ריג ודה

הרִיג וֶדָה (סנסקריט: ऋग्वेद) היא קובץ דתי ודי, שמקורו בצפון מערב הודו, הנחשב לעתיק ביותר בהינדואיזם ולבסיס של רוב ההתפתחויות המאוחרות בדת. זהו אוסף בעשרה כרכים, או מַנְדָלוֹת, הכולל 1,028 מזמורים לאלים שונים הכתובים כולם בסנסקריט ודי. משמעות המילה "ודה"  היא "ידע" (מקבילי הפועל "וִיד" - "לדעת" - קיימים גם בשפות הודו-אירופיות אחרות) ו-"ריג" - "פסוק" או "שבח".
המילה ודות משמשת כיום כשם נרדף למכלול הרחב של כתבי השְׁרוּטִי ("התגלויות") - טקסטים קדושים אשר חוברו לאורך אלפי השנים כהמשכים, תוספות והשלמות לוודות.

מקורות

על פי המסורת, הוודה לא נוצרה אלא התקיימה מאז ומעולם - הידע נגלה לרִישִים (נביאים או חכמים) העתיקים בדרך של הגות ומדיטציה ולאחר מכן נערך סופית בידי ויאסה. אין זה טקסט כתוב והוא הועבר בעל פה לאורך הדורות תוך שמירה קפדנית על דיוק והגייה.
מזה שנים מתקיים ויכוח בין החוקרים על מקורה ההיסטורי של התרבות הוודית. כיום המחקר מסכים על תיארוך יצירת הריג ודה סַמְהִיטָה - החלק העתיק ביותר בקורפוס - לפרק הזמן שבין השנים 1500 ל-1200 לפנה"ס. מוסכם, כמו כן, כי היא נוצרה במרחב הגאוגרפי המוזכר בקורפוס כ-"אזור שבעת הנהרות" (ככל הנראה פקיסטן של ימינו - אם כי מתוך שבעת הנהרות אחד התייבש ושניים התמזגו). חוקרים רבים טוענים כי הדת הובאה לאזור זה על ידי שבטים הודו-אירופים נוודים או נוודים למחצה שנקראו אריה. מולם ניצבים אותם חוקרים המשוכנעים כי מדובר בשלב נוסף בהתפתחות הדתית של תרבות עמק האינדוס.
הריג ודה סמהיטה מורכבת ממנטרות שנועדו לשירה במהלך טקסי קורבן לאלים. כל מנדלה (כרך) חוברה בידי משפחת חכמים אחרת. המנדלות השנייה עד השביעית הן העתיקות ביותר, עליהן נוספו השמינית והתשיעית ולבסוף צורפו גם הראשונה והעשירית. המסורת הטקסית הועברה ממורה לתלמיד בדרך של חזרה על הפעולות הריטואליות ושינון קפדני של הקאנון. מאחר שמדובר בטקסטים שנאמרו בעל פה ולא נכתבו - נוצרו שתי דרכים שונות לשינונם ושתיהן נלמדו על ידי אנשי הדת. בשיטת פַּדָפַּתָּה המילים נאמרות בצורה לא רציפה (דוגמה - "לורם איפסום"), בשיטת סַמְהִיטְהָפַּתָּה מתבצעת הגיית המילים תוך חיבור הברות (דוגמה - "לורמיפסום"). השינון הכפול היווה גורם חשוב בשימור הטקסטים כמעט ללא שינוי לאורך תקופה של כ-3000 שנים. העלאת הוודות על כתב - פעולה שנחשבה למטמאת - נעשתה לראשונה כאלף שנים לאחר חיבורן. 
הריג ודה מתווה מתאר של דת התואמת היטב את אורח החיים הנוודי. אין בה מקומות קדושים, טקסטים כתובים, תשמישי קדושה או אפילו צורך במבנים. מקום הקמת המזבח אינו משמעותי וכל שנדרש לצורך ביצוע הטקס הוא איש דת הבקיא במנטרות ובמהלכי הטקס. עם זאת, ביצוע הטקס נעשה לפי מחזורים קבועים הקשורים במחזור שעות היממה ועונות השנה.

פנתאון האלים

המנונות הריג ודה מהללים אלוהויות (דֶווֹת) רבות ונסמכים על ידע והיכרות מוקדמים שלהן. אין אל אחד עליון לשאר, אך ישנם כאלו שהם חשובים יותר מאחרים. האלים מאופיינים ברגשות ותשוקות אנושיים והם מוצגים, לרוב, כזכרים אם כי קיימות גם אלות בדמות נקבה. האלים רוּדרה (שיווה) ווישנו מופיעים כחלק מהפנתאון הוודי אך נחשבים לשוליים יחסית. לאורך השנים עלה מעמדם והם זכו לפולחן נרחב במסורות מאוחרות יותר. עולמם של האלים הוא היררכי וקיימות מספר שיטות למיונם - לפי גנאלוגיה או מיקומם בשמים, באוויר (באטמוספירה) או על האדמה. מקס מולר טען כי האלים בוודה נועדו להסביר תופעות טבע אך המחקר דחה סברה זו מכיוון שאינה תואמת אלוהויות מסוימות.

הריטואל הדתי

העשייה הדתית בדת הוודית מתבטאת בטקסי העלאת קורבן (יָאִינְייַה) לאלים. במרכז הטקס עומדת האש, שהיא יסוד טבעי, אך גם אמצעי המקשר בין האדם לממלכת השמים (הזבח הופך לעשן ועולה מעלה) ולפיכך זוכה אָגְנִי, אל האש, ליחס של אל חשוב. 
התקרובות שהועלו היו בעיקר חלב, חמאה, משקה הסוֹמה, תבואה ולעיתים חיות (לרוב צאן או בקר). תקרובת משקה הסומה נושאת חשיבות רבה - המשקה מעורר ההזיות נרקח בתהליך מיוחד מצמח הסומה הלא-מזוהה (עם השנים זהות הצמח נשכחה והוא הוחלף בצמחים אחרים ללא השפעה משכרת). בדומה לאש גם משקה הסומה מאפשר קשר בין האדם לאלים (אם כי באופן שונה מהאש מאחר שהקשר נוצר באמצעות הזיות) ולכן זוכה גם הוא למעמד של אל חשוב. ניתן לראות בזבח הסומה שריד מתקופות קודמות בהן הושם דגש רב יותר על הפן המיסטי בדת (לעומת הפן הטקסי). זבח הסומה התקבע והשתרש גם כחלק מריטואלים אחרים, למשל קורבן הסוס או טקס משיחת מלך.
במהלך הריטואל מוטל על מבצע הטקס לזמר מנטרות תוך שהוא מבצע בתזמון ובדייקנות מחוות ("קארמה", כלומר "מעשה") בעלות חשיבות טקסית כגון הדלקת האש, שפיכת הנסך או הגשת הבשר למזבח). קשר שלישי בין האדם לאל מתאפשר בזכותה של ואץ' - אלת הדיבור - ומתקיים במזמורי תפילה המושרים לאלים. האלים מוזמנים לטקס ומזמין הטקס חולק עמם את המנחה. מה שנותר לאחר שהאש דועכת מחולק בין המשתתפים בטקס. הקורבן מאפשר ליאג'אמאנא להשביע את רעבונם של האלים ובכך לזכות מהם בתמורה במזל, רכוש, אישה או מעמד דתי משופר. בסוף הטקס (ובמידה ולא נכשל) משלם היאג'אמאנא ליאג'אן תשלום המכונה דקשינה.