google/wiki40b huggingface dataset:
קרעפלאך

קרעפלאך (או קרעפלעך) הם כיסונים שמקורם במטבח היהודי האשכנזי. הם ממולאים בבשר טחון (אולם קיימות גם גרסאות צמחוניות למשל עם מילוי תפוחי אדמה) ומבושלים במים רותחים או במרק עוף. בגרסה פחות מקובלת, יש המטגנים את הקרעפלאך לפני ההגשה.
הקרעפלאך מזכירים כיסונים האופייניים לתרבויות אחרות כגון הרביולי האיטלקי או הוונטון הסיני. מקורו במטבח האשכנזי הוא מרוסיה, שם הוא נקרא פילמני, באוקראינה הוא נקרא וארניקי ובפולין שמו "פירוגי". פירוגי הממולאים בתפוחי אדמה נקראים בפולין "רוּסקִיִי פירוגי" (פירוגים רוסיים) ובבוכרה קוראים להם "דושפרה" ומבשלים אותם במרק אדום.
את הקרעפלאך נוהגים לאכול בשלושה ימים: בערב יום הכיפורים, בהושענא רבה ובפורים. המשותף לימים אלו הוא שמדובר בימים חגיגיים, אך אינם נחשבים כיום טוב של ממש. לכן אוכלים בהם קרעפלאך, שהוא בעצם בשר (בגלל החגיגיות) מכוסה (כי זה לא לגמרי חג).
ב"ספר הבדיחה והחידוד" מאת אלתר דרויאנוב כתוב בהקשר זה:
כלל אמרו ליצנים:
אין מלבבים לביבות (כּרפּלים בלעז) אלא בימים שיש בהם חבטה: ערב יום-כיפור – מלקות, הושענא רבה – חיבוט ערבה, פורים – חיבוט המן. וכבר מרומז הדבר בתורה: "הכה תכה" - נוטריקון: הושענא, כיפור, המן תאכל כרפלים הרבה.
— ספר הבדיחה והחידוד: אכלנים ושתיינים, באתר פרויקט בן יהודה
סובטסק (מחוז קירוב)

היסטוריה

במאה ה-12 שימשה קוקארקה כבירת הנסיכות המקומית של צומבילאט (Чумбылат), מנהיג ולוחם מארי נודע. בשנת 1594 נכבשה קוקארקה על ידי רוסיה הצארית.
בתקופת האימפריה הרוסית הייתה קוקארקה סלובודה (Слобода) בנפת ויאטקה. בשנת 1918 הוכרה קוקארקה כיישוב עירוני, ובשנת 1937 שונה שמה לסובטסק והיא הוגדרה כעיר.
אורביס

אורביס (באנגלית: Orbis, נוסד ב-1957), הוא רבעון לענייני מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, המוצא לאור על ידי אלסביר, חברה הולנדית ותיקה להוצאה לאור, עבור "המכון (האמריקאי) לחקר מדיניות חוץ" (Foreign Policy Research Institute - FPRI), שמושבו בפילדלפיה. קו המערכת נוטה בדרך כלל לכיוון ימין - ניצי, בכל הנוגע למדיניות חוץ אמריקאית.

הקמת הרבעון והאידאולוגיה שלו

ב-1955 הקים רוברט שטראוס - הופה (1903–2002), פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פנסילבניה, יליד וינה, בן לאב יהודי ממוצא הונגרי ואם ממוצא פרוטסטנטי צרפתי, שחזה כבר ב-1938 את פרוץ מלחמת העולם השנייה, את "המכון לחקר מדיניות חוץ" (FPRI), בפילדלפיה, פנסילבניה. כעבור שנתיים הוא ייסד את "אורביס", שהפך לפרסום הדגל של המכון, עד היום. שטראוס - הופה כיהן כעורכו הראשון של אורביס במשך 12 שנים, עד 1969, עת עזב אותו לטובת מינוי לשגריר ארצות הברית, במקור למרוקו ובסופו של דבר לסרי לנקה ולאיים המלדיביים (מינוי של ריצ'רד ניקסון). הוא חזר למכון שייסד (אף כי לא לאורביס), אחרי קריירה דיפלומטית שנמשכה כעשרים שנה, במסגרתה הספיק לכהן כשגריר ארצו במספר מדינות נוספות, כמו בלגיה, שוודיה, טורקיה ואף כשגריר ארצות הברית לנאט"ו.
במאמר בשם "המאזן של המחר" (The Balance of Tomorrow), שכתב שטראוס - הופה בגיליון הראשון של אורביס, הוא פירט את מטרות הרבעון החדש בצורה ברורה וחד משמעית - פיתוח אסטרטגיה לניצחון של המערב במלחמה הקרה למול ברית המועצות. גיבוש מצע רעיוני לאיחודו של העולם כולו, בהנהגתה של ארצות הברית, כנגד הכוחות שאין להם דבר לתרום להתפתחותו של המין האנושי, חוץ מכוח גס ואידאולוגיה רקובה.
אורביס עתיד היה להמשיך בכיוון אידאולוגי פרו אמריקאי ופרו מערבי מובהק זה, כנגד אויביהם המתחלפים של ארצות הברית ושל המערב, במשך כל עשרות השנים שלאחר מכן, עד היום. תחילה כנגד ברית המועצות וכיום גם כנגד האסלאם הרדיקלי. קו המערכת התנגד למשל בשעתו, לדטאנט, תמך במלחמת וייטנאם והמשיך לאורך עשור אחרי עשור באותו קו ניצי שמרני מובהק.
הקו האידאולוגי המערכתי הברור לא הקהה עם זאת את חודה של יכולת הניתוח האנליטי המעשי של אורביס ושל עורכו. ב-1962 כתב שטראוס - הופה באורביס מאמר ידוע מאוד, בשם "הסבך הסיני - סובייטי ומדיניות ארצות הברית" (The Sino - Soviet Tangle and U.S. Policy). שטראוס - הופה קרא במאמר זה לברית מעשית, גם אם לא אידאולוגית, עם סין, כנגד ברית המועצות. המאמר נחשב לאחד המשפיעים על מדיניות הפתיחות המפתיעה של מי שעתיד היה להיבחר כעבור שש שנים לנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון והיועץ לביטחון לאומי שלו הנרי קיסינג'ר, כלפי סין. ניקסון כזכור, היה זה שהחל את הקריירה הדיפלומטית של שטראוס - הופה כשגריר ארצות הברית למדינות שונות.

עורכים ראשיים

מחליפו של שטראוס - הופה כעורך אורביס ב-1969, היה ויליאם קינטנר (1915–1997), אף הוא פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פנסילבניה, בעל דעות שמרניות - ניציות דומות, אשר כיהן כעורך עד 1982, עם הפסקה של כשנה וחצי, ספטמבר 1973 - מרץ 1975, בהן כיהן כשגריר ארצות הברית בתאילנד, גם כאן מינוי של ניקסון, בשלהי כהונתו כנשיא ארצות הברית.
כיום ומאז 2008 מכהן כעורך הרבעון, מקובין תומאס אוונס, פרופסור לענייני ביטחון לאומי בקולג' של הצי האמריקאי בניופורט, רוד איילנד. קדם לו (2004–2008) פרופסור (מדע המדינה, סווארטמור קולג', פנסילבניה) ג'יימס קורט. לפני כן (2001–2004), העורך של אורביס היה פרופסור (אוניברסיטת פנסילבניה) דייוויד אייזנהאואר, נכדו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר וחתנו של הנשיא ניקסון, וקדם לו (1995–2001) חתן פרס פוליצר פרופסור (אוניברסיטת פנסילבניה) וולטר מקדוגל. בשנים 1986–1993 ערך את האורביס דניאל פייפס.
חנוך גד יוסטמן

ילדותו

נולד לרבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן שנודע כמחבר ספר החסידות "שפתי צדיק" ומייסד חסידות פילץ, ולמרת לאה הנדיל, והיה בן הזקונים מבין עשרת ילדיהם. לאחר פטירת ה"שפת אמת", חלק מחסידיו מינו את רבי פנחס מנחם יוסטמן לאדמו"ר, והמשפחה עברה לפילץ שהתפרסמה כמרכז חסידי וה"שפתי צדיק" היה לאחד מהאדמו"רים החשובים בדורו. בתקופה מאוחרת יותר עברה המשפחה לווירשוב ובזמן מאוחר יותר עברה לצ'נסטוחובה, שבה החל רבי חנוך גד בפעולותיו התורניות. שם הקים את ישיבת "שפתי צדיק" על שם ספרו וכינויו של אביו. הוכתר כאדמו"ר מפילץ בתרפ"א לאחר פטירת אביו. בהיותו אדמו"ר כיהן גם כרבה של העיירה ויילון, אך המשיך לדאוג לענייני הישיבה מרחוק. 
בלט בענוותו ובנועם הליכותיו, והיה מקובל מאוד על הציבור. החמיר בהלכה על עצמו והשתדל להקל על האחרים. עסק בייחוד בענייני צדקה. היה פעיל באגודת ישראל והיה חבר במועצת גדולי התורה בפולין וב"מועצת גדולי התרה" העולמית, אך התאמץ לא להתבלט. למרות זאת התחשבו בדעותיו וזכה להערכה רבה.

בימי השואה

בתחילת הכיבוש הנאצי ברח האדמו"ר מפילץ יחד עם בני קהילתו מזרחה, כשהוא נוטל עמו רק את התפילין והטלית. דרך גטו לודז' וגטו ורשה חזר לצ'נסטוחובה, ובתנאים הקשים בגטו צ'נסטוחוב המשיך ללמד תורה וחסידות. חיזק ועודד את יהודי הגטו ולימד הלכות קידוש השם. וכן עסק בצדקה וחסד בגופו: אסף כספי תמיכה בנזקקים עד כמה שאפשר היה להשיג במצב הזה, הקים מטבחים לפליטים מהעיירות הקרובות, ובמיוחד דאג לחסידי גור צעירים שלמדו תורה וחסידות בסתר במרתפים מוזנחים וחשוכים. ארגן בדירתו אספות חשאיות של רבנים ועסקנים שבהם, בין השאר, חיברו תפילות מיוחדות כדי לעורר את רחמיו של הבורא, אולי יבטל את הגזרה. באחת האספות תיקנו להתפלל בכל יום מנחה של ערב יום הכיפורים. 
שכנע עשירים שהגיעו לגטו ממקומות אחרים לתת מכספם גם לאחרים, וזירז את כל מי שבא אליו להתחלק בלחם עם האחרים.
על פי אחת העדויות יום אחד הגיע לביתו בורח מחלמנו שסיפר לו באופן אישי על הרצח ההמוני המתרחש במחנות. הדברים גרמו לרב יוסטמן זעזוע קשה והוא נפל למשכב במשך כמה ימים. בעקבות עדות זו עודד את הצעירים בני העיירה ווילון לברוח מהגטו והורה אף לצעירות לעשות כן כדי שינצלו ממחנות ההשמדה, למרות הסתייגות בני המשפחות. במקרים אחרים התיר לשלוח ילדים לבתים נוצריים על אף החשש שימירו דתם. נראה שהנימוק לכך הוא שסכנת החיים הייתה וודאית והמרת הדת רק ספק.   
במוצאי יום הכיפורים תש"ג (1942) החל גירושם של מרבית יושבי הגטו בצ'נסטוכובה למחנה ההשמדה טרבלינקה. בתחילה שוכנע הרב על ידי חסידיו להסתתר בבונקר עם בני משפחתו, אך לאחר זמן מסוים החליט "אני אלך עם כל היהודים!. הרב גורש עם עוד למעלה מ-6,000 מיהודי הגטו במשלוח השני שיצא מהגטו בערב חג הסוכות.  הגרמנים ציוו עליו בתקיפות לפשוט מעליו את בגד הציצית, אך הרבי סירב בתוקף. כפי הנראה הוא נרצח עם משפחתו בתאי הגז בטרבלינקה ביום הראשון של  חג סוכות תש"ג. מבני משפחתו הקרובה, ניצל רק חתן אחד ואולי שניים.
קארמניולה

תולדות המקום

המצודה שבעיר נבנתה במאה ה-9. מאותה תקופה יש לנו מסמכים רשמיים על קארמניוֹלה. השטח היה בבעלות האדונים "ארדואיניצ'י" (Arduinici) מטורינו (Marca di Torino). סביב המצודה נבנתה חומה ובתוך החומה הוקמה עיר הקטנה. המרקיזות של סלוצו (Il marchesato di Saluzzo) שרכשה את הבעלות על העיר נחלה מפלה בקרב נגד הצרפתים והספרדים וכך היא נאלצה להעביר את השליטה במקום לידי הצרפתים, ואלה נשארו בה 40 שנה. הדוכס לבית סבויה, קרלו אמנואלה ה-1, לאחר מצור, כבש את העיר. אבל במלחמה בין " מריה קאריסטינה מצרפת היא מאדאמה ריאלה" לבין גיסה, "תומסו פרנסקו" מבית סבויה, בשנת 1691 חזרה העיר משליטה צרפתית לשליטת בית סבויה, ליד הנסיך "ויטוריו אמדאו ה-2".

יהדות קארמניולה

בקארמניוֹלה קיים אחד מבתי הכנסת היפים בפיימונטה. הוא שוחזר בעזרת השלטונות בהשקעה של 1,265 מיליון לירות איטלקיות. ומאז שנת 1987 הוא פתוח לציבור, לפי הזמנה מראש. בדרך כלל בית הכנסת פתוח בימי ראשון אחרי הצהרים. בשנות ה-50 של המאה ה-19 דווח כי בית הכנסת נעזב וציודו הועבר לטורינו. בשנת 1939 התקיים האירוע האחרון בבית הכנסת, הייתה זו חתונה. 
היהודים בקארמניוֹלה היו מלווים בריבית. בסוף המאה ה-16 מוזכר שמו של הבנקאי היהודי ליאונה. משנת 1680 מוכרים לנו שני משפחות בנקאיים יהודים: פוג'טי ודונטו קונדה. (Pogetti e Donato Conde). במאה ה-18 מספר היהודים בעיר לא עלה על 200. בשנת 1724 הוקם בעיר, בדומה לשאר הערים בפיימונטה, גטו. הגטו היה בשכונה רחוקה מהכנסייה בשם Cierche היום בקרבת הרחובות: Bellini,dell Cherche,Benso,Baldassano.

בית הכנסת הוא ב-Via Bellini, היכן שהייתה בעבר אחת הכניסות לגטו. בכניסה לבית הכנסת חרוטה באבן שיש הכתובת הבאה:
בית הכנסת
 המאה הח"י לספה"נ
כי ביתי
בית תפילה 
יקרא לכל העמים
 ישעיהו נ"ו ז'
הוא נמצא בקומה הראשונה של בניין מהמאה ה-17. אולם בית הכנסת הוא מרובע. החלונות גבוהים במטרה לאפשר כניסה של אור לבית הכנסת. הבימה היא מיוחדת במינה: את האדן הנמוך בצורת מתומן סובבים שמונה עמודים לוליינים, אשר הכרכוב הבארוקי שלהם מתעטר כתר, המתנשא מעל מרכז הבמה. ארונות הקודש בסגנון בארוקי מאוחר - כמו הבימות - מעוטרים יתר על המידה בהרבה. הבימה בבית הכנסת הייתה מעין מגדל זעיר - בקרבת מרכז האולם.
ליד אולם בית הכנסת חדר קטן ובו ספסלים לילדים בגבהים משתנים: לכל ילד ספסל בגובה שלו. החדר שימש ללימוד הילדים בקהילה בה מספר הילדים היה מועט. לכל ילד ניתן היה להציע ספסל בגובה הרגלים שלו.
צבא מקצועי

קריאות להחלת מודל צבא מקצועי צה"ל


חוק שירות ביטחון, שנחקק לאחר הקמת המדינה, ב-1949, ועודכן מאז מספר פעמים, מסמיך את צה"ל לגייס כל אזרח או תושב קבע בגילאים הקבועים בחוק ולתקופה הקבועה בו. החוק מחיל למעשה גיוס חובה על כל הגברים והנשים שמלאו להם 18 או יותר ולא קיבלו פטור מגיוס מחמת גיל או מסיבות אחרות.
עם הגידול בכוח האדם של צה"ל והספקות לגבי אופן ניצולו, וכן עקב המחלוקות על השוויון בנטל, נשמעו בישראל קולות התומכים בביטול גיוס החובה ובהתאם לכך החלפת מודל צבא העם במודל הצבא המקצועי.
מפלגות שונות כמו יהדות התורה וזהות תומכות בהקמת צבא מקצועי.]
הכשרת הישוב בישראל אלפא

שרה ומירה

לחברה שני רישיונות לקידוח ימי: 347/"מירה" ו- 348/"שרה", באמצעות עמנואל אנרגיה בע"מ שהיא חברה פרטית בבעלות מלאה של החברה, ובאמצעות "עמנואל אנרגיה – חיפושי גז ונפט, שותפות מוגבלת", שגם היא בשליטתה המלאה של החברה, ויחד עם החברה האם חברת הכשרת היישוב בישראל בע"מ המחזיקה ב-5% מהזכויות, זכויות בהיקף כולל של כ-46.6%. שדות "שרה" ו"מירה" הם בגודל של 400,000 דונם כל אחד ונמצאים בתחום המים הכלכליים של מדינת ישראל, כ- 40 ק"מ מערבית לחדרה, דרומית למאגרי הגז "דלית" ו-"תמר". 
בין השותפים הנוספים ברישיונות האמורים ניתן למצוא את קבוצת אי.די.בי. והאחים עופר.
קידוח מירה הסתיים ב-6 בספטמבר 2012 והשותפות בקידוח הודיעו לציבור שלא נמצא בו גז. קידוח שרה הסתיים ב-20 באוקטובר 2012 והשותפות בקידוח הודיעו לציבור שגם בו לא נמצא גז.

רישיונות נוספים בארץ

להכשרת היישוב, עמנואל אנרגיה ושותפות עמנואל אופציה לזכויות בשיעור של כ-11.5% ברישיון "שמואל", הממוקם סמוך לחופי ישראל במים רדודים בין אשקלון לבת-ים. עד כה מימשה קבוצת עמנואל אופציה לרכוש 7.128% (מתוך 100%) ברישיון "שמואל". העברת הזכויות שמומשו כאמור לעיל כפופה לאישור הממונה על ענייני הנפט במשרד האנרגיה והמים. בנוסף, לקבוצת עמנואל אופציה לזכויות בשיעור של כ- 7.5% ברישיון "עוז" (בשמו הקודם- "בנימין דרום"), הממוקם כ-40 ק"מ מערבית לחדרה, בסמוך לרישיונות "שרה" ו"מירה", כנגד העברת 2.5% מן הזכויות ברישיונות "שרה" ו"מירה".

פעילות בחו"ל

החברה מחזיקה כ- 51% מהון מניות חברת .Emanuelle Adriatic Energy Ltd, שהגיעה להסכמות עם נציג ממשלת אלבניה, בדבר קבלת זכויות לפתח, להפיק ולמכור מוצרים הידרוקרבוניים (נפט וגז) בשלושה בלוקים ימיים בים האדריאטי, בשטח כולל של כ- 5,070 קמ"ר, המצויים מול חופי אלבניה ובשליטתה, וזאת בכפוף לחתימה על הסכם מפורט וקבלת אישורים רגולטוריים.
ביום 11 במאי 2012 חברה בת בבעלות מלאה של החברה, "עמנואל אינטרנשיונל", הגישה הצעה במסגרת מכרז שפורסם על ידי ממשלת קפריסין לרכישת זכויות חיפוש והפקה של נפט ו/או גז בשטח המים הכלכליים של קפריסין.
רמולד

רמולד (בצרפתית: Remoulade) - רוטב לתיבול  מהמטבח הצרפתי המבוסס על רוטב איולי או מיונז, אשר צבעו צהבהב ומתובל בכל מיני תבלינים, כגון קארי, פפריקה ומלפפון חמוץ.
המרכיבים של הרוטב: רוטב מיונז, צלפים, מלפפון חמוץ, חרדל, אנשובי ותבלינים כגון עירית וטרגון.
רוטב הרמולד משמש לתיבול בשרים, דגים, מטוגנים כגון צ'יפס וסלטים שונים.
במדינות שונות קיימות ווראציות שונות כגון תוספת של פטרוזיליה, חומץ, כרוב, בצל ועוד.
מיינץ

הקהילה היהודית

מיינץ נקראת במקורות היהודיים מגנצא, והייתה עיר מרכזית ומכוננת ביהדות אשכנז. במשך כאלף שנים התקיימה בה קהילה יהודית מפוארת. ביחד עם הערים וורמס (ורמיזא) ושפייר הרכיבה את שלוש הקהילות היהודיות הגדולות שלאורך הריין, שנודעו בראשי התיבות שו"ם.
במהלך מסע הצלב הראשון נפגעה הקהילה היהודית קשות על ידי הצלבנים שעברו בעיר בדרכם מזרחה. לאחר שטבחו ביהודי וורמס המשיכו הצלבנים אל מיינץ. בתחילה מצאו 1,300 יהודים מחסה בבית ההגמון, תמורת סכום כסף רב (חמש מאות מארקים של כסף). לאחר יומיים של משא ומתן בין הצלבנים לארכיהגמון נפתחו שערי העיר בפני הצלבנים, ביום מתן תורה. יהודי הקהילה, כשבראשם עומד ר' קלונימוס, "לבשו שריונים וחגרו כלי מלחמתם" ולחמו אל מול הפורעים. כשהתברר שהפורעים מנצחים במערכה ברחו אנשי חיל המשמר של ההגמון ואף הארכיהגמון עצמו. כשהתברר שאין מנוס, בחרו יהודי הקהילה ללכת בדרכי מתבצרי מצדה ולהמית את יקיריהם בעצמם מאשר להפקיר אותם למוות באכזריות בידי הצלבנים, דבר שבתקופה זו היה ביטוי עליון של אצילות נפש. כמו כן הספיקו היהודים לשרוף בעצמם את בית הכנסת כדי שלא יחולל. הפליטים נרדפו ונטבחו ורק כ-60 מעשירי העיר הוברחו אל מחוץ לעיר אולם גם הם נתפסו ונרצחו. בפרעות אלה גם עלה באש חלק מהעיר.
רבי טוביה בר אליעזר מזכיר בספרו מדרש לקח טוב את גזירות תתנ"ו, בשנת 1096, בעיר מגנצא. הוא כתב בפירושו לפרשת אמור על הפסוק הַמּוֹצִיא אֶתְכֶם מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לִהְיוֹת (ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק ל"ג): "ואני כותב להיות זיכרון שעשו קדושי עליון קהל מגנז"א, שמסרו עצמם ואת נשיהם ובניהם ובנותיהם ביום אחד בפרס חג השבועות ונשחטו כאיש אחד על קידוש שם אלהי ישראל בשנת ד'תתנ"ו לבריאת העולם, כשנתנו יד יישובי הארץ לעלות לרשת משכנות עליון. ועליהם ועל כיוצא בהם הכתוב אומר:  וְנִקֵּיתִי דָּמָם לֹא נִקֵּיתִי" ספר יואל, פרק ד', פסוק כ"א.
בקהילה זו כיהן כרב רבנו גרשום מאור הגולה, והיו בה חכמים גדולים נוספים, כרבי שמעון הגדול, רבי קלונימוס מלוקה, רבי יעקב בן יקר, רבי יצחק בן יהודה ועוד. על פי האגדה, הקהילה היהודית במקום תרמה למסורת היהודית, בין השאר, את תפילת "ונתנה תוקף" המפורסמת (אלא שככל הנראה נתחברה תפילה זו בארץ ישראל וזמן רב לפני היישוב היהודי באזור).
על הפוגרום ביהודי מגנצא בשנת 1096 כתב שאול טשרניחובסקי את הפואמה "ברוך ממגנצא". בשיר מתאר ברוך, הניצב על מקום קבורת אשתו, את שקרה לקהילת מגנצא, ובעיקר את שקרה לו במהלך הפוגרום, כאשר בניגוד לאשתו שנטבחה, לא עמד לו עוז רוחו והוא המיר את דתו, וכדבריו: "...אָז קִלְּלִתִּי גּוֹי מַחֲצַבְתִּי".
אדוארד פרלונג

שנותיו המוקדמות

פרלונג נולד בגלנדייל שבקליפורניה לאם ממוצא מקסיקני ולאב בלתי ידוע. הוא עבר אל דודתו ודודו, ננסי טאפויה וסין פרלונג, בקיץ 1990; השניים הפכו לאפוטרופסים שלו בספטמבר 1991, אך באוגוסט 1993 חזר לאמו.

קריירה

פרלונג החל את קריירת המשחק שלו בסרט "שליחות קטלנית 2" בתפקיד ג'ון קונור, תפקיד שהקנה לו פרסום ופרסים שונים. לאחר מכן כיכב לצד שחקנים מפורסמים כגון מריל סטריפ וליאם ניסן בסרט "לפני ואחרי", ולצד טים רות' בסרט "אודסה הקטנה". בשיא הקריירה שלו הוציא גרסת כיסוי לשיר "אנשים הם מוזרים" של להקת "הדלתות" ביפן. קריירת השירה שלו ביפן לא הצליחה במיוחד. בשנת 1998, כיכב בסרט "אמריקה איקס" לצד אדוארד נורטון. 
בשנת 2006, הופיע ככוכב אורח בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "CSI ניו-יורק". בשנת 2019 חזר לגלם את ג'ון קונור, בסרט שליחות קטלנית: גורל אפל.

חייו האישיים

אדוארד פרלונג ניהל מערכת יחסים עם פריס הילטון בתחילת שנת 2000. הוא התחתן עם השחקנית רייצ'ל בלה ב-19 באפריל 2006, שילדה את בנם איתן פייג' פרלונג ב-21 בספטמבר 2006. 
הוא ידוע כתומך בזכויות בעלי חיים, והופיע בתשדירים של הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (PETA). בשנת 2004 נעצר מפני שניסה להסיר סרטנים מחנות מכולת בקנטקי, שם צילם את סרטו העצמאי "ג'ימי וג'ודי".
אדוארד פרלונג גם שיחק תפקיד ראשי בסרט "דטרויט רוק סיטי" ב-1999.
אברהם מרדכי וקס

אברהם מרדכי וקס (נולד בי"ז בניסן תשי"ח, 6 באפריל 1958) הוא חזן ישראלי.

קורות חיים

נולד בבני ברק למשפחת מחסידות גור. בשנים 1987–1989 למד בבית הספר לחזנות "תפילת אליעזר" של החזן חיים אליעזר הרשטיק. בשנים 1994–1997 למד במכון תל אביב לחזנות בניהולו של החזן נפתלי הרשטיק. בין מוריו היו החזן יצחק אשל, דוד אולמן ושמואל טאובה וכן הפסנתרן ריימונד גולדשטיין שגם ליווה אותו בהופעותיו בהמשך. בשנת 1995 נבחר לייצג את מכון תל אביב לחזנות בקונצרט לזכרו של החזן דוד קוסוביצקי, בו ביצע את יצירתו של זילברטס ברכת החודש. בשנת 1996 הופיע בבנייני האומה בירושלים בערב חזנות לרגל חלוקת פרס ירושלים על שם הרב שילה רפאל.
בשנת 1996 זכה במקום השני בפרס לוסטיג לחזנות, ובאותה שנה זכה במקום הראשון בפרס לוסטיג לחזנות באירוע שנערך באולם רקנאטי במוזיאון תל אביב מטעם המחלקה לתרבות תורנית בעיריית תל אביב. חבר השופטים כלל בין היתר את החזנים חיים אדלר ודודו פישר, השופט דב לוין והשר יצחק מודעי.
החזן וקס שימש כחזן ראשי בבתי הכנסת "יגדיל תורה" בנתניה, בבית הכנסת הגדול של העיר יהוד וכן ברמת גן. בשנת 1996 נבחר לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול "שונה הלכות" בנתניה, שם שימש במשך שבע שנים.

סגנונו

לחזן וקס קול טנור חזק ועוצמתי. ניחן ב"קולורטורה" (סלסולי קול) עשירה ומגוונת, במנעד רחב ובהבעה מלאת רגש. ניחן במגוון טכניקות ובהן: העשרת הקולורטורה ו"משחקי הקול" השונים הכלולים בה ובהוספת ניואנסים חדשים ליצירה, והולכתה ל"מחוזות אחרים" וחדשניים יותר, שלא היו כלולים בה מלכתחילה.
קרנארבונשייר

גאוגרפיה

מכיוון צפון ומערב המחוז היה נמצא לחופי הים האירי ומצר מנאי החוצה בינו לבין האי אנגלסי. מכיוון מזרח המחוז גבל במחוז דנבישייר ההיסטורי, ומדרום במחוז מריונת'שייר. רוב שטחי המחוז התאפיינו באזורים הרריים וכפריים לרוב, כאשר מספר מרכזים עירוניים נמצאו בעיקר לאורך החוף הצפוני (בהם בנגור, קרנארבון, קונווי ופורטמאדוג). נכלל בו גם רכס הרי סנודון (בהם ההר הגבוה ביותר בוויילס ואנגליה הר סנודון) והחלק הצפוני של שמורת סנודוניה.
לורי טראהן

ביוגרפיה

טראהן נולדה בלוול שבמסצ'וסטס. אביה, טוני לורירו, היה בן להורים פורטוגלים. אביו היה יליד פורטו שבצפון פורטוגל, ואמו נולדה בברזיל להורים פורטוגלים, עקב מות אמה עברה לחיות עם קרובי משפחה באיים האזוריים. אמא גם היא ממוצא פורטוגזי חלקי.
טראהן למדה בתיכון לוול, שם מאוחר יותר נכנסה להיכל התהילה של הספורט בבית הספר התיכון. בתיכון לוול זכתה במלגת כדורעף למימון לימודיה האקדמיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. לטרהאן תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ובלימודים מקומיים ואזוריים. 
אחרי לימודיה הגבוהים, טרהאן עבדה בסגל של מרטי מיהאן, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מסצ'וסטס, ובסופו של דבר התמנתה לראשת הסגל. ב-2005 עזבה טרהאן את המגזר הציבורי כדי לעבוד בחברת "צ'ויס-סטרים", חברת תוכנה שיווקית בקיימברידג'. בהמשך התמנתה למנכ"ל מכון קונקיר למנהיגות, חברת נשים וייעוץ קטנה.
באוקטובר 2017 הודיעה טרהאן על מועמדותה לבית הנבחרים בבחירות 2018 לקונגרס. היא התמודדה על מושבה של ניקי צונגס, שייצגה את מחוזות הקונגרס ה-3 וה-5 של מסצ'וסטס בשנים 2007–2019. בספטמבר 2018 זכתה טרהאן בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית כאשר גברה על ראש הסגל של ראש עיריית בוסטון מרטי וולש. בבחירות הכלליות בנובמבר, הביסה טרהאן בקלות את מועמד המפלגה הרפובליקנית ריק גרין, וסחפה 62% מקולות הבוחרים.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-48

המוזיקה הטובה ביותר

"Backbeat" – דון ווז
ספר השטוזים של דתיה

פרסום הספר

סוגת ה"שטוּז" נוצרה תחילה על ידי דתיה בן דור כמשחק מילולי בעל-פה, אותו נהגה לשחק עם הילדים לשם שעשוע. השטוזים פורסמו לראשונה בדפוס בספר "ככה זה בעברית", שכלל שירים נוספים, בהוצאת עם עובד, 1990. חיבתם הרבה של הילדים לשטוזים אלה דרבנה אותה לכתוב את "ספר השטוזים של דתיה", המיוחד כולו לשטוזים בלבד, בו השטוזים כתובים ואף מצוירים, בהוצאת מודן, 2000.

תבנית השטוז

המילה "שטוז" היא הלחם של "שטות" ו"חרוז", והיא מגדירה את צורתו של משפט השטוז ואת איפיון תכנו: דבר שטות מחורז. יצירת שטוז מציבה אתגר כפול: המצאת שטות וחריזה.
המבנה התחבירי של השטוז: המילה הראשונה - "פעם", ולאחריה - נושא, נשוא ומושא המתחרז עם הנושא. תוכנו של השטוז מתאפיין באי-הלימה בלתי צפויה בין הנושא לנשוא, המחוללת היגד בלתי הגיוני או בלתי אפשרי, ברוח האיגיון (באנגלית: nonsense). לדוגמה: "פעם איש סרג כביש. פעם יום ראשון הלך לישון. פעם ניצה הרביצה לפיצה". בין השטוזים מופיע בספר הפזמון "שטויות! שטויות! זה לא יכול להיות! - אז מה?! זאת כל החכמה!".
בירגו

היסטוריה

שמה של העיר, בירגו, הוא שיבוש של המילה האיטלקית "בורגו" (Borgo), היינו "רובע" או "מצודה". בבירגו נמצאו שרידים להתיישבות פיניקית ורומית. בתחילת ימי הביניים הייתה בירגו כפר דייגים קטן ונזירים דומיניקנים התגוררו בה ואף בנו בה כנסייה שהשתמרה עד היום. משהגיעו האבירים ההוספיטלרים אל מלטה בשנת 1530, הם בחרו בבירגו לבירתם, שכן מדינה, בירתו הקודמת של האי, לא התאימה לפעילותם הימית. האבירים הקימו את כנסיית לורנצו הקדוש, ביצרו את העיר סביב מבצר סנט אנג'לו והקימו בה בית חולים ("Sacra Infermeria" - "בית החולים הקדוש") המשמש כיום כמנזר. בעת המצור הגדול על מלטה ששמו עליה העות'מאנים ב-1565, נודעו לבירגו ולמבצר סנט אנג'לו השוכן בה תפקיד חשוב בעמידתו של האי, והעיר זכתה בשל כך לתואר "צ'יטה ויטוריוסה" ("Città Vittoriosa" - "עיר מנצחת"), שהיה לשמה הרשמי משך מאות שנים. לציון האירוע הוקמה ב-1705 אנדרטת הניצחון ב"כיכר הניצחון" (Misraħ ir-Rebħa) שבמרכזה של העיר. 
לאחר המצור, ב-1571, איבדה בירגו את תפקידה כבירת האי, וזה עבר לוולטה, הבירה המבוצרת החדשה שהקימו ההוספיטלרים בצידו האחר של הנמל הגדול. למרות זאת המשיכה בירגו לשמש נמל חשוב. במאה ה-17 הוקם קו הביצורים "קוטונרה" (Cottonera Lines) סביב הערים השכנות לבירגו, סנגלאה וקוספיקואה, הנודעות כשלוש הערים, והן היו ליחידה מבוצרת אחת. בין מבצר סנט אנג'לו ליתר חלקי העיר נחפר חפיר שמולא במים, והמבצר חוזק.
הבריטים שכבשו את מלטה מידי הצרפתים בשנת 1800 הרחיבו את מתקני הנמל בנמל הגדול והקימו בו מספנה. דבר זה המיט אסון על בירגו ועל שכנותיה, אשר היו יעד להפצצות תכופות של מדינות הציר בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר שב-1979 עזב אחרון החיילים הבריטים את מלטה, הוקמה "אנדרטת החירות" לחופו של ערוץ קלקארה בעיר, ובשנת 2005 נחנכה בה מרינה.
תחנת אבא הלל

היסטוריה

במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG  הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת אבא הלל.
ב-27 באוגוסט 2015 החלו העבודות.
חוק המרכז למורשת הדרוזים

חוק המרכז למורשת הדרוזים, התשס"ז-2007 הוא חוק שהוצע על ידי חבר הכנסת מג'לי והבה בכנסת ה-17. החוק הביא לפתיחת מרכז מורשת הדרוזים בחיפה. מטרת החוק העיקרית היא להקים מרכז למורשת הדרוזים, מקום בו יוכלו לבטא את התרבות שלהם כלפיי חוץ, וכן לעודד את התיירות במגזר וליצור מקומות תעסוקה. המרכז יכלול את המכון, הארכיון והמוזיאון.

רקע לחוק

חוק זה נחקק במטרה למצוא דרכים מעשיות לעידוד התיירות במגזר הדרוזי והצ'רקסי, מתוך רצון לספק פתרונות תעסוקה במגזרים האלה.
בוועדה לקידום מעמד האישה הוקדש דיון למצב התעסוקה של הנשים בחברה הדרוזית והצ'רקסית, הוועדה הזאת מתמחה בקידום מעמד האישה וצמצום הפערים בין המינים בתחום הכלכלי והם אחראים גם על שוויון תעסוקה במגזר הדרוזי. הוועדה לקידום מעמד האישה התחייבה לעקוב אחר התקדמות הטיפול בנושאי מעמד האישה ותעסוקה במגזר.
מטרת החוק העיקרית היא להקים מרכז למורשת הדרוזים, מקום בו יוכלו לבטא את התרבות שלהם כלפי חוץ. לפי התכנון, המרכז אמור לכלול את המכון, הארכיון והמוזיאון.

עיקרי החוק

לפי החוק, המדינה תיתן למי שאחראי על המרכז את המקרקעין הדרוש על מנת להפעילו. המדינה, תממן את הקמת המרכז באופן הנדרש ותקבל את כל התקציבים שאותם היא צריכה על מנת להקימו. המועצה תאשר את התקציב השנתי של המרכז ותגישו לשר לשם אישורו; התקציב יאושר על ידי שר האוצר, שנת תקציב המרכז תהיה כשנה של תקציב המדינה.
המרכז לא יהיה רשאי למכור נכסים השייכים למרכז או להעביר בדרך אחרת נכס שבבעלותו, למעט נכסים שנקבעו בתקנות באישור השר. בנוסף לכך, המרכז לא יהיה רשאי למשכן נכס שברשותו או להשכירו לתקופה העולה על עשר שנים, אלא באישור שר המדע התרבות והספורט. כמו כן, המרכז לא ייטול הלוואה העולה על סכום שקבע השר בתקנות, אלא באישור שר המדע, התרבות והספורט ושר האוצר.

ביצוע החוק

לפי הצעת החוק, שר המדע התרבות והספורט מונה על ביצועו, והוא אחראי לחוקק תקנות בכל הנוגע לביצוע מרכז המורשת לדרוזים, כולל סדרי העבודה של המועצה והוועד המנהל.
החוק קובע שהמועצה, בת 21 חברים, תכלול נציגים ממשרד ראש הממשלה, ממשרד המדע, התרבות והספורט, ממשרד החינוך, וממשרד התיירות.
וכן המועצה תכלול בין חבריה 5 אנשי אקדמיה המתמחים בתחומים רלוונטיים למרכז, ראש הרשות המקומית בו המרכז הוקם ונציגי ציבור. החוק קובע ששני שלישים מחברי המועצה ימונו מקרב האוכלוסייה הדרוזית.

יישום החוק

ב-8 בינואר 2019 נחנך ביישוב הדרוזי יאנוח ג'ת בית מורשת דרוזי על ידי שרת התרבות והספורט מירי רגב.