google/wiki40b huggingface dataset:
הלמה של שור

באלגברה, הלמה של שור היא טענה בסיסית הקובעת כי חוג האנדומורפיזמים של מודול פשוט הוא חוג עם חילוק, כלומר כל אנדומורפיזם לא אפס של מודול פשוט הוא אוטומורפיזם. לטענה שימושים רבים בקביעת המבנה של חוגים ארטיניים נוצרים סופית וכן בתורת ההצגות. הלמה נקראת על שמו של המתמטיקאי היהודי ישי שור, שעסק בתורת ההצגות של חבורות.

הוכחה

יהי . אזי הגרעין  הוא תת-מודול של , ומכך ש- נקבל בהכרח , כלומר  חד-חד-ערכית.
בדומה, התמונה  היא תת-מודול של , ומכך ש- נקבל בהכרח , כלומר  גם על, ולכן הפיכה.

יישומים

יישום נפוץ עבור הלמה של שור הוא בהוכחת משפט ודרברן-ארטין, הקובע כי חוג פרימיטיבי ארטיני איזומורפי לחוג מטריצות מעל חוג עם חילוק. לפי ההנחה, מעל החוג קיים מודול פשוט ונאמן, ולכן לפי הלמה של שור חוג האנדומורפיזמים מעליו הוא חוג עם חילוק. כדי להשלים את ההוכחה יש להשתמש במשפט הצפיפות של ג'ייקובסון.
בפיזיקה, מן הלמה של שור משתמע כי המצבים העצמיים של מערכת פיזיקלית בעלת סימטריה שייכים להצגות אי פריקות של חבורת הסימטריה, והערכים העצמיים מנוונים בהתאם לגודל ההצגות.
האנציקלופדיה הגדולה

האנציקלופדיה הגדולה - מראשונות האנציקלופדיות המודרניות, חוברה בצרפת באמצע המאה ה-18. היא התפרסמה תחת השם המלא אנציקלופדיה או מילון שיטתי של המדעים, האמנויות והמקצועות (Encyclopédie ou dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers), אך נקראה בקיצור (בצרפתית) "אַנסיקלופדי".
בין כותבי האנציקלופדיה הגדולה נמנו כמה מגדולי ההוגים של צרפת של אותה תקופה, והיא נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כביטוי המובהק ביותר של עידן האורות או ה"נאורות". ראשיתו של הפרויקט בניסיון של אנדרה לה ברטון, אחד מגדולי המוציאים לאור של התקופה, להוציא לאור תרגום לצרפתית של ציקלופדיית צ'יימברס. בעיות ועיכובים שונים גרמו לזניחת התוכנית המקורית והחלפתה בפרויקט שאפתני בהרבה: כתיבה של אנציקלופדיה מקורית שתתבסס על מבנה ארגון ידע  חדש. בסופו של דבר, התרומה העיקרית של ציקלופדיית צ'יימברס לפרויקט התבטאה בהחלטה - החדשנית לזמנה - לארגן את ערכי האנציקלופדיה בסדר אלפביתי. ז'אן לה רון ד'אלמבר הופקד על תכנון מבנה ארגון הידע ועל כתיבת המבוא, שנחשב עד היום כאחד מכתבי הנאורות החשובים ביותר, ודני דידרו שימש כעורכה הראשי. מאה וארבעים כותבים התקבצו ביחד וכתבו, תוך כמה שנים, 71,818 ערכים ב-28 כרכים. בין כותבים אלו נמנו הוגי דעות חשובים כגון וולטר, רוסו, מונטסקייה, קונדיאק. רובם השתייכו לחוג אינטלקטואלי בשם "הפילוסופים" שדגל בדאיזם ובסובלנות דתית, ונודעו לאחר מכן בשם האנציקלופדיסטים.  אחותה הצעירה ב-200 שנה, האנציקלופדיה העברית מעידה עליה שהיא "כוללת את כל ההישגים שנתגלמו בתוכניות האנציקלופדיות שקדמו לה, ומתוך גישתה האחידה לכל הנושאים שדנה בהם גרמה במידה מרובה לשינוי פניה של כל התרבות האירופית". 
הכרך הראשון של האנציקלופדיה יצא בשנת 1751, ומדי שנה יצא כרך חדש, למרות הצנזורה ולמרות הגבלות שונות ומשונות מצד השלטון והכנסייה. בה לראשונה הוכנס השימוש בהפניות מערך לערך (cross-reference), אשר שימשו לא רק להקלה על הקורא, אלא גם להשתלת מסרים סמויים בתוך האנציקלופדיה.
כרך הערכים האחרון, ה-17 במספר, יצא בשנת 1765, וב-1772 יצא כרך האיורים ה-11, שהיה האחרון. מאוחר יותר, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-18, יצאו חמישה כרכי מילואים ושני כרכי מפתח.
האנציקלופדיה הגדולה נחשבת אחד מהמפעלים החשובים ביותר בהיסטוריית הבונים החופשיים. לשכה מיוחדת שמטרתה הייתה פיתוח האנציקלופדיה נוסדה בצרפת.
אינסטינקט

אִינְסְטִינְקְט (יצר בסיסי, לפי קביעת האקדמיה ללשון העברית) מוגדר בביולוגיה ובמרבית ענפי הפסיכולוגיה כנטייה מולדת לביצוע מעשה מסוים באופן מדויק ואוטומטי כתגובה לגירוי ספציפי (בתורת הפסיכואנליזה המושג מוגדר אחרת ובביהביוריזם המושג אינו מוגדר כלל ואינו נחשב לראוי להגדרה).
בדרך כלל אינסטינקטים הם תבנית פנימית של תגובות למצבים מסוימים. תפקיד האינסטינקטים בדרך כלל הוא לקבוע במנגנוני הדחפים שיעוררו יצור לפעולה. הפעולה המסוימת המבוצעת עשויה להיות מושפעת על ידי למידה, סביבה ועקרונות טבעיים. בעיקרון, ככל שיצור הוא ממין טקסונומי בעל מוח מפותח יותר, ההתנהגות שלו מונעת פחות על ידי אינסטינקטים.
דוגמאות ניתן לראות בהתנהגותם של בעלי חיים, המבצעים מגוון פעילויות (לעיתים תשלובת) אשר אינן מבוססות על ניסיון קודם (למשל רבייה או אכילת חרקים). דוגמאות אחרות כולל קרבות בעלי חיים וחיזור בבעלי חיים.

מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים

רמות גבוהות של מוליכים עצביים ממשפחת הקטכולאמינים, המופרשות בשעת לחץ כתגובה למצבי מתח, יכולים לדכא במהירות את הפעילות של קליפת המוח הקדם-מצחית ולהעביר אותה למצב "offline" כדי להגיב לסכנה, על ידי העברת השליטה על ההתנהגות למערכות פרמיטיביות יותר כמו האמיגדלה והסטריאטום שמתווכים תגובות אינסטינקטיביות.
קוסטאס סלוקאס

קריירה

סלוקאס החל את הקריירה שלו באולימפיאקוס ב-2008, איתה הוא זכה בגביע היווני ב-2010. ב-2010, הושאל סלוקאס לאריס סלוניקי על מנת לצבור ניסיון. בתום העונה, חזר סלוקאס לאולימפיאקוס והיווה גורם משמעותי יותר בקבוצה, הוא זכה עם אולימפיאקוס פעמייםאליפות יוון (2012, 2015), פעמיים ביורוליג (2012, 2013) ופעם בגביע הביניבשתי. ב-2015, עזב סלוקאס את אולימפיאקוס לטובת פנרבחצ'ה.  הוא זכה איתה שלוש פעמים באליפות טורקיה (2016-2018), פעם אחת ביורוליג (2017), פעם בגביע הטורקי (2016) ופעמיים בגביע הנשיא הטורקי (2016, 2017).
חיי נצח

חיי נצח (או אלמוות) הוא הרעיון של חיים בצורה גופנית, נפשית או רוחנית לאורך זמן אינסופי, ללא מוות.

בהיסטוריה ובתרבות

הרעיון של חיי נצח הלהיב דורות רבים בתולדות האנושות. גיבור המחפש חיי נצח הוא הנושא המרכזי של עלילות גילגמש (מהמאה ה-22 לפנה"ס לכל הפחות), וזהו נושאן של יצירות רבות בכל התקופות. במיתולוגיה היוונית האלים האולימפיים שומרים על חיי נצח בעזרת מזון האלים - האמברוסיה ומשקה האלים - הנקטר.
האפשרות של חיי נצח היא נושא מרכזי בדתות ובפילוסופיות רבות, שחלקן, על בסיס ההבחנה בין גוף ונפש, פיתחו את הרעיון של חיי נצח רוחניים - חיים אחרי המוות.
ביהדות, מופיעה ההבטחה לחיי נצח בפרשנות חז"ל לנבואות הגאולה. כך למשל דברי ישעיהו: "בִּלַּע הַמָּוֶת לָנֶצַח" - מפורשים כהעלמות המוות מן העולם.
כמו כן הוא מופיע בספר בראשית: "פן ישלח ידו ולקח גם מעץ החיים ואכל וחי לעולם".

היתכנות מדעית

בתולדות המדע והפסבדו-מדע חיי הנצח היוו נושא מרכזי לחיפוש וחקר. אחת ממטרותיהם של האלכימאים הייתה מציאת תרופה לכל מחלה באמצעות האלכימיה, ובכך להביא לחיי נצח. בשלב מסוים חיפוש חיי נצח נחשב לנושא מוקצה ולא-מדעי, אך כיום עם התפתחות הגרונטולוגיה חוזר הוויכוח המדעי וניעור, כאשר המדענים כיום חלוקים בשאלה האם חיי נצח פיזיים הם שאיפה בת-הישג או לא.
לעיתים מחשיבים את המדוזה Turritopsis nutricula לבת אלמוות. זאת משום שהיא בעל החיים היחיד הידוע, המסוגל להתגלגל אחורה מהשלב הבוגר שלו, חזרה לשלב הפוליפ. לא ידועה מגבלה על התהליך ולכאורה היצור מסוגל להמשיך ולהתגלגל אחורה לנצח ולדחות את המוות עד אין קץ. בפועל, ה-Turritopsis nutricula אינה בת אלמוות ותוחלת החיים שלה קצרה. זאת משום שלרוב היא מתה מגורמים סביבתיים עוד בטרם הגיעה לבגרות. גם לובסטרים נחשבים לבעלי חיים בעלי פוטנציאל לחיי נצח, עקב קיומו של טלומראז בכל תאיהם. אצל יסעורון אטלנטי, הטלומרים מתארכים עם הגיל במקום להתקצר, תופעה שלא נצפתה באף בעל חיים אחר ומייחסים לה את אריכות ימיו של העוף הקטן הזה.
הילדה החולה

"הילדה החולה" (בנורווגית: Det Syke Barn) היא סדרה בת שישה ציורים וכמה הדפסים מאת הצייר הנורווגי אדוורד מונק, שנוצרו בין השנים 1885-1926. עבודות אלו מתארות ילדה חולה היושבת במיטתה.

היסטוריה

במרכז סדרת הציורים "הילדה החולה" מופיע ייצוג של יוהנה סופי, אחותו של הצייר, שנפטרה ממחלת השחפת בשנת 1877, בהיותה בת 15. יוהנה מתוארת כשהיא יושבת במיטתה, נשענת על כר גדול ולצדה אשה בעלת שער כהה המרכינה את ראשה. ייתכן כי אשה זו היא קארן ביולסטאד (Karen Bjolstad), דודתה של יוהנה, שטיפלה בה לאחר מות האם.‏
למרות אופיו האוטוביוגרפי של הציור, הרי תיאורים של ילדים חולי שחפת היוו נושא מקובל באמנות האירופית באותה עת. במכתב משנת 1930 למנהל הגלריה הלאומית באוסלו כתב מונק כי "בהקשר ל'הילדה החולה', אני סבור שהיה זה 'עידן הכריות'. ציירים רבים יצרו ציורים של ילדים חולים שעונים על כריות."‏
מונק יצר שש גרסאות שמן לציור זה, כשהראשונה הושלמה בין השנים 1886-1885 ונחשבה כציור הכנה (Study). שלושה מציורים אלו נמצאים כיום באוסלו (1885-6; 1925; 1927), אחד בעיר גוטנברג שבשוודיה (1896), אחד בסטוקהולם (1907) ואחד בלונדון (1907). בנוסף, יצר מספר גרסאות בליתוגרפיה, תצריב ובמחט יבשה (drypoints). הראשונה מביניהן נוצרה בשנת 1892.

תיאור

הציור "הילדה החולה" מציג את הילדה שעונה על כר גדול, פניה בפרופיל והיא פונה אל עבר אשה המרכינה ראשה. סדרת הציורים מתאפיינת בגוונים ירקרקים של בגדי הדמויות ושל השמיכה שעל המיטה, המעניקים את הגוון השולט לציורים. ראשה של הילדה מודגש על ידי הכר הלבן, המבודד את ראשה משאר הפורמט.
על אף בשולי הפורמט מופיעים חלקים של רהיטים, כגון פינת שולחן ועליה כוס, הרי מונק יצר קומפוזיציה המדגישה את הסטטיות של הדמויות.
סגנון הציור הוא אקספרסיבי בבחירת הגוונים, המעניקים לציור גוון דרמטי, ובמשיכות המכחול ההולכות והופכות חופשיות יותר במהלך השנים.
גיגי אוגולאווה

חייו

אוגולאווה נולד בטביליסי להורים ממוצא מגרלי. בשנת 1992 עם סיום חוק לימודיו הוא למד שנתיים בסמינר תאולוגי בטביליסי, ולאחר מכן, בשנים 1995–1997, עבר ללמוד באוניברסיטת זארבריקן. הוא השלים את חוק לימודיו כבוגר הפקולטה לפילוסופיה וסוציולוגיה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בשנת 1998. לאחר שעבד תקופה קצרה, בשנים 1997–1998, כעיתונאי ב"איבריה TV", והיה פעיל באינטרניוז שבי"ל (בין השנים 1997-1999). בשנת 2000 התמנה ליועץ באירואסיה פאונדיישן.
בין השנים 2001–2003 שימש מנהל איגוד החינוך והלגליות של הבנק העולמי, ועזר בארגון תנועת הנוער קמארה! ("די!"), שמילאה תפקיד קריטי במהפכת הוורדים.

תפקידים מיניסטריאליים

בנובמבר 2003, על פי המלצת הנשיאה בפועל, נינו בורג'נדזה, התמנה אוגולאווה לתפקיד סגן שר המשפטים, ובשנת 2004, תחת הנהגתו של מיכאיל סאקשווילי, מונה לתפקיד סגן שר ההגנה. באביב של אותה שנה מינה אותו סאקשווילי למחליף של אסלן אבשידזה, השליט הבדלן של אג'ריה. כמו כן ניהל אוגולאווה משא ומתן עם נשיא דרום אוסטיה, אדוארד קוקויטי, אולם ללא הצלחה. לקראת סוף אותה שנה, בספטמבר 2004, התמנה לתפקיד מושל סמגרלו וסוואנתי עילית ופעל בנחרצות נגד כנופיות מבריחים.
ב-20 באפריל 2005 הוא התמנה לתפקיד ראש אמרכלות נשיא גאורגיה, והיה אחראי למינוי חברי ועדת הבחירות המרכזית של גאורגיה. בחירתו את גיאה קווטרדזה ליושב ראש הוועדה ספגה ביקורת רבה כיוון שהאחרון היה שותפו של זוראב נור'אידלי, ראש ממשלת גאורגיה באותם הימים, בשנים 2002–2003, במשרד עורכי דין שעסק גם ביזמות עסקית. מאוחר יותר מונה קווטרדזה לשר המשפטים של גאורגיה.

ראש עיר

ב-12 ביולי 2005, נתמנה אוגולאווה לראש עיריית טביליסי. לאחר השינויים בשיטת בחירת ראש העיר, בשנת 2006, התמודד אוגולאווה שוב בהצלחה על תפקיד ראש העיר ומונה על ידי מועצת העיר טביליסי, ב-12 באוקטובר 2006, לראש העיר.
בתקופת שלטונו הוא הגדיל את התקציב למודרניזציה של המטרו של טביליסי, והקטין מצד שני את מספר נתיבי המיניבוסים במרכז טביליסי. בינואר 2006 הוא סגר את הגז לשגרירות רוסיה בטביליסי בעקבות החבלה בצינור הנפט בצפון אוסטיה, שהביאה להפוגה זמנית באספקת הגז לגאורגיה. גאורגיה ראתה את רוסיה כאחראית וזו מצידה האשימה את הצ'צ'נים.
עד שנת 2007 גרם אוגולאווה לתיקון כל רחובות מרכז טביליסי, שיפור איכות המים העירוניים, מודרניזציה במטרו של טביליסי, חנייה ציבורית המופעלת בידי חברות פרטיות, הוא גרם לאוטובוסים בטביליסי לדייק בזמנים, דרבן יזמים להשקיע בעיר ועוד.
מארק ברנאוס

קריירה

ברנאוס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ברצלונה ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון אך לא זכה לשחק עבור קבוצת הבוגרים. במהלך תקופתו בברצלונה, קרע את הרצועה הצולבת, דבר שגמר לו את הקריירה המקצועית. ברנאוס שיחק גם בטולדו, טראסה, ז'ימנסטיק, לאס פאלמס, חטאפה, אלצ'ה, פולידפורטיבו אחידו, ז'ירונה ויאגוסטרה ב'.
ברנאוס שיחק בנבחרות הצעירות של ספרד, אך כאשר הגיע לגיל הבוגרים העדיף לייצג את אנדורה מולדתו. ב-13 באוקטובר 2004 הבקיע את שער הניצחון של נבחרתו נגד מקדוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006, שהיה גם הניצחון הראשון של נבחרתו במסגרת כלשהי.
אושקוש

היסטוריה

במחצית הראשונה של המאה ה-19 התפתח ענף חטיבת העצים באזור, ואושקוש נוסדה בשלב מסוים בתקופה זו בתור התיישבות של החוטבים. היא נקראה על שם הצ'יף אושקוש, מנהיג שבט המנומיני (Menominee) המקומי. משמעות שמו של הצ'יף – "הטופר".
ב-1853 קיבלה אושקוש מעמד של עיר בעת שישבו בה כ-2,800 תושבים. ב-1859 נפתחה בה מסילת רכבת שעזרה להתפתחותה לעץ לצורכי בנייה. באותה תקופה נודעה העיר בכינוי "בירת הנסורת של העולם" ובשנת 1860 פעלו בה 11 מנסרות עץ. בשנת 1870 הפכה אושקוש לעיר השלישית בגודלה בוויסקונסין עם אוכלוסייה של יותר מ-12,000 תושבים. תעשיית העץ המשיכה לשגשג ולהוות את הענף הכלכלי העיקרי בעיר ובשנת 1874 פעלו בעיר 47 מנסרות עץ. ב-28 באפריל 1875 פרצה באושקוש שרפה גדולה שגרמה לנזקים כבדים בחלקה הצפוני של העיר, 70 חנויות, 40 מפעלים ו-500 בתים עלו באש.

כלכלה

כלכלת אושקוש מסתמכת בעיקר על תעשייה ובמידה פחותה יותר על תיירות. עם החברות הגדולות בעיר נמנית חברת אושקוש, המתמחה בייצור כלי רכב כבדים.

חינוך

בעיר נמצאת אוניברסיטת ויסקונסין-אושקוש, אחת האוניברסיטאות הגדולות בוויסקונסין.

תחבורה

את אושקוש משרת נמל התעופה האזורי ויטמן, הנמצא במרחק 4 קילומטרים דרומית למרכז העיר. מדי קיץ, במשך שבוע ימים, נערכת בשדה התעופה תערוכת מטוסים ומופע אווירי (EAA AirVenture Oshkosh). לשדה מגיעים כ-10,000 כלי טיס ולמעלה מחצי מיליון מבקרים, דבר המניב הכנסות של למעלה מ-100 מיליון דולר לעיר ולסביבתה. במשך שבוע האירוע, מגדל הפיקוח של שדה התעופה נושא בתואר "מגדל הפיקוח העסוק ביותר בעולם".
אושקוש נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 41, המקשר בין העיר גרין ביי לבין מדינת אילינוי.
עידו פורת

עידו פורת (נולד ב-15 בספטמבר 1970) הוא פרופסור חבר למשפט חוקתי במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.

ביוגרפיה

פורת נולד ברמת גן וגדל ברמת השרון, בנם של אל"ם יהודה פורת ופרופסור דינה פורת. הוא בוגר בית הספר התיכון תלמה ילין במגמת מוזיקה. 
בשנת 1998 סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במשפטים ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית. את ההתמחות עשה בבית המשפט העליון אצל השופטת דליה דורנר. את לימודי התואר השני והדוקטורט סיים באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית ובמהלכם שימש גם כעורך בכתב העת למשפט בינלאומי של האוניברסיטה, וכעוזר משפטי לפרופ' לורנס פרידמן ומורטון הורוביץ.
את עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופ' תומאס גריי, כתב על מבחני איזון במשפט החוקתי האמריקאי. 
בקיץ 2001 התמחה פורת בחברת עורכי הדין Debevoise & Plimpton בניו יורק. עם חזרתו לארץ השתלב בסגל הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. 
בין השנים 2008–2009 שימש כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סן דייגו שם הוא מלמד מאז מדי שנה קורס מרוכז במשפט חוקתי השוואתי. 
פורת נשוי ואב לחמישה.

מחקריו

פורת כותב בתחומים של משפט חוקתי, ופילוסופיה של המשפט. מחקריו עוסקים במבחני האיזון והמידתיות, בחוקתיות גלובלית, בזכויות קבוצתיות, בהפליה, בדיני מלחמה ובהיסטוריה של המשפט החוקתי.

הספר Proportionality and Constitutional Culture

בשנת 2013 יצא לאור הספר Proportionality and Constitutional Culture שהוא פרי מחקר משותף של פורת עם פרופ' משה כהן-אליה ועוסק בתופעת התפשטותה של דוקטרינת המידתיות בעולם.
בספר הם מסבירים כי התפשטות המידתיות מבטאת את "תרבות ההצדקה", כלומר תרבות המחייבת את המדינה להצדיק כל אחת מפעולותיה. הספר ממקם את דוקטרינת המידתיות בתוך הקשר היסטורי, תרבותי ופוליטי ומשווה בינה לבין האיזון האמריקאי. הטענה המרכזית בספר היא כי למרות הדמיון האנליטי בין המידתיות לבין האיזון האמריקאי, קיים פער תרבותי והיסטורי עמוק בין שתי הדוקטרינות ופער זה משפיע על האופן שבו הן מובנות ומתפקדות במשפט החוקתי.
חרארד ואן סוויטן

חרארד ואן סוויטן (בהולנדית/ גרמנית: Gerard van Swieten;‏ 7 במאי 1700 - 18 ביוני 1772) היה רופא וספרן יליד ליידן, הולנד, ששירת כרופאה האישי של קיסרית אוסטריה מריה תרזה וכמנהל הספרייה הקיסרית האוסטרית.

תולדות חייו

ואן סוויטן היה הילד היחיד להוריו ששרד את גיל הינקות (מבין שבעה). אמו מתה בלידתה השביעית, ב-1708. אביו, תומאס, שהיה נוטריון, נפטר בהיותו של ואן סוויטן בן 12 והותיר לו ירושה אמידה. שנתיים לאחר מכן החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ליידן אצל אחד ממייסדי הרפואה המדעית הקלינית המודרנית, הרמן בורהאווה. עיסוקיו המדעיים השתרעו על פני תחומים שונים של ביולוגיה, בהם בוטניקה ופיזיולוגיה. הוא קנה לו שם של אחד מראשי הנאורות, שהעלה על נס את הרציונליזם והמתודה המדעית כדרך היחידה לחקר האמת. 
בשנת 1745 הוזמן לחצר הקיסרית בווינה על מנת לשמש כרופאה האישי של הקיסרית מריה תרזה. במקביל התמנה גם לנציב הצנזורה, תוך שהוא תופס את מקומם של אנשי המסדר הישועי, ולספרן הראשי של הספרייה הקיסרית. באמצעות סוחרי ספרים מפריז, ונציה וליידן, ואן סוויטן ביקש להשיג את הפרסומים המדעיים העדכניים ביותר עבור הספרייה וכך הפך אותה לאחד ממוקדי המחקר והידע העדכניים ביותר באותה עת. בנוסף ייסד גן בוטני ומעבדת כימיה.
ב-1749 נבחר ואן סוויטן כחבר החברה המלכותית הבריטית וב-1751 נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
אחד מזניו של עץ המהגוני (Swietenia mahagoni) נקרא על שמו.
בנו, גוטפריד ואן סוויטן ירש את כהונתו כמנהל הספרייה המלכותית ב-1777.
קניב

היסטוריה

לראשונה אנחנו שומעים על קניב ממסמך שמתוארך לשנים 1074–1088. ליד קניב עברה דרך מסחר חשובה שתרמה רבות להתפתחות כלכלית של היישוב. לא פעם היישוב נכבש ונהרס לגמרי, ב-1240 הוא נכבש ונהרס על ידי המונגולים בהנהגתו של באטו חאן. ב-1320 קניב נכבש על ידי גדימינאס, מ-1362 המקום היה תחת שליטתה של הדוכסות הגדולה של ליטא.
החל מהמאה ה-16 קניב הפכה למרכז חשוב של הקוזאקים, לכאן היו עוברים להתגורר קוזאקים שלא היו יכולים להילחם יותר מפאת גילם, כאן נקברו מספר הטמנים חשובים. בסוף המאה ה-16 באזור התרחשו מספר מרידות כנגד השלטון הפולני.
ב-1600 קניב קיבלה זכויות מגדבורג.
במאה ה-17 תושבי קניב לקחו חלק פעיל במרידות כנגד השלטון הפולני. ב-1625 קניב נשרפה, חמש שנים מאוחר יותר העיר שוב נשרפה על ידי הטטרים.
בעקבות הסכם שלום שנחתם בין האיחוד הפולני-ליטאי לבין האימפריה העות'מאנית ב-1672 קניב עברה לידיהם של הטורקים. בספטמבר 1678 הטורקים הרסו את העיר.
ב-1793 לאחר חלוקת פולין עברה קניב לידיה של אימפריה הרוסית.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-16 באוגוסט 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-3 בפברואר 1944.

יהודי קניב

היהודים התחילו להתיישב בקניב בסוף המאה ה-17 תחלית המאה ה-18.
הקהילה היהודית בקניב ניזוקה קשות בעקבות הפרעות ביהודי אוקראינה שפרצו בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בנובמבר 1941 בברסטובצקי יאר נרצחו 150 יהודים מקניב. רבים מיהודי קניב ניסו להתחבא ולהימלט מאימת הנאצים, אך רובם נתפסו על ידי המקומיים והובאו לקורסום ויותר מאוחר נרצחו.
הקהילה הדתית בעיר חודשה ב-1993.
הדרדסים (סרט)

העלילה

הסרט מתחיל שנים רבות לאחר הסדרה בה הדרדסים חוגגים את "פסטיבל הירח הכחול", ביש גדא שאיחר לפסטיבל מגלה שחבריו רגזני ונועזי לא נותנים לו להיכנס, אבל בר-מוח מתערב למען ביש-גדא והורס את פסטיבל הירח הכחול, ביש-גדא מדבר עם דרדסאבא (שגילה חיזיון בשיקויים שלו) וקולט שאין לו יותר דרדס-שורש (גזר ננסי) ומתעלם מאזהורתיו של אביו דרדסאבא שהטירה של גרגמל נמצאת ליד הדרדס-שורש.
בינתיים המכשף המרושע גרגמל עושה פלאשבק על הדרדסים בעזרת תיאטרון בובות, לאחר כל פרקי הסדרה גרגמל מנסה למצוא נקמה איך לתפוס את הדרדסים, הוא מאמין שהוא יכול לקחת את התמצית הכחולה משיער הדרדסים כדי שיוכל לתפוס אותם ולהרוג אותם למאכל, הוא ועוזרו הטיפש חתחתול מגלים את ביש-גדא שמוביל אותם בטעות לכפר (שמוסתר באופן שונה מבסדרה) וגרגמל רודף אחרי הדרדסים מחוץ לכפרם.
לאחר שגרגמל וחתחתול רודפים אחרי הדרדסים מחוץ לכפר שלהם, הם יוצאים מעולמם הקסום לתוך העולם האמיתי לסנטרל פארק בניו יורק ומסתייעים בבני זוג אמריקאיים צעירים בשם פטריק וגרייס ווסלו שעדיין לא נולד להם בן, גרגמל מוצא טירה נטושה ומחליט לגור בה ולהמציא מכונה בשם דרדסטלטור (שמצליחה לקחת כל שיער דרדס כדי להכין תמצית דרדסים), הוא מדבר עם אודיל והנרי ורודף אחרי הדרדסים שוב והפעם בחנות צעצועים, גרגמל מושלח לכלא לאחר שגנב שואב עלים, אבל מצליח לברוח ממנו בעזרת זבובים.
הדרדסים עוזרים לפטריק וגרייס להגיע לטירה של גרגמל, דרדסית משחררת את דרדסאבא ומביסה את חתחתול, הדרדסים מצליחים לנצח את גרגמל כאשר ביש-גדא מעיף אותו בשרביט.
הסרט מסתיים כשהדרדסים בונים את הכפר מחדש ואילו גרגמל וחתחתול נשארו בעולם האמיתי.

פריטים

פריטים רבים של "הדרדסים-סרט" הוצאו לאור וביניהם: חולצות וסוודרים של "FOX" ועליהם דרדסית, בובות, דבקים, ארטיקים וגלידות. בין היתר יצא פריט שלבשה קייטי פרי - שמלת דרדסית.
רמי הסמן

רמי הסמן (נולד ב-28 בספטמבר 1958) הוא איש פרסום, מרצה וחוקר לשיווק מדיני וחברתי, ומראשי המאבק באיידס בישראל. הסמן אובחן כנשא HIV במהלך הקריירה שלו כאיש פרסום ואסטרטגיה שיווקית, ומאז ניתב את פעילותו המקצועית-התנדבותית להנהגת המאבק במגפה ולקידום המודעות הציבורית לנושא.

ביוגרפיה

הסמן נולד בתל אביב, ובין השנים 1962‏-1968 חי עם משפחתו בשיקגו, ארצות הברית. הוא למד בתיכון עירוני א' בתל אביב  וסיים ב-1977. בתקופת לימודיו שימש כיושב-ראש סניף תל אביב של ארגון 'נוער לנוער' ( 1975‏-1976).
לאחר שרותו הצבאי בצה"ל (1978‏-1982) כקצין נ"מ הוא סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודי תואר שני בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה, וקיבל דיפלומה בפרסום בינלאומי מטעם איגוד הפרסום הבינלאומי (IAA).
במהלך הקריירה המקצועית שלו ניהל הסמן את מחלקות המחקר והאסטרטגיה ("פלנינג") במשרדי הפרסום גיתם ופוגל-לוין, והיה מראשוני האסטרטגים בענף הפרסום בישראל. הוא עסק בפיתוח וביישום של מודלים אסטרטגיים בתחום הפרסום והתקשורת השיווקית, ושימש כיועץ אסטרטגי למשרדי ממשלה שונים, לגופים ציבוריים ולתאגידים במגזר הפרטי. במקביל ריכז את תחום לימודי הפרסום במכללה למנהל, לימד מנהל עסקים בבית הספר לתיירות של משרד התיירות, ושימש כמזכיר איגוד הפרסום הבינלאומי בישראל. 
בשנת 1996 אובחן אצל הסמן נגיף הHIV (הגורם למחלת האיידס) בשלב מתקדם. הוא עזב את עבודתו בחברת הפרסום והחל בפעילות התנדבותית ב"בלה דואגת" - זרוע הסברה ממוקדת לקהילה הגאה של הוועד למלחמה באיידס, שנועדה להלחם בהתפשטות מגפת האיידס בישראל ולהקל על חייהם של אנשים החיים עם הנגיף. הסמן הביא עמו את ניסיונו כפרסומאי וכאיש תקשורת שיווקית, והפרויקט הראשון שניהל היה הפקת חוברת הסברה בשם "יש חיים אחרי האיידס", שחולקה חינם לחולים ולנשאים. 
בשנת 1997 שימש הסמן כיושב ראש מטה המאבק של ארגוני האיידס בישראל. גוף זה ריכז באותה תקופה את המאבק של ארגוני הבריאות בישראל על הכללת התרופות לטיפול במחלות האיידס, הסרטן והסוכרת בסל שירותי הבריאות, מאבק שלאחריו תוקן חוק ביטוח בריאות ממלכתי. הוא כיהן גם כיושב ראש הנהלת הוועד למלחמה באיידס במשך שלוש שנים, שבהן עסק בשדרוג המאבק באיידס בישראל במישור הממלכתי, התקשורתי, החינוכי והארגוני. במהלך שנים אלה גדל משמעותית תקציב הארגון, והוא הפך לאחד מארגוני הבריאות המשפיעים במדינה. 
במקביל עסק בפעילויות נוספות במסגרת קהילת הלהט"ב בישראל. בין היתר השתתף בהפקת אירועי הגאווה ובניהול מאבקים פוליטיים לטובת הקהילה. בשנת 2003 זכה באות "יקיר הקהילה". ב-2004 פרש הסמן מתפקידיו הרשמיים השונים, אך המשיך לשמש יועץ אסטרטגי חיצוני לארגוני האיידס והלהט"ב בפעילויותיהם.
כיום מרצה הסמן בתוכנית הבינלאומית של בית-הספר למנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה, וחוקר בבית-הספר לממשל ולמדיניות בפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת תל אביב.
מנור חסן

קריירה

חסן גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, והחל את הקריירה כשחקן בוגרים בהפועל פתח תקווה בעונת 1994/95. חסן נחשב כבר מתחילת דרכו לאחד מהשחקנים המבטיחים בישראל, היה אחד מהשחקנים שהובילו את פתח תקווה למאבקים על האליפות, ואף זומן לנבחרת הצעירה של ישראל, במדיה רשם 18 הופעות וכבש 5 שערים. את עונת 1999/2000 הוא סיים עם 8 שערים ובסיומה של העונה הוא עבר למכבי חיפה.
בחיפה תיפקד חסן במשך רוב העונה כשחקן ספסל, בין השאר משום שהכוכב העולה יוסי בניון שיחק בעמדה שלו. בעונה הבאה עבר חסן לבית"ר ירושלים, שם הצטיין, כבש 11 שערים וסייע לבית"ר להבטיח את הישארותה בליגה. את עונת 2002/03 הוא התחיל כשחקנה של בני יהודה, אך חזר להפועל פתח תקווה עוד באותה העונה, אותה סיים עם 8 שערים במדי פתח תקווה שסייעו לה בהבטחת ההישארות בליגה. בעונה הבאה הוא כבש 13 שערים אך לאחר שתי עונות נוספות הוא שוחרר מהקבוצה. 
חסן שיחק בהמשך במועדון ספורט אשדוד ובהכח עמידר רמת גן, ובעונת 2007/08 החליט לפרוש סופית ממשחק, בין השאר משום שמאמן הפועל פתח תקווה אורי מלמיליאן סירב לצרף אותו לקבוצה שנאבקה על עלייה לליגת העל. בעקבות פיטוריו של מלמיליאן וקריאתו של המאמן החדש אלי מחפוד לחסן לחזור לפתח תקווה, חזר בו חסן מהחלטת הפרישה, הצטרף אל הקבוצה במחזור ה-19 ואף עלה עימה לליגת העל בסוף העונה ועזב לאחר חצי שנה.
בהמשך שיחק בהפועל אסי גלבוע ולאחר מכן עבר לקבוצת נעוריו, הפועל קריית אונו. בקיץ 2009 פרש ממשחק פעיל.
לאחר מכן החל חסן לשחק בליגת כדורגל החופים, בקבוצת "ימאהה" תל אביב.
פול וינפילד

ביוגרפיה

וינפילד נולד בלוס אנג'לס ללואיס ביאטריס אדווארדס ולקלרנס וינפילד ששימש כאביו החורג.
רכש את לימודיו והתנסה בפעם הראשונה על במה באוניברסיטת פורטלנד, משם המשיך לאוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.

קריירה

וינפילד התחיל את דרכו בתור שחקן בארצות הברית בתקופה שבה כמעט ולא העסיקו  אפרו אמריקאים. שיחק בתחילה לצידו של סידני פואטייה בסרטים "האיש האחרון" ו"האח ג'ון".
בשנת 1972 הפך וינפילד לשחקן האפרו אמריקאי השלישי בהיסטוריה שמקבל מועמדות לאוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "סאונדר" בתפקיד נת'ן לי מורגן, אב המשפחה השחורה קשת היום שנידון לשנת מאסר על גניבת חזיר.
קיבל הערכה רבה בתוספת למועמדות לפרס אמי על הופעתו המרשימה בתור מרטין לותר קינג בסדרה הביוגרפית "קינג".
שיחק בדרמת גזענות נוספת, "כלב לבן" בתור קייס מאמן הכלבים שלוקח בתור פרויקט אישי לאלף רועה גרמני לבן שתוקף שחורים.
וינפילד צבר לעצמו מעריצים מז'אנר המדע בדיוני בזכות תפקידו כקפטן קלארק טארל מפקד מעבורת החלל "רליאנט" בסרט השני בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים", "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן".
בנוסף שיחק בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" את קפטן דייטון מפקד ספינת הגזע הטמארי ואת הגנרל ריצ'רד פרנקלין בפרק מרכזי בעונה השנייה של  אופרת החלל "בבילון 5".
וינפילד שיחק את אד טרקסלר מפקד תחנת המשטרה שחוקר את שרה קונור (לינדה המילטון) בסרטו של ג'יימס קמרון "שליחות קטלנית". הופעותיו הטלוויזיוניות כללו השתתפות בתפקיד המראה בקומדיית המצבים "שלגיה במאה העשרים", ג'וליאן בארלו בעונה החמישית של קומדיית המצבים "227" והופעות אורח בסדרות כמשימה בלתי אפשרית, סוכן סמוי, אריזה משפחתית, פרקליטי אל איי, ווקר ורצח במשיכת קולמוס.
תפקידיו האחרונים בהם התפרסם היו במותחן "בחזקת חף מפשע" בתור השופט לארן לאייטל במשפטו של התובע המחוזי ראסטי סביץ' (האריסון פורד), בקומדיה הבדיונית של טים ברטון "הפלישה ממאדים" בתור הגנרל קייסי ובתור מפקח המשטרה בסרט "דני שובבני".
זכה ב-1995 בפרס אמי על הופעת אורח בסדרה "סודות העיר".

חיים אישיים

וינפילד היה הומו אך דאג לא להבליט זאת בפומבי. וינפילד היה חולה סוכרת ונפטר ב"בית החולים הוליווד" ב-2004 מהתקף לב כשהוא בן 64. נקבר לצד שותפו לחיים האדריכל צ'ארלס ג'יליאן ג'וניור ב"פארק הזיכרון פורסט לאוון", לוס אנג'לס.