הקהילה היהודית באנטופול

הקהילה היהודית באנטופול, עיירה במחוז בריסק בדרום-מערב רוסיה הלבנה, כיום בלארוס, התקיימה כנראה במשך כ-340 שנים, ולפחות כ-300 שנים. במשך שנים רבות היוו היהודים כ-80% מהתושבים ביישוב. בין הרבנים שכיהנו ברבנות העיירה, או בתפקידים אחרים, היו רבנים גדולים בדורם. בין הבולטים ברבני אנטופול היו הרב פנחס מיכאל גרויסלייט, שכיהן כראב"ד אנטופול במשך 26 שנים והרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה, שנולד בה וכיהן בה כמה שנים כדיין.  לאחר השואה שרדו שמונה יהודים בלבד מכ-2,300 בני הקהילה שחיו בה ערב מלחמת העולם השנייה, עת בעיירה כולה התגוררו כ-3,000 תושבים.

עד מלחמת העולם הראשונה

ראשית היישוב היהודי היה ככל הנראה בשנת שס"ד (1604) כשהעיירה עברה לבעלותם של האצילים ממשפחת זאמויסקי. ידוע בוודאות על ישיבת יהודים בעיר באמצע המאה ה-17.
בשנת תס"ו (1706) כבשו השוודים את האזור ויהודים רבים מהסביבה, ובכלל זה מאנטופול, נרצחו. גלי קברים של אותם יהודים קיימים עד היום בדרך לעיירה.
בתר"ז (1847) התגוררו 1,108 יהודים בעיירה, ומספרם הלך וגדל בייחוד המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתרנ"ז (1897) נמנו 3,137 יהודים שהיוו כמעט 81% מתוך 3,876 תושבים.
במשך השנים פרצו באנטופול כמה וכמה שרפות גדולות. בתרי"ח (1858) פרצה שרפה גדולה בעיירה וחמישה-עשר בתים של יהודים אמידים נהרסו. דבר זה פגע בגביית מס הנרות, מה שהקשה מאוד על הקהילה לממן את פעולותיה. בתרכ"ט (1869) ובכ' בסיוון תרמ"ה (1885) פרצו אף שרפות גדולות יותר כשרוב בתי העיירה נהרסו ורבים נפגעו ובתי אב רבים איבדו את רכושם ופרנסתם. הרב פנחס מיכאל גרויסלייט שהיה אז רבה של אנטופול פעל לשיקום העיירה בשני המקרים, כשבתרכ"ט נסע לרוסיה עם הרב נתנאל חיים פפה שהיה מראשי הקהילה והגיעו עד הבירה פטרבורג ובכל מקום שהגיעו אליו תרמו להם בנדיבות רבה ותוך זמן לא רב השיגו את הכסף הדרוש לבניית העיירה מחדש וסיוע לנפגעים שרובם הגדול היו יהודים שהיו הרוב הגדול מהתושבים. בתרמ"ה בהיותו בן 76 הקים הרב גרויסלייט קרן עזרה ובאמצעותה שוקמה העיירה שוב.
מתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 (בערך משנת תר"מ) בלטו יהודי העיירה כאמידים ובעלי יוזמות. בבעלותם היו טחנות-קמח, בתי-מלאכה במקצועות שונים, בתי-בד להפקת שמן, מפעלים שונים לעיבוד תוצרת חקלאית, וחנויות שונות כשמרבית החנויות באנטופול היו שייכות ליהודים. אחרים שכונו "מורגובניקים" שהיו בעלי חלקות אדמה קטנות או חוכרים וגידלו ירקות למכירה או כבישה, או עסקו בפיטום אווזים.
בתרס"ה (1905) חברי ארגוני הבונד והציונים הסוציאליסטיים וארגונים ציוניים קטנים באנטופול בסיוע חבריהם מקוברין והורדץ מנעו פוגרום שתוכנן להיות בעיירה.
עד תרס"ה לא פעל בעיירה רופא כלשהו, ורופא יהודי הגיע בתר"ע (1910) באותה תקופה נבנה בית חולים ובתרע"א (1911) נפתח בית מרקחת.
הפעילות הכלכלית של יהודי אנטופול בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה נעזרה רבות ב"בנק הלוואה וחיסכון" להלוואות גדולות יותר וקופת גמ"ח שנתנה הלוואות קטנות, שהיו שייכות לקהילה, וכל ההלוואות היו ללא ריבית. הן הופסקו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה וחודשו בשנים מאוחרות יותר.

ממלחמת העולם הראשונה עד השואה

בסוף קיץ 1915 (תרע"ה), כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כבשו הגרמנים את אנטופול והאזור ובגלל הקרבות בתים רבים וכמה בתי כנסת עלו באש. הגרמנים הנהיגו יד קשה, הקשו מאוד על התנועה בין היישובים ועקב כך נוצר מחסור חמור במזון וסחורות. במלחמת האזרחים שפרצה ב-1918 (תרע"ח) השליטה על אנטופול עברה בין הפלגים השונים, והיהודים סבלו מכך יותר מכולם. החיילים הפולנים בזזו את רכושם, הקומוניסטים החרימו את סחורותיהם, הלגיונרים הכו וגזזו פאות והבלחוביצים רצחו שלושה יהודים וזרעו הרס רב ברחובות היהודים. אמנם חיילים יהודים מהצבא הפולני ארגנו כוח מגן יהודי, אך הוא יכול היה להתמודד עם כנופיות ולא עם יחידות צבאיות.
אף שבעקבות מלחמת העולם הראשונה ירד מספר התושבים בערך בחצי, במפקד של 1921 (תרפ"א) מספר היהודים היה עדיין כ-81% מהתושבים.
בתרפ"ד (1924) חודשה פעילות בנק הלוואה וחיסכון, ובתרפ"ז (1927) חודשה פעילות הגמ"ח בעקבות תרומות מיוצאי אנטופול בארצות הברית. הבנק נסגר ככל הנראה בסוף שנות ה-20 (שנת תר"ץ בקירוב).
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היהודים היו בעיקר בעלי עסקים, סוחרים, בעלי מלאכה, אנשי צווארון לבן, אנשי חינוך, וחקלאים.

בשואה

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה לפולין ובעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות, עבר אזור מזרח פולין, שכלל את אנטופול, לשליטת הסובייטים. הקומוניסטים הסובייטים סגרו את מוסדות הציבור היהודיים.
מספר ימים לאחר כניסת הנאצים לאנטופול, בל' בסיוון תש"א (25 ביוני 1941), נרצחו שלושה יהודים, שני חיילים יהודים ילידי העיירה שברחו מהשבי ויהודי אחר שחשדו בו שהוא צנחן סובייטי. השלטונות אסרו על קשרים כלשהם בין יהודים לנוצרים והיהודים היו מחויבים לשאת את הטלאי הצהוב. באנטופול הוקם יודנראט שחבריו היו ארבעה מנכבדי הקהילה והרב וולקין, ולה משטרה יהודית בת חמישה שוטרים.
בה' באלול תש"א (28 באוגוסט 1941) נרצחו 257 אנשים שהואשמו בשוד או קומוניזם. ככל הנראה, רבים מהם היו יהודים, אך מספרם אינו ידוע.
בחודש תשרי תש"ב (ראשית אוקטובר 1941) הורו הגרמנים ביום אחד כי כל הגברים בני 20-18 הכשירים לעבוד יתייצבו למחרת בשוק ויביאו עימם את כל חפצי הערך, הכספים, הבדים החמים ודברי המזון שברשותם. רוב הגברים המיועדים התחבאו ורק מעטים התייצבו, והנשים הן בעיקר שהביאו את דברי הערך, והחפצים שנדרשו. הגסטפו אסר עוד 150 צעירים יהודיים, והגרמנים טענו שישוחררו תמורת כופר נפש. לאחר ששולם הכופר התברר שנרצחו ביריות בחורשה הסמוכה לכפר פרישיכווסט, בסביבת אנטופול, ושם נקברו בבור שהוכן מראש.
זמן קצר אחר כך הוקם גטו שאליו הובאו לאחר כמה שבועות יהודים מהעיירות הסמוכות, הורודץ, שרשוב וז'אבינקה. בגטו הצטופפו בו כ-2,500 נפשות. לאחר מספר שבועות נוספים חולק הגטו לשניים: "גטו אנטופול" (בקיצור "גטו א'"), סביבו הוקמה גדל תיל וקרשים, ובו רוכזו בעלי המקצוע שהיו דרושים לגרמנים ובני משפחותיהם. ליושבי גטו א' הונפקו תעודות מיוחדות. ב"גטו ב'" רוכזו היהודים האחרים. בריאותם של יושבי הגטאות הידרדרה מאוד בגלל העבודה הקשה והמחסור החמור במזון ותרופות.
שני הגטאות חוסלו בארבע אקציות. באמצע אב תש"ב (סוף יולי 1942) הושמד "גטו ב'" כששוכניו, יחד עם קבוצת יהודים מגטו אנטופול, הובלו לתחנת הרכבת, ממנה נסעו יחד עם יהודים מקוברין, פינסק, ינוב ודרוהיצ'ין ליער ברונה גורה, בין בריסק למינסק, ושם נורו במכונות ירייה. נערה מדרוהיצ'ין שניצלה מהטבח בבורה-גורה סיפרה באנטופול על הרצח ההמוני שהתרחש שם. אחר כך הושמד גם גטו אנטופול בשלוש אקציות נוספות. אקציה שנייה הייתה באמצע אלול תש"ב (סוף אוגוסט 1942). באקציה השלישית נספה הרב וולקין, רבה האחרון של אנטופול. בה' בחשוון תש"ג (16 באוקטובר 1942) חוסלו כמעט כל היהודים הנותרים, לאחר מעשי הטבח בברונה-גורה, מספרם עמד על כ-300 נפש, כולל אלו שהתחבאו. רק שמונה מבני הקהילה שרדו, רובם הצטרפו לפרטיזנים, וביניהם רופא העיירה, ד"ר פנחס צ'רניאק וגניה צ'רניאק אשתו הרוקחת שנלחמו בהמשך בגדוד הפרטיזנים הסובייטי על שם קירוב. בא' בתמוז תש"ד (22 ביוני 1944 שוחררה אנטופול.

רבני הקהילה וחשוביה

לא ידוע אלו רבנים כיהנו עד סביבות סוף המאה ה-18 (סביבות תק"ן-תק"ס). בין הרבנים שכיהנו בתפקיד, היו מחשובי הרבנים בדורם.

מוסדות הקהילה

באנטופול היו שישה או שבעה בתי כנסת ובתי מדרש, שביניהם ארבעה או חמישה בתי מדרש, בית הכנסת שבו התפללו רוב בני הקהילה ושטיבל חסידי. במלחמת העולם הראשונה הם נפרשו והוקמו מחדש.
בית המדרש המפורסם כונה "החומה" ונחנך בתרמ"ח (1888).
ככל קהילות ישראל הקהילה הפעילה מוסדות חסד ובהם חברות "ביקור חולים", "לינת צדק" ו"מעות חיטים", קופת "גמילות חסדים", בנק הלוואה וחיסכון ובית יתומים שמומן מתרומות יוצאי אנטופול בארצות הברית.
קופת הגמ"ח נוסדה בידי שמונים בעלי בתים ועד מלחמת העולם הראשונה העניקה 70 הלוואות קטנות בשנה ללא ריבית בסכום מצטבר של כאלפיים רובלים. הקופה כמו בנק הלוואה וחיסכון הפסיקו לפעול עקב מלחמת העולם. הקופה חודשה בתרפ"ז (1927) בתרומות של יוצאי אנטופול שחיו בארצות הברית שהעניקו 2,100 דולרים כשתרומות נוספות של הג'וינט ותושבי העיירה העלו את הסכום הראשוני בקופה המתחדשת לכ-3,000 דולרים. עד תר"ץ (1930) ניתנו 1,825 הלוואות כשהסכום הכולל הגיע ל-212,000 זהובים.
בתרפ"ד (1924 הוקם מחדש בנק הלוואה וחיסכון עם 190 מניות, אך ככל הנראה נסגר לאחר כ-5 שנות פעילות.
כן החזיקה הקהילה ב"תלמוד תורה". כן שכרה הקהילה מלמדים לבוגרים יותר שילמדו גמרא והלכה ובראשם הרב שלמה לוין והרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, וכן "ר' בנימין ראש ישיבה" לימד באופן פרטי רבים מילידי אטופול והיו כאלו שלמדו אצלו שנים רבות.

חיי הדת

כרוב עיירות ישראל עד אמצע המאה ה-19 לערך התנהלו כל חיי יהודי העיירה לפי ההלכה היהודית ורובם ככולם היו שומרי מצוות.
בחינוך למשל, הבנים למדו בילדותם בתלמוד תורה ובחדרים, והבוגרים אצל מלמדים בעיירה בבית מדרש או בביתם, או בישיבות, והבנות לא למדו. בעקבות השפעת ההשכלה, הוקמו שני בתי ספר פרטיים לבנות. כן הוקם בית ספר עברי פרטי למתחילים שהפך לבית ספר רגיל מרשת "תרבות" שבתחילה למדו בו רק בנות אך בהמשך היה מעורב. ונוסף אף "חדר" מודרני שבנוסף ללימוד המסורתי למדו בו גם עברית, רוסית וחשבון, אך עדיין רוב הילדים למדו בתלמוד-תורה ובחדרים המסורתיים.
כמובן שהשבת ומועדי ישראל נשמרו בקפדנות ברחבי העיירה.

פרנסה

פרנסת של יהודי אנטופול הייתה בעיקר מ-70 הכפרים והאחוזות שבסביבת העיירה. הם היו רוב בעלי המלאכה, החנוונים, הסוחרים והתעשיינים בסביבה, והיו כאלו שהיו חוכרי אחוזות, חקלאים, אנשי חינוך והוראה, ואנשי צווארון לבן.
לפי עדות פולנית היהודים בלטו כאמידים ובעלי יוזמות משנות השמונים של המאה ה-19 (אחרי שנת תר"ם). 
בתר"ן (1890) היו 42 חנויות באנטופול כשרוב בעלי החנויות היו יהודים. אלפי איכרים מהאזור מכרו באנטופול את תוצרתם החקלאית בימי השוק השבועיים ובימי היריד השנתיים, וקנו אוכל, כלי בית, כלי עבודה ובדים, בעיקר מהיהודים שהיוו את רוב המוכרים.
הסוחרים היהודיים עסקו בעיקר במסחר תבואה, בקר, סוסים, ביצים, זיפי חזיר ופטריות מיובשות.
התעשיינים עסקו בעיקר בייצור שמן פשתן, בטחינת קמח בטחנות הקמח שבבעלותם, ובמפעלים אחרים לעיבוד תוצרת חקלאית.
החקלאים היהודיים גידלו בעיקר תבואה, תפוחי אדמה וירקות ובייחוד מלפפונים שאותם גידלו לכבישה ואת המלפפונים הכבושים שיווקו בערים הגדולות כמו ורשה. כן היו כאלו שפיטמו אווזים. לפני מלחמת העולם הראשונה היו בעיירה 21 משקים חקלאיים יהודיים.
תחת שלטון פולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, הורע מצבם הכלכלי של היהודים והתמעטו ביותר מקורות הפרנסה. רבים חיו מתמיכת קרובי משפחה שהתגוררו בארצות הברית. החקלאים היהודיים קיבלו עזרה מחברת יק"א. המבנה התעסוקתי היה כשל כלל יהודי פולין.
בתרצ"ט היו בין יהודי העיירה וסביבתה 263 בעלי מלאכה ופועלים, 357 סוחרים ותעשיינים, ו-60 בעלי מקצועות חופשיים.
 
בין יהודי העיירה בלבד החלוקה התעסוקתית בעיסוקים העיקריים הייתה כזו: 210 בעלי מלאכה שמהם 40 סנדלרים, 32 קצבים, 31 נפחים, 22 חייטים ותופרות; 336 סוחרים שמהם 32 חנויות מכולת; ארבעה-עשר תעשיינים בבניין ובטחנות-קמח; 41 חקלאים; 70 במקצועות "צווארון לבן"; 45 אנשי חינוך והוראה ובהם שלושה-עשר מלמדים ו-22 מורים.

חינוך ותרבות

עד תנועת ההשכלה החינוך היה לפי המקובל במסורת היהודית. בעקבות תנועת ההשכלה התפתח חינוך שנחשב למודרני יותר.
גם הפעילות התרבותית הושפעה מתנועת ההשכלה. עד לזמנה התרבות הייתה תורנית בלבד והתבססה על לימוד תורה. תנועת ההשכלה הביאה עימה גם ספריות ציבוריות כלליות ופעילות תיאטרון.
רבים מיוצאי אנטופול התפרסמו בתחומי הספרות, האמנות, הרפואה וחכמת ישראל.

חינוך

עד מלחמת העולם הראשונה רק הבנים למדו ב"חדרים, ותלמוד תורה בגילאי ילדים והנערים למדו אצל מלמדים וחלקם גם נסעו לישיבות ידועות. באנטופול היו שתי ישיבות מצומצמות שבאחת לימדו הרב שלמה לוין כמלמד ראשי ולצידו הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, ובשנייה לימד 'ר' בנימין ראש ישיבה' ששיעוריו ניתנו בביתו הפרטי. שתי הישיבות האלו לא היו בנויות כישיבה מקובלת ולא היה להם בית מדרש מיוחד ללימודים ותפילות, אלא היה בהן רק לימודים של מספר תלמידים מאוד מצומצם בו זמנית.
בעקבות תנועת ההשכלה נוסדו חדרים "מתוקנים" שהוסיפו בהם לימודי עברית, רוסית וחשבון, וגם הבנות החלו ללמוד בבתי ספר פרטיים מיוחדים לבנות. מורים לרוסית, לגרמנית ולמדעים נעשו מקובלים בעיירה. רוב הבנים עדיין למדו ב"תלמוד תורה" ובחדרים.
בתר"ף נוסד ביוזמת חברי "צעיר ציון" בני העיירה בית ספר עברי למתחילים במבנה שהיה אמור להיות בית חולים שהחלה בנייתו בתר"ע (1910), אך בגלל מלחמת העולם הראשונה לא שכן בו בית החולים בסופו של דבר. לאחר זמן קצר הפך בית הספר לבית הספר "תרבות" (שם רשת בתי ספר) שהיה בית ספר יסודי רגיל. בתחילה למדו בו רק בנות ובתרפ"ג (1923) הצטרפו גם בנים. על אף מצבו הכלכלי הקשה פעל בית הספר עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתרפ"א (1921) נוסד בית יתומים במימון תושבי אנטופול ויוצאי אנטופול בארצות הברית. בשנים הראשונות הגיע מספר היתומים ל-21, אך אחרי תר"ץ (בשנות ה-30) ירד מספרם עד לשנים-עשר.
בתרצ"ו (1936) היה גם גן ילדים עברי פרטי.
באנטופול פעל חוג "תפארת בחורים" שעסק בלימוד התנ"ך ולימוד אגדה ובייחוד ב"עין יעקב" שבו לקט אגדות חז"ל מהתלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.

תרבות

עד לתנועת ההשכלה הפעילות התרבותית של יהודי אנטופול התבססה על לימוד מקורות היהדות בתורה שבכתב ובתנ"ך בכלל ובתורה שבעל פה ובספרות הרבנית, והיו ספריות תורניות בלבד ששכנו בבתי המדרש ובתי הכנסת. בהשפעת תנועת ההשכלה הוקמו ספריות ציבוריות שהחשובה שבהן הייתה הספרייה על שם י"ל פרץ שכללה אלפי ספרים בעברית, ביידיש, בפולנית וברוסית והוקמה בידי חוג "שוחרי הקדמה" שחבריו באו מהציונים הסוציאליסטיים והבונד. בנוסף הוקמו ספריות עבריות בעלות חשיבות שנוסדו בידי קבוצות ציוניות שהחשובה מביניהן הייתה ספריית השומר הצעיר. אחרי שנת תר"ף (ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20) נפתחה מחדש ספריית י"ל פרץ לאחר שהופסקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אך מצבה הכלכלי היה קשה. מגביות והכנסות מאירועי תרבות שנערכו בעבור הספרייה יצבה את מצבה הכספי. הספרייה התקיימה עד סתו תרצ"ט (ספטמבר 1939).
הועלו הצגות ביידיש בידי החוג לדרמה וקן "השומר הצעיר".

פעילות ציונית בקהילת אנטופול

הקשר בין יהודי אנטופול לארץ ישראל החל עוד במאה ה-18. בשנות ה-30 של המאה ה-19 (תק"ץ-ת"ר) החלה עלייה לארץ שלא פסקה עד חיסול הקהילה בשואה. רבנים חשובים ומשפחות שלמות עלו לארץ. הפעילות הציונית החלה כבר מתקופת העלייה הראשונה בקבוצה של "חובבי ציון" שבעיקר אספה כספים בעבור יישוב ארץ ישראל באמצעות קערות שהוצבו במקומות התפילה בערב יום הכיפורים.
לאחר תר"ס (בתחילת המאה ה-20) ירדה באופן משמעותית התמיכה ביישוב ארץ ישראל בגלל מהפכת 1905 של הסוציאליסטים והליברלים ברוסיה. רבים מהיהודים הצעירים והמשכילים נהו אחר המהפכנים. בעקבות כך עלתה קרנה של התנועה הסוציאליסטית היהודית, ה"בונד", שהייתה לא ציונית וראתה בגולה את פתרון בעיית היהודים. סניף "הבונד" באנטופול שקם באותן שנים הגיע ל-150 חברים. אמנם באותן שנים נוסד גם סניף של הציונים הכלליים שמספר חבריו הגיע למאה חברים. לאחר שהמהפכה נכשלה, התגברה הפעילות הציונית, ובנוסף לציונים הכלליים פעלו קבוצות ציונית קטנות יותר כמו צעירי ציון, פועלי ציון ותנועת הנוער "הרצליה". כל התנועות האלו עסקו בעיקר בפעילות תרבותית-הסברתית ועדיין לא בהגשמה מעשית.
לאחר מספר שנות הפסקה בגלל מלחמת העולם הראשונה והפרעות נגד היהודים במצב של חוסר יציבות שלטונית, חודשה הפעילות הציונית עם התייצבותו של השלטון הפולני. תנועת הנוער "הרצליה" התפרקה ובמקומה באה תנועה הנוער "התחייה" שנוסדה על ידי "צעירי ציון". בעקבות איחוד "ברית הפועלים הציונית הסוציאליסטית צעירי ציון (צ"ס)' ו"הברית העולמית של פועלי ציון ימין" והקמת 'ברית הפועלים העברית סוצאליסטית פועלי ציון-צ"ס', חברי תנועת הנוער "התחייה" הצטרפו לפרייהייט, תנועת הנוער של תנועת 'פועלי ציון-צ"ס'.
במהלך תר"ף-תר"ץ (במהלך שנות ה-20) נוסדו סניפים של תנועות ציוניות מכל הזרמים הציוניים: בתר"ף הוקם סניף של החלוץ ולאחר שנתיים עלו שבעת החלוצים הראשונים מאנטופול. בתרפ"ה (1925) הוקם סניף תנועת הנוער של תנועת "החלוץ", החלוץ הצעיר. לאחר שנה הוקם הקן של השומר הצעיר. לתנועות האלו היו ספריות עבריות בעלות חשיבות. כן נוסדו סניפים של תנועת המזרחי, התנועה הרוויזיוניסטית ותנועת הנוער שלה בית"ר, וצ"ס.
תוצאות הצבעת יהודי אנטופול בבחירות לשני הקונגרסים הציוניים האחרונים לפני השואה היו:

בבחירות לקונגרס הציוני ה-20 בתרצ"ז (1937) הצביעו 111 מיהודי העיירה. "רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 61 קולות, הציונים הכלליים - 19, "מפלגת המדינה" - 17 וה"מזרחי" - 14.

בבחירות לקונגרס הציוני ה-21 בתרצ"ט הצביעו 80. "רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 48 קולות, ה"מזרחי" - 16 והציונים הכלליים - 16.