google/wiki40b huggingface dataset:
גד אורון

גד אורון (נולד ב-13 באוקטובר 1949 בקיבוץ ניר-עם) הוא מפיק ישראלי, המנכ"ל והבעלים של חברת "גד אורון הפקות". נחשב לחלוץ בתחום הפקות-העל בישראל.

ביוגרפיה

את הקריירה המוזיקלית פתח אורון עם שירותו הצבאי בלהקת פיקוד דרום, כששימש גם כמפקד הלהקה במשך שנתיים עד לשחרורו מצה"ל. בין היתר שירת כחבר בצוות הבוחנים ללהקות הצבאיות מטעם קצין חינוך ראשי. עוד בתקופת שירותו, חבר אורון, במסגרת התוכנית "מעוז א' א'", למתי כספי וליעקב נוי, איתם הקים את שלישיית "לא אכפת להם"; בין הלהיטים של הלהקה נמנים "אני מת", "אני אצבוט לך", "יאוש פגש יאוש", "שתי ציפורים" ו"שלוש רגליים".
ניסיון בימתי נוסף רכש אורון במסגרת הסיור הבינלאומי "מישראל באהבה" בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה ובמדינות המזרח הרחוק. כן השתתף בשנת 1973 בתוכנית "כה לח"י" של מרכז ההסברה.
ב-1973 שימש כמנהל הפקות בתיאטרון העממי א. דשא פשנל. התמחה בניהול מגוון תחומי אמנויות הבמה, כולל תיאטרון, בידור, מוזיקה, מחזות זמר שהופקו בלעדית או בשיתוף תיאטראות רפרטואריים, באולמות התיאטרון ובמופעים בישראל. ב-1977 הפך למנהל משותף ומפיק ראשי בתיאטרון העממי א. דשא פשניל, תפקיד בו שימש עד 1983, עת יצא לדרך עצמאית.
ב-1982 יזם אורון את מתקן החומה באתר המופעים בגני יהושע פארק הירקון, אתר שמאוחר יותר התפרסם בכינוי "מוֹפַעפַּארְק", והוא שימש כמנהל האתר וכמפיק ראשי של המופעים הגדולים שנערכו בפארק הירקון. בתקופה זו רכש ניסיון מעשי בקידום מופעים עתירי קהל תחת כיפת השמיים.
ב-1985 הקים אורון את חברת "גד אורון הפקות בע"מ", חברת הפקות המפיקה בישראל ומחוצה לה.
בשנות ה-80 וה-90 עסק בארגון הפקות של אמנים בינלאומיים שהופיעו בישראל, דוגמת הופעותיהם של לאונרד כהן, דייר סטרייטס, ג'ו קוקר, FAME, בריאן אדמס, ריי צ'ארלס, הפריטנדרס, חוליו איגלסיאס, אירוסמית' ובוב דילן, וכן בהפקות מחול שונות. במהלך שנות ה-80 וה-90 שימש אורון בין היתר כמנהל ומפיק של סיבובי ההופעות של שלמה ארצי וחוה אלברשטיין. לאחר תקופה קצרה בה זנח את ניהול ההפקות של אמנים בינלאומיים, חזר לעסוק בכך ב-2009.
בין האירועים עתירי הקהל הבולטים אותם הפיק אורון בישראל, נמנים שתי מיסות של האפיפיור - מיסת האפיפיור יוחנן פאולוס ה-2 באתר כורזים ומיסת האפיפיור בנדיקטוס ה-16 בהר הקפיצה נצרת; טקסי פרס התיאטרון הישראלי בשנים 1997-2003; טקסי פתיחה של המכביה - מהמכביה ה-16 עד ה-19; אירוע חנוכת גשר המיתרים בירושלים; הפקת הפתיח האמנותי של אירוויזיון 1999 שהתקיים בישראל; ו"לובשים שלום" - תצוגת אופנה בינלאומית באמפיתיאטרון קיסריה.
בין הפסטיבלים הבולטים שאורון תכנן והפיק ניתן למנות את "פסטיבל עכו" בשנים 1996 – 1999, "פסטיבל ערד" בשנים 1999–2000, "צלילים בים האדום" - פסטיבל מוזיקה קלאסית באילת, "פסטיבל תפן" ו"פסטיבל המדע" בירושלים.
בשנת 2009 חזר אורון לעיסוק בהפקת אמנים בינלאומיים בישראל, ומאז הפיק בישראל את ההופעות של לאונרד כהן, אלטון ג'ון, מטאליקה, בוב דילן, פול סיימון, רוד סטיוארט, ג'סטין ביבר, רובים ושושנים, טום ג'ונס, הארלם גלובטרוטרס, ג'רי סיינפלד, הפריטנדרס, שארל אזנבור, אנדרה ריו ועוד.
אורון נשוי ואב לשניים.
מוראטי 500 קופה

מוראטי 500 קופה

יוצרו 25,000 יחידות.
דגם ה-"מוראטי 500 קופה" התבסס על דגם פיאט 500, שיוצר על ידי חברת פיאט.
דגם ה-"מוראטי 500 קופה" הוצג לראשונה בסלון המכוניות של טורינו בשנת 1960.
בשנת 1969 מחירו של דגם ה-"מוראטי 500 קופה" עמד על 745,000 לירטות איטלקיות. מחירו של דגם ה-"595 SS Coupé" עמד על 895,000 לירטות איטלקיות.

חברת "מוראטי"

חברת "מוראטי" (באיטלקית" "Moretti S.p.A") הייתה חברה איטלקית קטנה לייצור מכוניות, ואופנועים, אשר נוסדה על ידי "Giovanni Moretti". החברה התמקדה בייצור מכוניות בתצורות, 2 דלתות : קופה וספורט. 
חברת "מוראטי" פעלה בין השנים 1926–1989 בעיר טורינו איטליה. דגמי החברה התבססו על דגמי חברת פיאט, אלפא רומיאו ו-מזראטי.
בשנת 1964 ייצרה חברת "מוראטי" 1,500 מכוניות. שטח  המפעל בטורינו השתרע על כ- 9,000 מ"ר, לחברה היו 145 עובדים (120 פועלי ייצור ו- 25 אנשי מנהלה).
WDG

הקמת האתר

האתר הוקם בשנת 2015 על ידי ג'ורג' אבני, שיר נחמיאס ורעות נגר, שלושה כתבי עבר של מדור גאווה באתר החדשות mako, מתוך כוונה לייצר קול שיוצא מהקהילה, מדבר בשפתה, וקורא לפעולה. הקמת האתר נבעה מההבנה כי "גיוון מחזק את הקהילה ומחזק את החברה שבה אנו חיות, ולכן צריכה להיות פלטפורמה שבה נפגשות כל אותיות הלהטבפ״אק ומכירות."
האתר עלה לאוויר ב-24 בדצמבר 2015 בהשקה שקטה, ובחודש אפריל 2016 הושק רשמית במסיבת השקה בפאב האוויטה בתל אביב.

אטימולוגיה

וודג' היא מילה מקובלת בסלנג הלהט"בי לתיאור קלסתר פנים. מקורו של המונח הוא מהמילה הערבית וָגְ'ה (وَجْه) שמשמעותה פנים. השם נבחר כדי לתאר את מטרתו של האתר - לשמש כבמה לקהילה הגאה ולהציג את הפנים המגוונות של חבריה וחברותיה. 
סמליל האתר מורכב משילוב של שלוש שפות – אנגלית, עברית וערבית: מקור השם הוא בערבית, האות "W" היא אות אנגלית ותנועת הסגול המוצגת תחתיה היא מסימני התנועות מהשפה העברית.
קלמנט גרינברג

ביוגרפיה

גרינברג נולד בברונקס שבניו יורק, בן בכור (מתוך שלושה בנים) להורים יהודים שהגיעו לארצות הברית מליטא. בהיותו בן חמש עברו הוריו לנורפוק שבווירג'יניה, ושם נולד אחיו מרטין גרינברג, משורר וסופר ובעיקר מתרגם גרמנית–אנגלית, ידוע בזכות עצמו. בן 11 חזר עם משפחתו לברוקלין שבניו יורק. בוגר אוניברסיטת סירקיוז בספרות אנגלית (1930). ב-1934 התחתן עם ספרנית גרושה וגר עִמה אצל אימה בכרמל שבקליפורניה. ב-1935 נולד להם בנו היחיד, דני. ב-1936 הם התגרשו וגרינברג חזר לניו יורק לבדו. 
ב-1937 היה גרינברג בין מייסדיו ואחד מעורכיו של כתב העת המחודש "פרטיזן רוויו" של קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק הטרוצקיסטית. מובילי העיתון אותה עת היו פיליפ ראב, ויליאם פיליפס ואחרים. העיתון נוסד בשעתו ב-1934 כעיתון קומוניסטי, אך הפסיק להופיע וב-1937, בעקבות הטיהורים הגדולים של סטלין בברית המועצות הוא חזר כאמור והפעם כעיתון טרוצקיסטי אנטי סטליניסטי. במקביל, גרינברג המשיך לשמש כמבקר אמנותי של העיתון The Nation, עד 1951, למרות שכפי שהוא עצמו האשים עיתון זה לאחר מכן, הקו המערכתי שלו היה צמוד לקו התעמולתי הסובייטי (לאחר שפרש ממנו הוא אף ניהל כנגד העיתון משפט דיבה בהקשר זה).
בנוסף לכתיבה זו חיבר גרינברג מאמרים על נושאים יהודיים בכתבי עת שונים, ובעיקר ב"קומנטרי", אותו הוא אף ערך לתקופה קצרה בשנים 1956-1957, יחד עם אחיו מרטין גרינברג, כממלאי מקומו של העורך דאז והמייסד של הירחון אליוט כהן. מי שהחליף אותו ב"קומנטרי", תחילה כאחד מצוות ממלאי מקום ומ-1960 כעורך ראשי יחיד היה נורמן פודהורץ, אשר היה בשעתו, אף הוא, אמנם הרבה אחרי גרינברג, בקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק. קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", לרבות גרינברג עצמו, הימינה ברובה עם השנים והפכה למרכזו של הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית. בשנות השמונים, אף היו שטענו כנגד גרינברג כי הוא תומך באמנות האמריקאית ככלי במסגרת המלחמה הקרה כנגד ברית המועצות ולמען השגת הגמוניה אמריקאית גם בתחום זה (Hilton Kramer, “Greenberg and the Cold War​,” New Criterion, March 1993).

מבקר אמנות

ב"פרטיזן רוויו" החל גרינברג לכתוב ביקורת אמנות, וכאן הוא פרסם רבים ממאמריו הנודעים. תרומתו של גרינברג הייתה בניסוח המודרניזם האירופי והאמריקאי כפי שהוא תפש אותם - כתנועה אמנותית השואפת לבדוק את גבולות המדיום, את יחסי הצורה, הצבע והרקם שבאמנות. זו היא "אמנות לשם אמנות". בכתיבתו זו הוא עיצב את מה שניתן לתאר כ"מצע התאורטי של המודרניזם".  
במאמר "אוונגרד וקיטש" (1939) מניח גרינברג תשתית תאורטית לפסילתו של הקיטש האמנותי. גרינברג תפש את האמנות המודרנית כאוונגרד אמנותי נע, ואילו הקיטש נתפש כחיקוי אשר לוקח את השגי האוונגרד ומדרדר אותם. דרדור זה אינו רק שאלה של טעם אמנותי כי אם ניסיון לתפיסה מוסרית: "הקיטש הוא התגלמות כל המלאכותי בחיים העכשווים. הקיטש מתיימר לא לתבוע דבר מצרכניו מלבד כספם - אפילו לא את זמנם." (אוונגרד וקיטש, תרגום: אלינור ברגר). 
ב"לקראת לאוקון חדש" (1940) מציג גרינברג את תפיסתו לגבי הציור המודרניסטי. גישתו דוגלת בטהרנות של כל מדיום אמנותי. לכל מדיום כזה מאפיינים ייחודיים אותם הוא צריך לחקור ולבחון. לדוגמה הנראטיב בספורת, הקומפוזיציה והנחת הצבע בציור, ועוד. האמנות המופשטת נתפשת בעיני גרינברג כשיא של השגי האמנות. את הביטוי לאמונתו מצא גרינברג באמנות של אסכולת ניו יורק ובציור של ג'קסון פולוק בפרט. 
תרגומים לעברית של מבחר ממאמרי גרינברג ניתן למצוא בכתב העת "המדרשה", חוברת מס' 3, 2000.
יחסי אזרבייג'ן–אנטיגואה וברבודה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לאנטיגואה וברבודה כוננו ב-5 באפריל 1995. לרוב, המדינות לא מקיימות קשרים כלכליים וזאת בשל המרחק הגאוגרפי הרב הקיים ביניהם.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאנטיגואה וברבודה לאזרבייג'ן הגיעה לסך 8.48 אלף דולר אמריקאי והיא כללה מתכות להרכבה.
שער המוגרבים

שער המוגרבים (מכונה גם: שער הרמב"ם וגם שער הלל) הוא שער למתחם הר הבית, הנמצא בצידו הדרומי של הכותל המערבי. כיום, זהו השער היחיד משערי הר הבית שדרכו נכנסים להר מבקרים לא מוסלמים. השער כונה כך על שם שכונת המוגרבים, שנהרסה בעבודות להרחבת רחבת הכותל המערבי לאחר מלחמת ששת הימים.
כ־20 מטרים מתחת לשער נמצא מעבר חסום בשם שער ברקלי.

גשר המוגרבים ומעלה המוגרבים


אל השער הובילה סוללת עפר – "מעלה המוגרבים" – שהייתה בנויה על גבי הבית היחיד של שכונת המוגרבים שלא נהרס (משום שהיה רשום בטאבו כקדוש), עקב התמוטטות של אחד מהקירות התומכים של הסוללה לכיוון רחבת הכותל המערבי בשלגים בחודש פברואר 2004 הוחלט לפרקה. בינואר 2005 החליטה ממשלת ישראל על תוכנית לשיקום השער והסוללה, על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי, שתיכננה במקום גשר מונומנטלי. בתחילת 2007 הוחל בפירוק הסוללה לצורך עבודות ארכאולוגיות, שרק לאחריהן ניתן יהיה להתחיל בעבודות הבנייה. פעולות אלה לוו במהומות מצד ערביי ישראל והפלסטינים, תוך קריאות חריפות מצד מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ראאד סלאח. באוקטובר 2011 הודיע מהנדס עיריית ירושלים, שלמה אשכול, להנהלת הקרן למורשת הכותל על קיום סכנה מיידית לגשר, וחודשיים לאחר מכן שלח מכתב שני עם צו לסגירה מיידית של הגשר.
שער המוגרבים פתוח למבקרים בכול ימות השנה למעט ימי שישי ושבת וחגים מוסלמים. עד שנת 2000 היה השער פתוח גם בשבתות. אחרי 3 שנים שההר היה סגור למבקרים (למעט מוסלמים), נפתח מחדש לחמישה ימים בלבד.
ראש הממשלה בנימין נתניהו חשש ממהומות של הפלסטינים, והורה שלא להחליף את הגשר. כעבור שלושה ימים התקבלה פשרה שלפיה יתבצעו עבודות לחיזוק הגשר, והגשר נפתח מחדש למעבר.
פיצה מורגנה

עלילה

הסיפור התפתח מסיפור הגיוני לכל דבר להרפתקה עתירת דמיון ומסתורין. הגיבורה, בארי רביד, נאלצה לקחת אחריות על משלוח פיצה מסוכן בעודה פוגשת בדרכה יצורים שונים ומשונים, ביניהם מעין טרול העונה לשם "חרונק". היא החליפה את תפקידה של ערפדה אותה פגשה קודם לכן. לא זאת בלבד שבארי לא רצתה לקבל את התפקיד באופן מאולץ אלא שלצערה כלי-הרכב היה מטאטא. כבת-אנוש לא היה לה ניסיון בתעופה ולא הייתה לה דרך אחרת להגיע אל היעד. בסופו של דבר בארי עמדה במשימתה ומסעה הגיע לקיצו.
קטרקט

טיפול

הטיפול בקטרקט הוא באמצעות ניתוח פשוט יחסית, בהרדמה מקומית או כללית, שבו מוחלפת העדשה בתותב עדשה המותאם לעין החולה, העדשה המושתלת קבועה ואיננה גמישה אופטית. העדשה מושתלת בלשכה האחורית של העין.
רעיון החלפת הקטרקט בעדשה מלאכותית פותח על ידי האופתלמולוג הבריטי סר הארולד לויד רידלי.
בשיטה הנפוצה בימינו המנתח חותך חיתוך זעיר בקרנית העין, ובאמצעות טכנולוגיית אולטרא סאונד (השיטה נקראת פקואמולסיפיקציה) מבצע ריסוק ושאיבה של העדשה העכורה. לאחר מכן הוא מחדיר את העדשה המלאכותית, בעזרת מזרק מיוחד. העדשה מוכנסת כשהיא מקופלת, והיא נפתחת בתוך העין והמנתח מקבע אותה במקומה. את הניתוח מבצע המנתח באמצעות מיקרוסקופ, כדי להבטיח דיוק מרבי. הרדמת העין נעשית בהזלפת טיפות עליה. בתום הניתוח נסגרים החתכים מעצמם, בלי צורך בתפרים. משך הניתוח הוא בין 10 ל-30 דקות.
לעיתים נדירות ינקוט המנתח את השיטה הידנית, שבה יבצע חתך גדול יותר, ובאמצעותו יוציא את העדשה העכורה בשלמותה ויכניס תחתיה את העדשה המלאכותית. בתום הניתוח יסגור את החתך באמצעות תפרים.
החלפת העדשה מאפשרת לבצע התאמה מלאה לעיניו של המטופל, ולצמצם את השימוש שעשה עד אז במשקפיים. המטופל יידרש לבחור אם יעדיף להשתמש במשקפיים לקריאה או למרחק. ההתאמה הסופית של המשקפיים תיעשה לאחר כ-6–8 שבועות אחרי הניתוח.
בסיום הניתוח קם המטופל מהמיטה ומשתחרר לביתו. העין תהיה מכוסה בתחבושת למשך כמה שעות, ובהדרגה תחזור לאיתנה והראייה בה תשתפר. במשך כמה שבועות יצטרך להזליף טיפות עיניים, שנועדו למנוע זיהום ולשפר את קליטת העדשה בעין המנותחת.
בדרך כלל יש צורך לבצע את הניתוח בשתי העיניים, אך אין מנתחים את שתי העיניים יחדיו, אלא בהפרש של כמה שבועות זו מזו.
השיפור בראייה דרמטי, והוא בולט במיוחד כאשר העין השנייה טרם נותחה. בעוד העין המנותחת רואה את העולם בצבעים בהירים וחיים, הראייה בעין השנייה, שבה עדיין קיים הקטרקט, היא כאילו מבעד למשקפי שמש. השינוי הזה אחרי הניתוח גורם לתחושת סנוור בשבועות הראשונים, בעיקר באור יום ובשמש מלאה. לכן מומלץ להצטייד במשקפי שמש.
הבלש האמיץ שוורץ

עלילת הסרט

הבלש הפרטי הרברבן שוורץ (בומבה צור) ושותפו הכושל לא פחות, שמחה (יוסף שילוח), נשכרים כדי לברר אם אשתו (אביבה מרקס) של לקוחם (גדעון זינגר) בוגדת בו עם רופא המשפחה (אילן דר). הצמד הכושל מסתבך עם מאפיונרים (דובי גל) וחווה תקלות מסוגים שונים במהלך החקירה.

תהליכי הפקה

הרעיון לתסריט היה של עמי ארצי, ששכנע את לויד קאופמן, בעל חברת טרומה הפקות, להשקיע בסרטו החדש בטענה כי "הסרט יהיה שלאגר בטוח וכל עם ישראל יצפה בו, כי הוא מותאם בצורה מושלמת לשוק הישראלי". קאופמן שוכנע להשקיע בתסריט שלימים אמר עליו כי "הוא חדגוני במקרה הטוב" ו"גרם לעם היהודי יותר נזקים ממיין קאמפף".
קאופמן התחרט בצורת תקדים על השקעתו בסרט עוד כשהיה בשלבי הפקה וכשחתם על ויתור על זכויות ההפצה בישראל. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הקולנוע הישראלי סבל מחוסר הצלחה ו"הבלש האמיץ שוורץ" היה כישלון מהדהד בקופות. הסרט הופץ בוידאו וכן ניתן להורדה באתר של טרומה הפקות ובאתרי הורדות ישראליים שונים.
רק דב הניג, שערך את הסרט - המשיך לקריירה הוליוודית מצליחה - ואף היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1993 לסרט "הנמלט" בעריכת סאונד.
המוזיקה לפסקול הסרט נכתבה על ידי יגאל בשן שגם מבצע את השירים בסרט. העיבוד המוזיקלי של בני נגרי התאפיין בסגנון הפאנק האופייני לסרטי בלקספלויטיישן - סרטי ניצול שעסקו באפרו אמריקאים בארצות הברית.
תחנת הרכבת פתח תקווה – קריית אריה

היסטוריה

עם פתיחת הקו תל אביב – ראש העין בשנת 2000 כבר תוכנן להקים בעתיד תחנה נוספת באזור פתח תקווה ממערב תחנת הרכבת פתח תקווה סגולה. המכרז לבניית התחנה פורסם כבר בסוף שנת 2002, אך הוא בוטל עקב החלטה של הנהלת הרכבת לאחד את העבודות על התחנה עם העבודות להכפלת מסילת הירקון והקו לכפר סבא. המכרז להקמת התחנה פורסם מחדש ב-2004 והעבודות במקום החלו רק בתחילת 2005. אף על פי שעל פי תנאי המכרז העבודות היו צריכות להסתיים בתוך שנה, פתיחת התחנה נדחתה לשנת 2007 והיא אף הופיעה בלוחות הזמנים שפורסמו בשנה זו. בפועל פתיחת התחנה נדחתה בכל פעם ולבסוף היא נפתחה במוצאי שבת ה-3 במאי 2008.
בעתיד, מתוכנן מעבר תת-קרקעי המקשר בין תחנת קריית אריה לבין מרכז התחזוקה של הרכבת הקלה (דפו קריית אריה) הכולל גם תחנת נוסעים שתאפשר קישור בין הקו האדום של הרכבת הקלה ורכבת ישראל.

מבנה התחנה

בתחנה שני רציפי צד משני צידי המסילה הכפולה, והמעבר ביניהם מתבצע בעזרת מעבר תת-קרקעי. צמוד לאולם הנוסעים נמצא הרציף הדרומי, רציף 1, וממנו יוצאות הרכבות לכיוון תל אביב. מרציף 2 יוצאות הרכבות לכיוון רעננה.
מחוץ לתחנת הרכבת יש עמדת חניון הולנדי לאופניים ומשאבה לניפוח גלגלים.
גאומטריה אנליטית

במתמטיקה, גאומטריה אנליטית היא ענף העוסק בחקר הגאומטריה באמצעות כלים אלגבריים. בענף זה משתמשים לרוב במערכת צירים קרטזית כדי לתאר באמצעות משוואות מרחבים, ישרים, עקומות, מעגלים וכדומה, בדו-ממד ובתלת-ממד. 
את היסודות לגאומטריה האנליטית הניח רנה דקארט, שעל שמו נקראת מערכת צירים קרטזית והמכפלה הקרטזית, בשנת 1637. עבודתו סיפקה את הבסיס לחשבון האינפיניטסימלי שפותח בנפרד על ידי אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ. יש הרואים בפיתוח הגאומטריה האנליטית את תחילתה של המתמטיקה המודרנית.

גאומטריה אנליטית במישור

בגאומטריה האנליטית של המישור (הבנויה על מערכת צירים קרטזית) מיוצגת כל נקודה על ידי זוג סדור של מספרים ממשיים, כאשר האחד מציין את המרחק (האנכי) של הנקודה מציר ה-Y והשני את המרחק של הנקודה מציר ה-X. 

החוזק של הגאומטריה האנליטית ביחס לגאומטריה האוקלידית, הוא באפשרות לתאר מושגים גאומטריים על ידי משוואות ופונקציות, ובכך לאפשר פתרון אלגברי לבעיה הגאומטרית.

מרחק בין ישרים מקבילים

(B>0) ישר מבוקש :  
.המרחק שלילי כאשר ישר מבוקש נמצא מעל הישר השני

מרחק בין ישר לנקודה

(B>0) ישר  : 
נקודה : 
.המרחק שלילי כאשר הישר נמצא מעל הנקודה.

הכללה למרחב ה-n ממדי

במרחב n-ממדי, מיוצגת כל נקודה על ידי וקטור n-ממדי מעל המספרים הממשיים. מישור עילי במרחב n-ממדי מוגדר על ידי כל הנקודות המיוצגות על ידי קומבינציות ליניאריות של (n-1) וקטורים בלתי תלויים, המייצגים נקודות באותו מרחב. קו ישר מיוצג על ידי קבוצת כל הקומבינציות הליניאריות של שתי נקודות שונות ומישור (במרחב תלת-ממדי) על ידי כל הקומבינציות הליניאריות של שלוש נקודות שאינן על ישר אחד.

משמעות מודרנית

במשמעותה המודרנית גאומטריה אנליטית עוסקת בחקר של קבוצות אפסים של פונקציות אנליטיות. ישנם קשרים רבים בין גאומטריה אנליטית מודרנית לגאומטריה אלגברית מודרנית, למשל במשפטי ה-GAGA של ז'אן-פייר סר.
ארכיטקטורה מוכוונת אירועים

עיבוד אירועים מורכב

בעיבוד אירועים מורכב, באנגלית (Complex Event Processing (CPE הצרכן מגיב להצטברות של מספר אירועים ולא לאירוע בודד, כך למשל: מערכת בנקאית עשויה לא להגיב לאירוע של משיכת כספים בודדת של לקוח, אבל כן להגיב למספר רב של אירועי משיכת כספים באותו יום.
 גם טיפול באירועים מורכבים הוא חלק מהסגנון הארכיטקטוני של ארכיטקטורה מוכוונת אירועים. השוני הוא ביחס של רבים לרבים (M:M)   במקום יחס של אחד לרבים (One to M).
הוקן נסר

ביוגרפיה

הוֹקַן נֶסֶר נולד וגדל בעיר קומלה בשוודיה, אך את רוב חייו הבוגרים חי באופסלה. הרומן הראשון שלו פורסם ב-1988, אך הוא המשיך לעבוד כמורה עד 1998, אז הפך לסופר במשרה מלאה. באוגוסט 2006, נסר ואשתו אלקה (פסיכיאטרית במקצועה) עברו לגור בגרינץ' וילג', ניו יורק. כמה שנים מאוחר יותר, הזוג עבר ללונדון ומאז הם מחלקים את חייהם בן בריטניה לשוודיה.
סוס ארוך

סוס ארוך או חמור ארוך הוא משחק ילדים המיועד לשתי קבוצות. הוא מתאים לקבוצות נערים בוגרים בנות 5-6 משתתפים לפחות כל אחת.
המשתתפים מתחלקים לשתי קבוצות, הקבוצה העומדת והקבוצה הקופצת. מטרת הקבוצה הקופצת לגרום לפירוק המבנה של הקבוצה המהווה חמור (העומדת), על ידי ריכוז קפיצות על החוליות החלשות שבין ה"חמורים". על הקבוצה המהווה חמור להחזיק מעמד עשר שניות אחרי סיום הקפיצות.
הקבוצה העומדת מסתדרת באופן הבא: המשתתף הראשון עומד וגבו אל משענת קבועה כגון עץ או קיר. משתתף זה מכונה "סבתא". המשתתף השני עומד מול הראשון, מכופף את פלג גופו העליון וחובק בחוזקה את מותניו של העומד כשראשו מוצמד לירכו של העומד או בין יריכיו. המשתתף הבא מתכופף כמו קודמו, חובק את מותניו של קודמו כשראשו מוצמד לירכו או ביו יריכיו. כך מסתדרים המשתתפים זה אחר זה ויוצרים "סוס" מרובה רגליים.
לאחר שה"סוס" הסתדר מתחילות הקפיצות של הקבוצה השנייה. המשתתף הראשון רץ ומנתר רחוק ככל האפשר על גב ה"סוס". לאחר מכן הוא נשכב ונצמד בגופו אל ה"סוס". המשתתף הבא מנתר אף הוא על גב ה"סוס" ונצמד אליו או שהוא עולה ונצמד על גבו של הקופץ הקודם. בשיטה זו הולכת הקבוצה הקופצת ומגדילה את העומס של ה"סוס", אשר עלול אף להתמוטט לפני שכל הקבוצה הקופצת עלתה על גבו. לאחר שכל הקבוצה הקופצת עלתה על גב ה"סוס", סופרים עד עשר, ואם ה"סוס" עדיין לא התמוטט, מנצחת הקבוצה העומדת. אם הסוס התמוטט מהעומס לפני תום הספירה, הקבוצה הקופצת מנצחת. אם אחד הקופצים נפל מהסוס וחלק מגופו נגע בקרקע, הקבוצה הקופצת מפסידה.
קבוצות מאורגנות היטב מתכננות את סדר הקופצים לפי זריזותם ומשקלם. גם ה"סוס" נבנה עם מחשבה מראש, השחקנים הקטנים והחלשים בראש הסוס, והחזקים בסופו. הקבוצה הקופצת תנסה להעמיס כמה שיותר קופצים על חוליה חלשה בסוס כדי למוטטו.
המשחק מוזכר בשירו של יוסי בנאי, "אני וסימון ומואיז הקטן".
שמות נוספים: סוסהלנגה, ברלה קדויישה בפתח תקווה.
חנוך הנריק גליצנשטיין

ראשית דרכו

גליצנשטיין נולד בטורק, פולין ב-1870. הוא נקרא על שם חנוך הנדריק גליצנשטיין. אביו היה מורה וכן בונה מצבות. בהתחלה הביע התעניינות להיות רב. באותו זמן הוא חי בלודז' ועבד כצבע שלטים וגילף בעץ. לאחר שלמד במינכן באקדמיה הבווארית המלכותית לאמנות, התחתן ב-1896 עם הלנה הירשנברג, אחותו של שמואל הירשנברג. הזוג התגורר ברומא שם הוא אימץ לעצמו את השם אנריקו. בנו, עמנואל גליצן רומנו, נולד ברומא וקיבל אזרחות איטלקית.

יציאה מאיטליה

ב-1906 חזר גליצנשטיין ממסע לגרמניה, שם הציג את ציוריו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואז עזב עם משפחתו לפולין. הוא קיבל ב- 1910 את הקתדרה לפיסול שהחזיק בה קודם לכן קסביירי דוניקובסקי באוניברסיטת ורשה. בסוף המלחמה חייתה המשפחה בשווייץ עד שהיגרו ב-1920 ללונדון. במשך שמונה השנים הבאות הוא הציג בלונדון ולאחר מכן ברומא וונציה.

באמריקה

גליצנשטיין היגר לארצות הברית ב- 1928 עם בנו עמנואל. רעייתו ובתו הצטרפו אליו בניו יורק ב- 1935. הוא רצה לעלות לארץ ישראל אבל נהרג בתאונת דרכים ב-1942. בנו נעשה צייר ידוע והתגורר בצפת.

מורשתו

מוזיאון גליצנשטיין הוקם בישראל בעיר צפת. ב-1985 הוא הפך להיות מוזיאון התנ"ך הישראלי ורבים מפסליו של גליצנשטין עדיין מוצגים שם. ב-2006 הועברו התמונות והפסלים של גליצנשטיין מצפת למשכן לאמנות בעין חרוד, לאחר שאוחסנו במשך מספר שנים במחסן בצפת ללא טיפול מתאים ונזקקו לרסטורציה. ב- 2008 הועמד סגן ראש העיר לדין על גניבת ציורים שהיו באחסון בזמן שמוזיאון גליצנשטיין שינה את תפקידו
עבודותיו של גליצנשטיין נמצאות במספר אוספים, כולל מרכז פומפידו, המוזיאון לאמנות מודרנית של עירית פריז, מוזיאון ישראל,  הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית ברומא, המוזיאונים הלאומיים בקרקוב וורשה, מוזיאון ברוקלין, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ומוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. 
ז'אן קאסו (Jean Cassou) פרסם ספר על הפיסול של גליצנשטיין. בנו עמנואל גליצן רומנו צייר פורטרטים של גליצנשטיין ובתו ביאטריס.
ולדימיר בורוביקובסקי

חייו

בורוביקובסקי נולד בעיר מירהורוד בקרבת פולטבה במשפחת קוזאק. בצעירותו למד ציוד דתי אצל אביו. בשנת 1774 החל את השרות הצבאי, אך לא עזב את הציור. כאשר יקטרינה הגדולה ביקרה בקרמנצ'וג נתנו לה חבריו של הצייר לראות את תמונותיו. היא התרשמה מאוד והזמינה את הצייר לסנקט פטרבורג. בשנת 1788 עבר לסנקט פטרבורג. עם מעברו לבירה שינה את שם משפחתו מ"בורוביק" ל"בורוביקובסקי". בהיותו בן 30 הוא כבר לא היה יכול ללמוד בבית הספר לציור באופן רשמי. בהיותו בבירה, הכיר את גברייל דרז'אבין ודמיטרי לויצקי שהפך למורו הפרטי וחברו. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 נעשה צייר דיוקנות מוביל בסנקט פטרבורג. בנוסף לציור של תמונות גדולות הוא צייר הרבה מיניאטורות. במהלך פעילותו צייר כ-500 פורטרטים, מהם 400 מוצגות עד היום. מספר רב של תמונותיו נמצא באוסף של המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
הוא לא לימד באופן רשמי, אך אלכסיי ונציאנוב התגורר בביתו וככל הנראה היה גם תלמידו. 
בשנותיו האחרונות הוא חזר לציור דתי והשתתף בעיטור של קתדרלת קאזאן בבירה.
נפטר בסנקט פטרבורג ונטמן בבית הקברות המקומי.
קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן

ביוגרפיה

קרל וילהלם נולד באוזינגן ב-9 בנובמבר 1735, לקרל, נסיך נסאו-אוזינגן וכריסטינה וילהלמינה, רוזנת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אייזנך ומגדלנה זיבילה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס. בצעירותו שירת קרל וילהלם בצבא ההולנדי, ובשנת 1770 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-16 באפריל 1760 התחתן קרל וילהלם עם קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, בתם של כריסטיאן, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג וקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
בשנת 1775 מת אביו קרל, נסיך נסאו-אוזינגן, ולקרל וילהלם עלה לשלטון במקומו. בשנת 1783 חתם קרל וילהלם יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים. בשנת 1789 הוא הועלה לדרגת גנרל ובשנת 1790 מונה לקולונל של הרגימנט הוואלוני וקפטן של רגימנט הגרנדירים.
בשנת 1797 מת היינריך לודוויג, נסיך נסאו-זארבריקן ללא ילדים, וקרל וילהלם ירש את תאריו, אולם, על פי הסכם לינוויל, השטחים על הגדה השמאלית של הריין עברו לצרפת. בשנת 1803 במהלך תהליך החילון של האימפריה הרומית הקדושה, קיבל קרל וילהלם פיצוי בשטחים שנלקחו מנסיכות הבוחר ממיינץ, נסיכות הבוחר מקלן, נסיכות הבוחר מפפאלץ והסן.
ב-17 במאי 1803 מת קרל וילהלם בביבריך ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן.
יורם צחור

ביוגרפיה

יורם צחור נולד בבני ברק לשלומית ופינחס וייס. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1972 ונשלח לטירונות בבית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13). בסיום ההכשרה הבסיסית שובץ כשוטר צבאי בבסיס המטכ"ל (הקריה). בהמשך שירת בצריפין במגוון תפקידי שיטור ואף לקח חלק בליווי שר הביטחון משה דיין לערי הגדה במסגרת יחידת המאמ"ץ (מחלקת אבטחה של המשטרה הצבאית שאבטחה את השר בביקוריו ביהודה ושומרון). במלחמת יום הכיפורים השתתף במשימות רבות ובהן: ליווי שיירות טנקים לסיני ולרמת הגולן ושמירה על שבויי מלחמה בבית החולים לשבויים.
בהמשך יצא צחור לקורס קצינים ובסיומו שובץ במשטרה הצבאית של פיקוד המרכז (שירת כקצין שיטור בתל אביב, בצריפין, כמפקד מ"צ בקעת הירדן, ירושלים, חברון וסבסטיה). בשנת 1975 מונה לפקד על מ"צ ירושלים ובשנת 1977 מונה לקצין השלישות של המשטרה הצבאית בפיקוד המרכז. בשנת 1979 עבר לפקד על מ"צ רפידים (ביר גפגפא) שבסיני, עד שבשנת 1980, בעת פינוי סיני, הועתק הבסיס לקציעות. בשנת 1980 שובץ לפקד על בסיס מ"צ דן ובהמשך לראש מדור הסברה ודוברות ואחר כך כראש מדור שיטור ומבצעים במפקדת קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי. בתפקיד זה היה שותף לכתיבת התוכניות החיליות למלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש כסגן ממצ"פ מרכז, רמ"ד שיטור של חיל המשטרה הצבאית וסגן מפקד כלא שש. במקביל, פיקד על קורס הסמלים של חיל המשטרה הצבאית ועל הקורס המתקדם לקציני משטרה צבאית.
בשנת 1987 מונה למפקד בה"ד 13. בתקופתו זכה הבה"ד בפרס צה"ל לבסיסי הדרכה מצטיינים.
בשנת 1991 מונה במינוי זמני לשמש כקצין המשטרה הצבאית של פיקוד העורף שהוקם בקיץ של שנת 1991 ובהמשך מונה למפקד כלא מגידו שהחזיק בכ-1,600 ממחבלי האינתיפאדה הראשונה. היחידה זכתה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מבצעיות מצטיינות.
בשנת 1993 מונה למפקד המשטרה הצבאית בפיקוד הצפון. התקופה התאפיינה בלחימה מתמדת בדרום לבנון, מבצע "ענבי זעם", גירוש ראשי המחבלים ללבנון ועוד.
בשנת 1995 מונה לסגן הקמצ"ר וכממלא מקום הקמצ"ר טיפל באירוע מרד הכלואים בכלא שש ב-1997.
בשנת 1998 קיבל את דרגת התת-אלוף והחליף את ניר-עם גולדברום כקמצ"ר. בתקופת פיקודו על חיל המשטרה הצבאית: גובש חזון חילי, גובשה תפיסת שירות העוסקת בתרבות ארגונית חדשנית ובה נקבעו מדדים לחדשנות ולהצלחה, הטיפול בחקירת תאונות הדרכים הועבר מענף השיטור והמבצעים למצ"ח והוקמו מדור אלימות במשפחה ומדור אופרטיבי. צחור פיקד על החיל במהלך האינתיפאדה השנייה ובמבצע "חומת מגן" שבמהלכו הוקמו מחדש כלא עופר וכלא קציעות. בשנת 2002 סיים את תפקידו.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בניהול חברת כוח אדם, בייעוץ ארגוני והתנדב לתמוך בחינוך נוער בסיכון במסגרת פרויקט "צהלה".
במקביל להתנדבות, עבר הסבה להוראה והחל ללמד אזרחות תלמידים מתקשים בבית ספר תיכון.