google/wiki40b huggingface dataset:
ויימן טיסדייל

ראשית חייו

נולד בפורט וורת' שבטקסס. אביו, לואי טיסדייל, היה כומר ידוע בטולסה שבאוקלהומה, ששימש במשך 21 שנה ככומר בכנסיית הידידות בעיר; לאחר מות אביו ב-1997 שונה שמו של הכביש הישיר "אוסייג'" ל"דרך ל. ל. טיסדייל", לזכרו של האב. אחיו הגדול של ויימן, ולדון, הוא הכומר בכנסייה מאז מות האב.
במהלך נעוריו לא התעניין טיסדייל בכדורסל. מגעו הראשוני עם הספורט היה בכיתה ח', אז החל להטביע לראשונה.
את אשתו לעתיד רג'ינה פגש בכנסייה באפריל 1981. שניהם היו תלמידים בשנת הלימודים הלפני אחרונה שלהם בבתי ספר תיכונים שונים בטולסה, והיא לא ידעה שהוא אחד משחקני הכדורסל הפופולריים במדינה, שמכללות רבות מנסות לגייס לשורותיהן.
טיסדייל כינה את המוזיקה "אהבתו הראשונה". לאורך ילדותו, ולאחר מכן במהלך קריירת כדורסל המכללות שלו, ניגן גיטרה בס בכנסייתו של אביו. מוזיקה הייתה כה חשובה לטיסדייל, שלאחר שגויס לשורות אוניברסיטת אוקלהומה, מאמן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, בילי טאבס , שינה את לוח האימונים של הקבוצה. הוא העביר את אימון הקבוצה שתוכנן ליום שני מהבוקר לערב כדי לאפשר לטיסדייל לנגן בבקרים בכנסייתו של אביו בטולסה.

קריירת כדורסל

כשחקן כדורסל במדי אוניברסיטת אוקלהומה בשנים 1982–1985, היה שלוש פעמים שחקן השנה של קונפרנס ה"ביג אייט", והיה לשחקן הראשון בתולדות המכללות להיבחר לנבחרת ה"אול-אמריקן" של Associated Press כ"פרשמן", כ"סופומור" וכ"ג'וניור". גם כיום מחזיק טיסדייל בשיא הנקודות בעונה של אוקלהומה ל"פרשמן" ול"סופומור". טיסדייל השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס כחלק מנבחרת ארצות הברית בכדורסל, בהדרכתו של המאמן בוב נייט, והוביל אותה לזכייה במדליית הזהב, לצד פטריק יואינג, סם פרקינס, כריס מאלין, סטיב אלפורד ומייקל ג'ורדן. נבחר על ידי אינדיאנה פייסרס במקום השני הכללי בדראפט ה-NBA של שנת 1985.
כסנטר וכפאוור פורוורד, ממוצעיו של טיסדייל בליגת ה-NBA עומדים על 15.3 נקודות ו-6.1 ריבאונדים לאורך קריירת 12 השנים שלו, במהלכה שיחק באינדיאנה פייסרס, בסקרמנטו קינגס ובפיניקס סאנס. עונתו הטובה ביותר הייתה עונת 1989/1990, אז העמיד ממוצעים של 22.3 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק, והעמיד לצד מיץ' ריצ'מונד את אחד הצמדים הדינמיים בליגה. טיסדייל פרש ב-1997 כדי להתמקד בקריירה המוזיקלית שלו.
טיסדייל הפך לשחקן אוקלהומה הראשון, בכל ענף ספורט, שחולצתו, שמספרה 23, הופרשה. כשלבלייק גריפין הוענק ההיתר ללבוש חולצה מספר 23 לאורך משחקו באוניברסיטת אוקלהומה (2007–2009), הוא קיבל את ברכתו של טיסדייל. פרס ה"פרשמן" המצטיין ב-NCAA נקרא "פרס ויימן טיסדייל" (Wayman Tisdale Award).

קריירה מוזיקלית

טיסדייל החל את הקריירה המוזיקלית שלו עם האלבום "Power Forward" ב-1995 במוטאון. כנגן גיטרה בס הקליט שמונה אלבומים, ואלבומיו השונים הגיעו למקומות גבוהים במצעדי אלבומי הג'אז של בילבורד. זכה בפרס המורשת של היכל התהילה של הג'אז של אוקלהומה ב-2002. ב-2008 אמר טיסדייל שהשפעותיו המוזיקליות הן להקות ה-Fאנק של שנות ה-70.

זיהוי הסרטן ומותו

במרץ 2007 עבר טיפול בסרטן בברכו (אוסטאוסרקומה) שהתגלה לאחר שב-8 בפברואר נפל במדרגות ביתו שבלוס אנג'לס ושבר את רגלו. לאחר מאבק ארוך בסרטן נפטר בבית חולים בטולסה, אליו נלקח לאחר בעיות נשימה. לטיסדייל ולאשתו רג'ינה היו ארבעה ילדים.
מתיה דה שיליו

תחילת הקריירה

דה שיליו הוא יליד מילאנו, הוא החל לשחק כדורגל כילד במרכז הבילוי הקהילתי Santa Chiara e San Francesco בעיירה הסמוכה למילאנו בשם רוזאנו, מאוחר יותר, ב-2001 הוא שיחק בקבוצת החובבנים המקומית צ'ימיאנו.

מילאן

בשנת 2002, כשהיה בגיל 10, דה שיליו הצטרף למחלקת הנערים של מילאן, שם שיחק במשך תשע עונות. בשנת 2010, היה חלק מסגל קבוצת הנוער של מילאן עד גיל 20 אשר זכתה בגביע האיטלקי באותה עונה לראשונה מזה 25 שנים בתחרות.
בתחילת עונת 12–2011, דה שיליו נכלל רשמית בסגל המקצועי של מילאן על ידי המאמן מסימיליאנו אלגרי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה המקצועית של המועדון ב-28 בספטמבר 2011, ונכנס כמחליף נגד ויקטוריה פילזן במשחק בשלב הבתים של ליגת האלופות, מילאן ניצחה 0–2. הוא פתח במשחקו הראשון במועדון (והשני בהופעותיו סך הכל) בתיקו 2-2 נגד אותה היריבה ב-6 בדצמבר. ארבעה חודשים מאוחר יותר, ב-10 באפריל, דה שיליו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ופתח בהרכב הראשון בניצחון החוץ 0–1 נגד קייבו ורונה. ב-6 במאי הוא שיחק בדרבי של מילאנו הראשון שלו נגד היריבה העירונית אינטר מילאנו, כאשר החליף את דניאלה בונרה שנפצע באמצע המחצית הראשונה בהפסד 2–4.
החל מעונת 13–2012, הוא קיבל את חולצה מספר 2 ואמר, "מספר חשוב מאוד", בעבר המספר נלבש על ידי השחקן הגדול קאפו ואמר שהוא "מקווה לעמוד בסטנדרטים שלו". במהלך העונה, דה שיליו הפך לשחקן מן השורה בהרכב מילאן הודות לסדרת הופעות משכנעות.

יובנטוס

ב-20 ביולי 2017 חתם דה שיליו באלופת איטליה יובנטוס תמורת 12 מיליון יורו. ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 3-2 ללאציו בהסופר קאפ האיטלקי. ב-26 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון בקריירה בניצחון 3-0 על קורטונה.

נבחרת איטליה

ב-15 באוגוסט 2012, מאמן נבחרת איטליה צ'זרה פראנדלי, הזמין אותו לסגל הנבחרת לקראת משחק ידידות נגד נבחרת אנגליה. אולם, הוא נשאר על הספסל ולא שותף במשחק, המשחק הסתיים בניצחון 1–2 של איטליה. ב-21 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד ברזיל שהסתיים בתיקו 2-2.
בגביע הקונפדרציות 2013, דה שיליו שיחק בארבעה משחקים מתוך חמישה, כולל המשחק נגד אורוגוואי אותה איטליה ניצחה בפנדלים וזכתה במקום השלישי.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-24

התסריט הטוב ביותר

קיד וקסידי - ויליאם גולדמן
עבדאללה אבו מערוף

ביוגרפיה

ד"ר עבדאללה אבו מערוף נולד בכפר הדרוזי ירכא בגליל. עובד בבית חולים כרמל ובשירותי בריאות כללית כרופא משפחה בירכא ואורולוג במרפאה המקצועית בעיר נהריה.
אבו מערוף נמנה עם ראשוני סרבני המצפון בעדה הדרוזית. למד רפואה בלנינגרד (כיום סנט פטרסבורג) שבברית המועצות באמצעות מלגה שקיבל מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית וקיבל רישיון כללי לעיסוק ברפואה בישראל ב-1988, סיים התמחות באורולוגיה, וקיבל דוקטורט במדעים ופילוסופיה BHD. בלנינגרד. נמנה עם מנהיגי ועד היוזמה הערבי-דרוזי. הוא פעיל בארגון רופאים לזכויות אדם.
אבו מערוף התמודד במסגרת מפלגת חד"ש בבחירות לכנסות ה-17, ה-18 וה-19, אך לא נבחר בהן לכנסת עקב הצבתו במיקום לא ריאלי. בבחירות לכנסת ה-20, במסגרת התמודדות מטעם חד"ש ברשימה המשותפת, הוצב במקום ה-13 ונבחר לכנסת. מייצג גם את ועד היוזמה הדרוזית.
ב-9 באוגוסט 2017 הגיש את התפטרותו מן הכנסת, במסגרת הסכם רוטציה, במקומו נכנס סעיד אלחרומי מרע"ם.
אבו מערוף נשוי לג׳וליה, ומתגורר בכפר ירכא.
אל-סלאם בוקאצ'ו 98

הטביעה

על פי עדויותיהם של מספר ניצולים, לאחר זמן מה של הפלגה רגילה, עשן החל לעלות מחדר המנועים של המעבורת, ולאחר מכן החלה לבעור אש. מאוחר יותר, על פי עדויותיהם, האש התפשטה גם אל הסיפון שבו היו מאוכסנים כלי הרכב. דיווחים אחרים אמרו שבעיות בספינה החלו להתעורר מיד לאחר היציאה מהנמל, אך הצוות לא עשה מאומה, ולאחר שהאש התפשטה והצוות נלחם בה במשך כעשר דקות ללא כל הצלחה, החלה הספינה להתהפך.
מאוחר יותר, דווח ב-BBC שאחד הקצינים הבכירים באוניה ששרד את הטביעה, אמר כי האש עצמה לא גרמה לטביעת הספינה, אלא פעולות כיבוי האש המסיביות והמים שנשפכו באוניה.
קשר רדיו רציף ורגיל פעל בין הנמל לספינה במאה הקילומטרים הראשונים מתחילת ההפלגה - מהנמל בערב הסעודית, אך לאחר מכן אבד הקשר איתה, בשעה עשר בערב בזמן המקומי (20:00 בשעון גריניץ').
ישנן מספר גרסאות באשר למספר האנשים שהיו במעבורת בעת הטביעה. לפי גירסת מנהל החברה שהפעילה את הספינה - בזמן הטביעה, שהו במעבורת 1,312 נוסעים ו-96 אנשי צוות. לעומת זאת, קודם לכן אמר דבר שגרירות מצרים בלונדון שבמעבורת שהו 1,310 נוסעים ו-105 אנשי צוות. רוב העובדים במעבורת היו מצרים שעבדו בחברה בערב הסעודית, והנוסעים כללו תיירים וכן עולי רגל שחזרו מהחג', העלייה לרגל למכה. על המעבורת היו גם 220 כלי רכב.
אות בקשת עזרה, SOS, לא שודר מהספינה, ומזג האוויר הפריע לניסיונות החיפוש וההצלה. 388 אנשים שרדו את הטביעה, חולצו וניצלו, מעל ל-1,000 אחרים טבעו או נעדרים.

הצלה, חיפוש וחילוץ

ב-3 בפברואר 2006, ב-23:58 שעון גריניץ', התקבל במרכז הצלה בסקוטלנד אות מצוקה אוטומטי מהספינה. סקוטלנד עדכנה את הרשויות במצרים על האות.
בחיפוש הניצולים השתתפו סירות, מטוסים ומסוקים רבים, וכן ארבע פריגטות המשרתות בחיל הים המצרי. בריטניה שלחה אונית מלחמה לעזרה בחיפוש.
מדינת ישראל הציעה למצרים הצעות עזרה בחילוץ וניסיונות למציאת הניצולים על ידי חיל הים הישראלי, אך מצרים סירבה להצעה. בשל כך, נמתחה על מצרים ביקורת רבה, כמו כן מצרים רבים טענו על אדישות וחוסר אכפתיות מצד כוחות החילוץ המצרים, שלא עשו מספיק בניסיונות העזרה לאנשים.
רבים גם דיווחו שראו את אנשי הצוות והקפיטן בורחים מהספינה בעזרת סירות הצלה. נטען שהם ידעו על תקלה בספינה מראשית ההפלגה, אך החליטו לא לחזור אל הנמל.
מרוץ 24 השעות של דייטונה

היסטוריה

בשנת 1962, שנים אחדות לאחר בניית המסלול, הוצג מרוץ מכוניות ספורט אשר נמשך שלוש שעות וכונה 'קונטיננטל דייטונה', מרוץ זה נחשב כאליפות הבינלאומית החדשה של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) עבור יצרני מכוניות גראן טוריסמו. במרוץ הקונטיננטל הראשון זכה נהג המרוצים האמריקני דן גורני במכונית לוטוס 19 מונעת על-די מנוע 2.7 ליטר של קובנטרי-קליימקס. גורני היה נהגה הרשמי של חברת פורשה בזמנו, אולם מכונית הפורשה 718 בעלת 1,600 הסמ"ק נחשבה קטנה ואיטית מדי על מנת להתחרות במרוץ ספרינט על מסלול מהיר מאוד.
בשנת 1964 הורחב המרוץ ל-2000 ק"מ במטרה להכפיל את המרחק הקלאסי אשר נהוג היה להתחרות בו במרוצי סיבולת דוגמת מרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, 6 השעות של ספא ומונזה. המרחק הסתכם באותה העת בכמחצית מן המרחק אשר מכסים הנהגים הזוכים במרוץ 24 השעות של לה מאן, והיה דומה באורכו לאורך מרוץ 12 שעות של סברינג, אשר נערך גם הוא בפלורידה אלא בחודש מרץ. החל משנת 1966 הוארך מרוץ דייטונה ל-24 שעות בדומה למרוץ לה מאן, את מרות זה ניצחו קן מיילס ולויד רובי אשר נהגו במכונית הפורד GT40 Mk II.
בשנים הראשונות של המירוץ הייתה חובה על רכב המבקש להירשם כמסיים באופן חוקי את המרוץ לחצות את קו הסיום לא לפני שעברו 24 שעות מלאות מן הזינוק, דבר זה הוביל למראות דרמטיים כגון מכוניות שניזוקו והמתינו במשך שעות ברחבת 'עצירת הפיט' או על קצה המסלול קרוב אל קו הסיום, וכאשר הגיע הזמן הפעילו מחדש את מנועיהן והחלו זוחלות אל קו הסיום. מקרה דומה אירע במרוץ הקונטיננטל דייטונה הראשון משנת 1962 אשר נמשך 3 שעות ובו זכה דן גורני, כאשר גורני הוביל בבטחה בדרך לניצחון כאשר דקות ספורות לפני קו הסיום שבק לפתע מנוע מכונית הלוטוס שלו את חייו ומכוניתו עצרה על קו הסיום. ואז בדיוק כאשר עברו 3 שעות מן הזינוק גורני סובב פשוט את ההגה שמאלה והניח לכח המשיכה לדחוף את המכונית אל קו הסיום, דבר שסייע לו לא רק להירשם כמסיים באופן חוקי אלא למעשה גם לנצח את המירוץ. דבר זה הוביל לחוק מרוצים בינלאומי הקובע שעל מנת שמכונית תירשם כמסיימת מרוץ באופן חוקי עליה לעבור את קו הסיום בכוחותיה שלה בלבד.
משחקי אפריקה

משחקי אפריקה (באנגלית: African Games), הידועים גם בשם משחקי כל-אפריקה (All-Africa Games) והמשחקים הפאן-אפריקאיים (Pan African Games) הם אירוע ספורט רב ענפי , המתקיים אחת לארבע שנים באפריקה. האירוע מאורגן על ידי האיחוד האפריקאי, הוועד האולימפי האפריקאי (ANOCA) והתאחדות הקונפדרציות הספורטיביות באפריקה . המשחקים הראשונים נערכו בשנת 1965 בברזוויל, קונגו. החל משנת 1999 כוללים המשחקים גם תחרויות לאתלטים בעלי מוגבלויות.

היסטוריה

פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים המודרניים, ניסה ליזום קיומם של משחקים פאן-אפריקאיים בראשית שנות העשרים של המאה ה-20. המעצמות הקולוניאליסטיות ששלטו באותו הזמן ביבשת התנגדו לכך מתוך חשש שהמשחקים יעודדו את המדינות לדרוש עצמאות. ניסיונות לקיים את האירוע באלג'יר בשנת 1925 ובאלכסנדריה בשנת 1928 לא צלחו.
בתחילת שנות השישים המדינות דוברות הצרפתית באפריקה ארגנו את משחקי הידידות. המשחקים התקיימו במדגסקר (1960) ובחוף השנהב (1961). האירוע השלישי תוכנן להתקיים בשנת 1963 בסנגל. בשנת 1962 התכנסו שרי ספורט ונוער ממספר מדינות באפריקה בפריז, ביניהם שרים ממדינות דוברות אנגלית שהחליטו להצטרף למשחקים, ששמם שונה למשחקים הפאן-אפריקאיים. המתכונת החדשה זכתה להכרה מצד הוועד האולימפי הבינלאומי כאליפות היבשת בדומה למשחקי אסיה ולמשחקים הפאן-אמריקאיים.
בשנת 1965 נערכו המשחקים לראשונה בברזוויל, קונגו ונקראו בשם "המשחקים הכל-אפריקאיים". כ-2,500 ספורטאים משלושים מדינות לקחו חלק באירועים. מצרים סיימה את המשחקים כמנצחת לאחר שספורטיאה זכו בשלושים מדליות, מתוכן שבע עשרה מדליות זהב.
האירוע השני תוכנן להתקיים בשנת 1969 במאלי, אך הפיכה צבאית במדינה הובילה לביטולם. לאגוס, ניגריה נבחרה להחליף את מאלי והמשחקים נקבעו לשנת 1971, אך בסופו של דבר נדחו בשנתיים נוספות עקב מלחמת ביאפרה. הסבב השלישי של המשחקים נקבע לשנת 1977 באלג'יר, אך מסיבות טכניות נדחו המשחקים לשנת 1978. הדפוס של דחיות המשחקים נמשך גם בסבב הרביעי שתוכנן להתקיים בשנת 1983 בקניה, נדחה לשנת 1985 ולאחר מכן נדחה שוב בשנתיים נוספות.
מאז שנת 1987 מתקיימים המשחקים אחת לארבע שנים. בשנת 2015 התקיימו המשחקים בשנת בברזוויל לציון 50 שנה לפתיחת המשחקים.
קבוצת הכלבים הספורטיביים של מועדון הכלבים הקנדי

קבוצת הכלבים הספורטיביים היא קבוצה של גזעי כלבים המשמשת את רוב מועדוני הכלבים המורכבת כמעט לחלוטין מכלבי ציד בלבד. ראה קבוצת הכלבים הספורטיביים למידע המקושר לרוב מועדוני הכלבים.
מועדון הכלבים הקנדי ממיין את גזעי הכלבים בתוך הקבוצות בסדר אלפביתי כדלקמן:
מכה-גודזילה

עיצוב

מראהו של מכה-גודזילה דומה לשל גודזילה, אך בעל שינויים קטנים: למכה-גודזילה ישנה כרבולת קטנה מעל ראשו המופנית קדימה, עיניו צהובות, גופו משוריין והוא מסוגל לעוף. שריונו של מכה-גודזילה עשוי ברזל, והוא מסוגל לפתור בעיות ולנתח טקטיקות.

כוחות ויכולות

מכה-גודזילה, בדומה לגודזילה עצמו, מסוגל לירוק קרן אטומית מפיו, אך גם מסוגל לירוק קרני לייזר מעיניו, לעוף באמצעות רקטות המונעות ממנו, לירות טילים מאצבעותיו ונשיכה חזקה מאוד.
בנוסף, מכה-גודזילה מסוגל גם ליצור שדה-אנרגיה סביבו על ידי סיבוב ראשו.
סתירה (לוגיקה)

בלוגיקה, סתירה (או אנטיפסה, מיוונית: αντίφαση) היא פסוק מורכב שאינו אמת באף מצב. השלילה של סתירה היא טאוטולוגיה - פסוק שהוא אמת בכל מצב אפשרי.
פסוק נחשב "סתירה" בתחשיב הפסוקים, אם הוא שקר תמיד, כלומר; לכל ערך של תתי הפסוקים המרכיבים אותו, הוא יהיה תמיד שקר.
ובניסוח מתמטי: אם  הוא פסוק, אזי  היא סתירה, ו־ , שהרי כבר הזכרנו שטאוטולוגיה היא שלילתה של הסתירה.
דארן הייז

קריירה

עיקר פרסומו נבע מהיותו חצי מהצמד סבג' גארדן (יחד עם דניאל ג'ונס), שבין שיריו המפורסמים ניתן למצוא את
 "I Want You", "Truly Madly Deeply", "The Animal Song" ו-"To The Moon And Back". במהלך הקריירה שלו נמכרו במצטבר מעל 25 מיליון עותקים מאלבומיו ומאלבומי סבג' גארדן.
בשנת 2002, שנה לאחר פירוקה של סבג' גארדן, הוציא הייז את אלבום הסולו הראשון שלו, Spin.
שזכה להצלחה רבה בייחוד בזכות הסינגל הראשון בו, Insatiable. 
בשנת 2004 הוציא הייז את אלבום הסולו השני שלו, The Tension and The Spark. הסינגל הראשון מתוכו, Pop!ular, הגיע למקום הראשון במצעד הדאנס האמריקאי וזכה להצלחה נאה במצעדים נוספים ברחבי העולם.
ביולי 2006 הודיע הייז על נישואיו בטקס אזרחי בלונדון לריצ'רד, בן זוגו מזה שנתיים, ובכך הביא קץ לשמועות שנפוצו על העדפותיו המיניות.
בשנת 2007 הוציא הייז את אלבום הסולו השלישי שלו, אלבום כפול בשם This Delicate Thing We've Made. 
במהלך שנת 2010 הודיע הייז על סיום הקלטת אלבומו הרביעי, האמור לצאת בשנת 2011.
החלוץ (אונייה)

היסטוריה

האונייה נרכשה על ידי ועדת המים של היישוב, שעסקה בתחומי שיט, דיג ותעשייה ימיים והיוותה את סניף הימים של תנועת העבודה המאוגדת (אחדות העבודה). האונייה הייתה בבעלות חברת המניות לספנות עברית הראשונה, החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ. מחצית מניותיה נרכשו על ידי חיילי הגדודים העבריים בסרפנד, ומחצית שנייה הועברה למכירה בארצות הברית. 
סיפורה של "החלוץ" החל לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר "הכבישים היו משובשים, הרכבת לא פעלה והובלת סחורות ותוצרת חקלאית מיפו לחיפה הייתה קשורה
בהוצאות רבות" (ציטוט:ברוך קטינקא). בשל המצב רכשו שלושה שותפים יהודים מתל אביב אברהם ליפשיץ, משה בן ציון–ספיר ולוי בורשטין ספינת מפרש ערבית, הסבו אותה ל'ספינת מוטור' בעלת כשלושים כוחות סוס והכשירו עליה שני חדרים לנוסעים. בפעם הראשונה דווח על הספינה בעיתון "הארץ" ביום 17 בדצמבר 1919: "אניה עברית פרטית. הגיעה לחופנו אניה קטנה בת 100 טון של מר ליפשיץ ושות'. האניה מהלכת בין יפו לאלכסנדריה ומשמשת לנוסעים ולמשא".
שלושת המשקיעים הפרטיים שהיו בורגנים בני העלייה השנייה, פתחו במקור ביזמה עסקית פרטית לחלוטין להכשרתה ולהפעלתה של ספינה מסחרית. בהמשך, התכוונה 'ועדת המים' בסיוע איש 'ועד הצירים' מנחם אוסישקין ובליווי 'הקפא"י' לרכוש את הספינה לשם יצירת מקומות עבודה ליוצאי הגדודים וללמודי ימאות וספנות במקביל לצורך בכיבוש הים ובפריצת המצור היבשתי על היישוב. כאמור הספינה נרכשה במימון בעלי מניות מאנשי הגדודים העבריים, בהם דוד בן-גוריון, יצחק בן צבי שהיו שותפים לכוונה, ורבים אחרים.
לאחר רכישתה, הוסבה האונייה מאסדה על ידי התקנת מנוע קטן כאוניית משא. יוסף טרומפלדור ותנועת החלוץ דנו רבות עם יו"ר ועדת המים, ד"ר מאיר גורביץ, על  העלאת ספנים יהודים מהקווקז לכיבוש הים. ערב הקמת חברת המניות שאיפשרה את רכישת האסדה, אמור היה טרומפלדור להישלח בדחיפות לקווקז על מנת לגייס את אנשי החלוץ שם, אולם הוא נקרא לתל חי ושם נהרג בקרב. 
האונייה נקנתה מהיזמים ליפשיץ ושותפיו בהסדר רכישה של מקדמה והתחייבות כספית. לאחר שהוחלף מנועה הקטן במנוע דיזל 75 כ"ס נגררה "החלוץ" במשך שעות ארוכות בחבל ארוך על ידי פועלים ערבים מחולות חוף חיפה אל הים, והפליגה אל טקס השקתה בנמל יפו בנוכחות נכבדי היישוב ובראשם מאיר דיזנגוף. 
קברניט "החלוץ" היה מצרי, ובצוותה היו שלושה מלחים עבריים - מכונאי ראשון קפלן, צבי יוספיה, וירמיהו הלפרן, בנו של השומר מיכאל הלפרן. החלוץ עסקה בהובלת מטענים בין חופי הארץ למעלה משנה. התקופה הייתה תקופת לחימה של הצרפתים בצבא הערבי בצפון הארץ, ומתח רב שרר בינם לבין הבריטים. עקב חסימת הדרכים היבשתיות נשלחה החלוץ בשליחות הנהגת היישוב "להודיע לעולם על הקורה בארץ" ולייבא מטען מביירות לתל אביב. בדרכה חזרה, חיבל רב החובל המצרי במדחף על ידי הנחת שרשרת הברזל של העוגן עליו, ונעלם. אירוע זה הביא את היישוב למסקנה ברורה, ש"אין תקומה ללא פתח ימי" (ציטוט מסקירת גורביץ). 
התמורה ממכירת המניות בארצות הברית לא הגיעה לארץ, והחלוץ הוחזרה לבעליה הראשונים, בהיותה בשרותם נטרפה על סלע מול נמל יפו בשנת 1921.
גרנד ארש

הגרנד ארש (או הקשת הגדולה בצרפתית: La Grande Arche או Arche de la Défense) הוא בניין משרדים הנמצא ברובע העסקים לה דפאנס שמצפון-מערב לפריז. המבנה הוא גולת הכותרת של פרויקט לה דפאנס, אותו יזם נשיא צרפת פרנסואה מיטראן בתחילת שנות ה-80. הוא תוכנן על ידי האדריכל הדני יוהאן אוטו פון ספרקלסן (Johann Otto von Spreckelsen), שזכה בתכנונו לאחר תחרות. הבניין עצמו נבנה בין השנים 1982 ו-1989.

משמעות המיקום

הבניין נמצא בסופו של ה"אקס היסטוריק" (Axe Historique) - ציר החוצה את מערב פריז בקו ישר המתחיל בארמון הלובר. לכל אורך הציר ובשני כיווניו קיים קו מבט ארוך אשר בסופו מופיעה נקודת ציון עירונית חשובה. הגרנד ארש נמצא בסופה של שדרת שארל דה גול, שהיא המשכה של שדרת שאנז אליזה מערבית לשער הניצחון. סביב חלקה המערבי ביותר של השדרה נמצא מרכז העסקים לה דפאנס, שבו מספר רב של מבנים חדשניים וגורדי שחקים. הגרנד ארש מסיים אמנם את הציר ההיסטורי ובהמשכו נמצא בית קברות גדול, אך אוטוסטראדה תת-קרקעית וכן קווי הרכבת ממשיכים את הקו הלאה.
בנוסף, יוצר מיקומו של הבניין קו ישר יחד עם שתי נקודות ציון נוספות בעיר: מגדל אייפל ומגדל מונפרנאס.
מבחינה מוניציפלית, לה דפאנס, ובה הגרנד ארש, אינה חלק מפריז אלא רשות נפרדת במחוז איל דה פרנס (אזור פריז רבתי), אך הציר ההיסטורי הופך את המקום לחלק בלתי נפרד מהעיר.

תיאור המבנה

הבניין הוא דמוי "קשת" ישרת צלעות, ותוכנן כמעין גרסת המאה ה-20 של שער הניצחון. כפראפראזה לשער הניצחון הנאו-קלאסיציסטי שנבנה לכבוד נפוליאון בונפרטה, מייצג הגרנד ארש את ניצחון האנושיות והשלום על פני המלחמה. המבנה בכללותו בנוי כקובייה כמעט מושלמת, בעלת מידות של כ-110 מ' לכל מקצוע. פנים הקובייה הוא חלל ריק שנוצר על ידי 4 הפאות העוטפות את הציר הקוסמי של פריז. כל פאה היא למעשה פירמידה מרובעת קטומה ששיפועה הוא 45°. הפאה התחתונה היא בסיס המבנה, ושיפוע הפירמידה הוא המדרגות המובילות אל הכניסה אליו, כאשר שלוש הפאות הנוספות מהוות את בניין המשרדים עצמו. יש המתארים את המבנה כיישום תלת-ממדי של טסרקט - קובייה בארבעה ממדים.
הקומה העליונה של הבניין כוללת גלריה לאמנות ומצפה לתיירים. הכניסה אל חלקו הציבורי של הבניין היא דרך מעליות קלות העוברות בתוך חלל הקובייה הפתוח. בחלל זה מספר מעליות העולות ישירות מהבסיס לקומת הגג, וכן מבנה טנסילי המורכב מאלמנטים קלים ומתוחים בלבד. מבנה היריעות, המזכיר ממברנות חיות, מעוצב באופן מנוגד לשאר המבנה: בחומר, בצורה ובעקרון המבני שלו שהוא שונה לחלוטין.

זווית הסטייה

למעשה, הגרנד ארש אינו תואם את זווית ה"אקס היסטוריק", ואינו מקביל לחלוטין לשער הניצחון הישן. הבניין נבנה בסטייה של כ-8° יחסית לקו המדויק מאוד המגיע עד אליו. בדומה לשבירת הסימטריה על ידי התוספות הקלות שבחלל הקשת כאמירה מודרניסטית, כך גם נעשה בהטייתו הקלה של המבנה. הטייתו בזווית קלה נראית אמנם זניחה, אך סטייה זו נראית למרחקים ומורגשת גם על ידי מי שנמצא בכיכר שארל דה גול, ליד שער הניצחון. הטיה קלה זו של הבניין הרגיזה מאוד את הפריזאים למן הרגע שנבנה הבניין, ואף גררה התנגדויות ל"חוצפה" האדריכלית שהרסה, כך נטען, את ייחודו של הקו ההיסטורי המדויק.
האדריכל אוטו פון ספרקלסן מת בשנת 1987, כשנתיים לפני סיום הבנייה. על-פי אגדה אורבנית שהפכה גם לאמרה בפריז, נטען כי ספרקלסן התאבד לאחר שלא יכול היה לסבול את הזווית שנוצרה בטעות. בפועל, הזווית הייתה מתוכננת מלכתחילה ומותו של האדריכל היה טבעי, אך הביקורת כלפיה קיימת עד היום.
ריטה טאשינגהם

קורות חיים

נולדה בליברפול ומגיל צעיר נמשכה לבמה. למדה משחק בעיר והחלה לעבוד כעוזרת במאי בתיאטרון ליברפול. לאחר שראתה מודעה על מבחן בד לסרט "קורטוב של דבש" לפי המחזה המצליח של שילה דילייני, התייצבה למבחן עם 2000 מועמדות והתקבלה.
הסרט היה ממייצגי הגל החדש הבריטי - סרטים ריאליסטים בשחור-לבן שכונו גם "סרטי כיור המטבח" וחשפו את הצד הפחות מושך של המעמד החברתי הנמוך בבריטניה. טאשינגהם בת ה-19 זכתה בפרסום עולמי, בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1962 ובפרס באפט"א לשחקנית החדשה המבטיחה ביותר. 
היא המשיכה להופיע בסרטים אבל לא הצליחה לשחזר את הצלחתה הראשונה. "נערי העור" (1964), "הנערה עם העיניים הירוקות" (1964), "דוקטור ז'יוואגו" (1965), "מרחפת" (1986) ו-"להיות יוליה" (2004).
כן הופיעה על הבמה ובמספר סדרות טלוויזיה בריטיות.
קארקאס (להקה)

קארקאס (Carcass, פגר באנגלית) הוא שמה של להקת גורגריינד/דת' מטאל בריטית. הלהקה נוצרה על ידי הגיטריסט ביל סטיר (Bill Steer) מהלהקה נפלם דת' (Napalm Death), יחד עם המתופף קן אוון (Ken Owen) בשנת 1985. הלהקה התבססה בעיר ליברפול שבאנגליה. בדמו הראשון של הלהקה, הודי בשם סאנג'יב (Sanjiv) ביצע את השירה. בשנת 1987, הצטרף ללהקה ג'פרי ווקר (Jeffrey Walker), זמר ובאסיסט, לשעבר מלהקת האלקטרו היפיז.

היסטוריה

הלהקה התמקדה בעיקר בנושאים הנוגעים לתחום הרפואה ובשילובים ביזאריים של ציוד רפואי וכמיקלים עם האנטומיה האנושית. כתוצאה מההתמקדות הלירית הזו, הניחו בשגגה רבים בעיתונות המוזיקה כי אחד או יותר מחברי הלהקה למד רפואה. ממצאים מצביעים יותר על כך שהתמקדות זו הייתה שיטה לקידום אמונות צמחוניות (כדוגמת השיר "Exhume to Consume").
לאחר שהחלה את דרכה בתור להקת גורגריינד, שינתה הלהקה בהדרגה את הסאונד והתוכן הלירי שלה. החל מהאלבום Necroticism: Descanting the Insalubrious יוכל המאזין הקשוב לשמוע ניסויים תאורטיים במוזיקה ויותר מלודיות ממה שניתן היה לשמוע לפני כן. אלבומם הידוע ביותר, Heartwork, לא הכיל ברובו את הליריקה הגרוטסקית של סגנון הגור. אלבום זה הכיל צליל מלודי ונקי יותר, עם מעברים מהמלודיה המורכבת יותר לקטעי גריינד.
מכיוון שהלהקה חתמה עם סוני (Sony) לפני הוצאת Heartwork, היו אוהדים שמצאו את ההתמסחרות שיצפו לה. מאידך גיסא, היו כאלה שקיבלו את מה שהם ראו כפסגה חדשה של כשרון וקומפוזיציה בסגנון הדת' מטאל, עם תצוגה של שליטה בפיתוח מוטיבים והרמוניה שאין לה הערכה מספקת אפילו בסצנת המטאל. למעשה, כיום מחשיבים רבים את קארקאס להשפעה מוקדמת (או לטענת חלקם, השפעה מייסדת) לשני סוגים של מטאל - גריינדקור ודת' מטאל מלודי. מייקל אמוט (Michael Amott) עזב את הלהקה מיד לאחר שהוקלט האלבום Heartwork, והוחלף זמנית על ידי מייק היקי (Mike Hickey), שהוחלף לאחר מכן על ידי קארלו ראגאדאס (Carlo Ragadas). להקת קארקאס התפרקה לאחר שהוציאה את האלבום Swansong, אלבום שגרר עוד ביקורת קשה מאוהדים לאור הריפים המלודיים והסאונד ה"מיינסטרימי", שגבל בת'ראש של שנות השמונים המאוחרות.
קן, ג'ף וקארלו המשיכו עם פרויקט בלאקסטאר (Blackstar), מלווים על ידי מארק גריפית'ס (Mark Griffiths), גיטריסט לשעבר של להקת קאת'ידרל (Cathedral). בלאקסטאר (לאחר מכן בלאקסטאר רייזיג (Blackstar Rising)) נכחדה לאחר שקן סבל משבץ מוחי. מייקל אמוט הקים את הרכב הבי מטאל ספיריטואל בגרז (Spiritual Beggars) ואת ארץ' אנמי (Arch Enemy), להקת דת' מטאל שוודית מצליחה. השינוי הסגנוני הגדול ביותר היה הופעתו של ביל סטיר בפיירבירד (Firebird), שלישיית רוק בסגנון אריק קלפטון.
הלהקה הופיעה בישראל שלוש פעמים בשנת 1992, אחת מהן במועדון הרוקסן, ופעם רביעית בשנת 1993. היא חזרה לישראל בפעם החמישית בדצמבר 2017 להופעה במועדון הבארבי.
חיים האוזמן

חיים (פרד) האוזמן (1921-2006) היה מאייר ופרסומאי. נולד בשם פריץ זיגמונד האוזמן בגרמניה, עלה לארץ ישראל טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה והתחנך בכפר הנוער בן שמן. הוא בחר לעברת את שמו ל"חיים" על שם חיים ארלוזורוב . עם תום לימודיו החל לעבוד כמאייר. ככל הנראה עבודתו הראשונה הייתה איור הספר "אנטומיה ומורפולוגיה של הצמח" מאת ד"ר זכריהו גוטליב, שהיה מטרה בבן שמן.

ביוגרפיה

ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שם שירת בפלוגת ההובלה 462 וניצל מטביעת האוניה ארינפורה. במהלך שירותו אייר הגדה של פסח שהוצאה לטובת החיילים היהודים ששירתו בצבא הבריטי על אדמת איטליה. כשהשתחרר ב-1946 היה למאייר ומעצב ראשי של הוצאת הקיבוץ המאוחד (בין היתר עיצב את עטיפת ספרו של ניקולאי אוסטרובסקי "כיצד נתחשלה הפלדה"). במהלך שנה זו הוא נתבקש לאייר את סיפרה של  פניה ברגשטין "ויהי ערב" (עיבוד מחורז לסיפור על פי אנדרסן)". נתברר כי הציורים היו למורת רוחה של המשוררת שהעדיפה את ידידתה המאיירת אילזה קנטור. איוריו התמימים הביעו 'אי התאמה' לרוח הקיבוץ של אותם הימים ותוארו כגלותיים ואף כבעלי חזות שאינה יהודית.
שנה טרם קום המדינה היגר האוזמן לארצות הברית, שם למד ציור וגרפיקה והיה לגרפיקאי מצליח בתעשיית הפרסום והשיווק תחת השם פרד האוזמן. בתחילה הוא עבד כשוליה במשרד פרסום ואחרי זמן קצר עבר לעבוד בשביל חנות הכלבו המפורסמת "מייסיס".
באמצע שנות השישים הציג האוזמן שתי תערוכות יחיד תחת השם "הדפוס האנושי" והוציא שני קטלוגים.
לקראת סוף חייו בחר לאייר ספר לימוד ספרדית גדול ממדים שנכתב על ידי ז'ניה זקס דה סילבה.
הוא נפטר בשיבה טובה בניו יורק בשנת 2006.
זהותו של מאייר "ויהי ערב" הייתה במשך שנים רבות תעלומה. זו הייתה עבודתו היחידה המוכרת של מאייר ששהה בישראל תקופה קצרה וינק בעיקר ממקורות השראה זרים. מחקר מקיף שערכה חוקרת ספרות הילדים הקיבוצית עינת אמיתי בשנים 2010-2011 חיבר את פרטי המידע השונים וזיהה בין הגרפיקאי והפרסומאי האמריקאי למאייר העלום של "ויהי ערב".