוגיה

סרוֹלוֹגיה (באנגלית: Serology) הוא תחום בביולוגיה ובאימונולוגיה העוסק בחקר נסיוב הדם והתגובות בין נוגדנים ואנטיגנים.
בדיקות סרולוגיות עשויות להתבצע למטרות אבחון כאשר יש חשד לזיהום. סרולוגיה מאפשרת לקבוע האם התרחשה הדבקה בגורם מחלה מסוים וכן את שלב ההדבקה - הדבקה פעילה או זיהום ישן: על פי כמות וסוג הנוגדנים המתגלים בבדיקה.
דניאל הורוביץ

ביוגרפיה

הורוביץ נולד בפרדס חנה. את שירותו הצבאי עשה בלהקת גייסות השריון ולאחר שחרורו למד באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית ופילוסופיה, וסיים תואר מוסמך בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. ראשית פרסומיו היו באנתולוגיה "ביכורי עטים", בעריכת הפרופסור מתי מגד. ("הוצאת מסדה",1971), בה, בין-השאר, התפרסמו גם יצירותיהם הראשונות של ויקי שירן, חזי לסקלי, אריה קרישק וחנן עזרן.
בין השנים 1990–1995 היה דרמטורג בתיאטרון חיפה, ומאז מרצה לתיאטרון בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים.

בימוי

הורוביץ ביים הצגות במספר מקומות בעולם. בין היתר ביים את "הכלה וצייד הפרפרים" מאת נסים אלוני בתיאטרון ארגו ברומא, את "הדיבוק" עם להקת סמינר הקיבוצים, את "וויצק", "בית מלאכה" ו"ארבעה נכנסו לפרדס". ותרגם מחזות לעברית, בהם "שבת ראשון שני" של אדוארדו דה פיליפו ו"מסיה איברהים ופרחי הקוראן" של הנס עמנואל שמידט.

מתסריטיו

הורוביץ השתתף בכתיבת תסריטים עבור "מסע אלונקות" (1975), "טרנזיט" (1980 יחד עם דני וקסמן) ו"כפות רגליה" (1999). זכה בפרס ראשון לדרמה קצרה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בפרס ראשון בפסטיבל קאט בתל אביב ובציון לשבח בפסטיבל קרקוב בפולין עבור "המקלחת" (1998), וכן בפרסים ראשונים בפסטיבלים באורוגוואי וצ'ילה. 
עבור סרטו "השרשרת של פסיה" שהוקרן ביום השואה 2006 זכה בפרס המבקרים בפסטיבל לקולנוע יהודי בגירונה, ספרד.

ממחזותיו

"אחים" (1969), "שכול וכישלון" (1973) ו"מסיבת סיום" (1976) בתיאטרון העירוני חיפה. "יום אחד מתעוררים" (הקאמרי-צוותא ת"א 1972) זוכה בפרס ברץ עבור מחזה. "צ'רלי קצ'רלי" (תיאטרון החאן 1977) זוכה בפרס מסקין עבור מחזה, "מעשה נורא" (תיאטרון החאן 1979) "הדוד ארתור" (תיאטרון בית ליסין 1981), "יוסל'ה גולם" (לה-מאמא, ניו יורק, העירוני חיפה 1982), "שיעור מולדת" (1983), "משחיז הסכינים הסיני" (המרכז התיאטרוני בנווה צדק 1984), "דף אחד מן התלמוד" (החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, 1984), "עלילות יחזקאל פיירמאן" (החאן 1985), "עוולה" (1986), "החוצה" (תיאטרון נווה צדק 1986), "נפגשים" (המרכז הישראלי לתיאטרון בובות בתל אביב 1986), "אלוהים תציל אותי ממולדתי" (פסטיבל עכו לתיאטרון אחר 1988), "אשתו ובתו" (התיאטרון העירוני חיפה 1991), "יאיר" (התיאטרון העירוני חיפה 1992) זוכה פרס פינסקי עבור מחזה. "ילדה וצפור גדולה" (תיאטרון ארגו, רומא 1996) זוכה פרס רומא עבור מחזה. "מעשה מופלא" (2000) זוכה בפרס ראשון בפסטיבל עכו עבור מחזה. "אורח בגן הדובדבנים" (תיאטרונטו 2001), "על אבות ובנות" (התיאטרון הערבי-עברי ביפו וכן בפסטיבל ישראל בירושלים, 2003).
בשנת 1996 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה עבור המחזה "מעשה מופלא".
הורוביץ נשוי בשלישית לשחקנית והבמאית היהודיה-איטלקיה קלאודיה דה-לסטה.
הוא אב לשלושה בנים. אדם הורוביץ - מוזיקאי ואיש חיי הלילה, יריב הורוביץ במאי קולנוע, טלוויזיה ופרסומות ואיתי הורוביץ - רופא מתמחה בפסיכיאטריה.