google/wiki40b huggingface dataset:
משה (דרוויש) צורי

משה (דרוויש) צורי (1854–1936) היה מנהיג קהילת יהודי עכו בתחילת המאה ה-20.

חייו

משה צורי, נולד בעכו בשנת 1854 נצר למשפחת צורי, משפחה מושרשת וענפה בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל. עסק ברפדות, ונמנה עם בכירי הקהילה היהודית בעיר מגוריו. חברי הקהילה בחרו בו בתחילת המאה ה-20 להיות יושב ראש הוועד ו"מוכתר" היהודים. במסגרת תפקידו טיפל בענייני הכספים של הקהילה, בבית הכנסת, בכרם זיתים שהיה בבעלות הקהילה, בבית הקברות שלה, ובקשר השוטף עם הרשויות.
משה צורי קשר קשרים טובים עם הפחה הטורקי וזכה לכבוד והוקרה מצד בני כל הדתות בעיר. גם פעילים ציונים, כמו יצחק בן צבי וארתור רופין, נעזרו במעמדו וקשריו כדי לקדם התיישבות יהודית באזור חיפה ועכו.
יחסיו הטובים עם השלטונות, סייעו לו לפתור בעיות שהתעוררו בחיי היום-יום, לעזור לחברים שנקלעו לצרות כלכליות, ולשמר את המוסדות הקהילתיים. ביתו של המוכתר היה פתוח לאורחים בכל ימות השבוע, ובעיקר בשבתות וחגים, אז נהג לארח עוברי אורח שנקלעו במקרה בעיר ולא יכלו להמשיך בנסיעה עקב השבת. בזכות האמון הרב לו זכה, אפשרו לו ראשי השלטון המקומי לקבל לביתו בחגים, אסירים היהודיים שנכלאו בבית הסוהר, לשתף אותם בסדר-פסח ובתפילות ראש השנה ויום כיפור. הוא ערב להם כל זמן שהותם אצלו, ובמוצאי החג השיבם לכלא.
בשנות חייו האחרונים עבר צורי לחיפה, שם התגוררו בניו, ובה נפטר בשנת 1936. הוא נקבר בבית הקברות הישן בעיר, סמוך לחוף (על שמו יש רחוב בעכו).
למשה דרוויש צורי נולדו שלושה ילדים: אברהם (על שם אביו) ניסים (על שם סבו) ונ'גמה (על שם אמו). ניסים שהיה איש עסקים ירש את תפקיד המוכתר אחרי אביו, ושימש כמנהיג קהילה בשנות ה-30 של המאה ה-20. ני'גמה נולדה בשנת 1895 בעכו  ונישאה לדוד פאסי מחיפה בשנת 1913 ולהם נולדו שבעה ילדים.

משפחת צורי

משה דרוויש צורי הקים ענף אחד במשפחת צורי, אחת המשפחות הענפות והוותיקות בארץ ישראל, מאז המאה ה-18. אבי השושלת, ניסים צורי, עלה לארץ מאזור הבלקן, נישא לאשה טבריינית ועסק בניפוץ צמר ורפדות – מלאכות שעברו בין צאצאי המשפחות מדור לדור במשך כ-200 שנה.
חלק ניכר מבני משפחת צורי הענפה מתגוררים ביישובי צפון הארץ, בעיקר סביב חיפה והקריות. על בניה נמנה חיים צורי ראש עיריית קריית מוצקין.
סמל נאורו

סמל נאורו עוצב בשנת 1968 לאחר שהמדינה קיבלה את עצמאותה.
במרכז הסמל מופיע מגן שבחלקו העליון סמל היסוד הכימי זרחן על רקע של אריג בצבע זהב. הזרחן מסמל את המחצבים של האי, והאריג מסמל את תושבי האי.
בחלקו התחתון של המגן, משמאל, מופיע ציפור פריגטה על רקע האוקיינוס השקט. הציפור מסמלת את בעלי החיים שבאי. בחלקו התחתון של המגן, מימין, מופיע פרח קאלופילום (Calophyllum) המסמל את הצמחייה באי.
סביב המגן עיטור המסמל את הלבוש המסורתי של צ'יף תושב האיים. לבוש זה, אשר נלבש בטקסים חגיגיים בלבד, כלל עלי דקל, נוצות ציפור הפרגטה, ושיני כריש.
הכוכב שמעל המגן נלקח מדגל נאורו ומעליו רשום שם האי בנאורית (באותיות לטיניות). על קלף שנמצא מתחת למגן רשום מוטו המדינה: "רצון האל קודם לכל" (באנגלית: "God's Will First").
ארמיניוס

ילדות עד לקרב טויטובורג

ארמיניוס נולד לסֵגִימֵר (Segimer), מנהיג של שבט הכרוסקים, שכרת ברית עם הרומאים. בצעירותו, כילד, נלקח לרומא ואומן לשירות בצבא הרומי.  כבוגר לקח חלק במלחמות הבלקן בתקופת אוגוסטוס קיסר, ושימש כקצין גבוה בכוחות העזר של האימפריה. קיבל מעמד של אזרח רומאי, בן למעמד הפרשים. במלחמות אלו נחשף לברוטליות הרבה שהפעילו הרומאים, כנגד השבטים שהתמרדו נגדם, דבר שגרם לו להרהר מחדש על נאמנותו לאימפריה הרומית.
לבסוף חזר לביתו בגרמאניה כקצין מטעם האימפריה הרומית. האימפריה הרומית החלה לבסס את שליטתה על השטחים מערבית לנהר הריין (מימי מלחמת גאליה בימיו של יוליוס קיסר), ושאפה להרחיב את הגמונייתה לעבר נהר האלבה, בכוח הזרוע ותחת הנהגתו של פובליוס קוינקטיליוס וארוס. ארמיניוס נעשה בן בריתו של וארוס וחביבו, ובמהלך הזמן החל זומם נגד רומא; תקוותו הייתה לאחד את כל שבטי גרמניה, להדוף את הרומאים ולייסד אימפריה גרמנית.
בסתיו של שנת 9 לספירה, הצליח ארמיניוס, בעורמה, לפתות את וארוס להיכנס לאזור מיוער במערב גרמניה, כדי להשליט סדר. ארמיניוס, שהיה אז בן 25,  עם כוח שהורכב מבני ברית גרמנים ארב לרומאים, והשמיד בקרב יער טויטובורג קרוב ל-20,000 איש, כשלושה לגיונות. וארוס וקציניו הבכירים התאבדו משחשו במפלתם. מיקומו המדויק של הקרב אינו ברור, ויש הסוברים כי התרחש על גבעה בשם קלקריס. מפלתם הקשה והמפתיעה של הרומאים זעזעה אותם ופגעה בהם מבחינה מורלית. 
ניצחון ארמיניוס עצר את ההתקדמות הרומאית באזור, אך עקב סכסוכים שבטיים הוא לא הצליח לאחד את השבטים הגרמאניים לליגה אנטי-רומאית יעילה.

המלחמה השנייה ברומאים

הרומאים שאפו לנקום את הפסדם, ותחת פיקודו של גרמניקוס, הצליחו להשיג ניצחון על הגרמנים בהתקפת פתע, סמוך לעלייתו של טיבריוס קיסר לכס האימפריה. צבא גרמניקוס בזז את הערים הגרמניות ולקח בשבי את אשת ארמיניוס, תֻ'סְנֵלְדַה, שניתנה על ידי אביה ואחיה לרומאים, כהבעת מחאה כנגד ארמיניוס. 
במקור אורסה ת'סלנדה למנהיג שבטי אחר, אולם ארמיניוס נשא אותה בכוח. השבט אליו השתייכה היה שבט פרו-רומאי, דבר שעודד עוד יותר את איבתו כלפי שבטו של ארמיניוס. ת'סלנדה נלקחה לרומא, שם ילדה בן לארמיניוס, ונעלמה מעל לדפי ההיסטוריה. בנה גודל כגלדיאטור ברוונה, ומת טרם הגיעו לגיל 30, בזירה.
הניצחון של גרמניקוס בקרב נהר הווזר אמנם החזיר את גבול האימפריה לנהר האלבה, אך טיבריוס דרש את הפסקתה של המערכה. לבסוף נרצח ארמיניוס בידי משפחת אשתו, בגיל 37.

מורשת ארמיניוס בגרמניה

זכר ארמיניוס נשמר במשך מאות שנים רק ברשומות אויביו הרומאים, שהעריכו את גאונותו כמצביא והגנתו על חופש בני עמו. במאה ה-19 הוחייתה דמותו מחדש בגל הפטריוטיות והלאומנות ששטף את גרמניה בעת ההיא, גם בשל מחזהו של היינריך פון קלייסט,  "קרב הרמן" שניסה לבטא את אחדותם ועליונותם של השבטים הגרמנים. בשנת 1875, ימיה המוקדמים של האימפריה הגרמנית של ביסמרק, הסתיימה הקמת אנדרטה לזכרו שנקראת "הֵרְמַנְסדֵנְקְמַל", ונמצאת כ-75 קילומטרים מאתר הקרב המשוער.
יש תאוריות הגורסות שהמשמעות הלטינית של שמו של ארמיניוס הוא גוון כחול, שמעיד על עיניו הכחולות. ושמשמעות שמו של אחיו, פלאבוס, היא בלונדיני, על שם צבע שיערו. מאפיינים חיצוניים אלו היו נדבכים בבניית הדימוי הארי.
פאוול פרנקל

קורות חייו

פרנקל נולד בשנת 1920 בוורשה שבפולין. בגיל 18 הצטרף לתנועת בית"ר והדריך בני נוער. בהמשך הצטרף אל "ברית החייל". ב-1940 החלו להתגבש בוורשה תאי מחתרת חמושים בתיאום עם המחתרת הפולנית, לימים "הארגון הצבאי היהודי". פרנקל נבחר לאחד ממפקדיו של הארגון החדש. המידור הגבוה בארגון ומיעוט הניצולים מקרבו הותירה בערפל את שאלת זהותו של מפקדו הראשי של הארגון. כפי הנראה היה פרנקל מפקד בכיר של הכוחות החמושים, אחד משלושת המפקדים הבכירים.
ב-18 באפריל 1943 הגיעה ידיעה אל מטה האצ"י כי הגרמנים עומדים לקיים אקציה סופית בגטו. פרנקל הורה להעביר את הידיעה אל מרדכי אנילביץ', מפקדו של האי"ל. במהלך מרד גטו ורשה פיקד פרנקל על מטה הארגון ששכן בבניין מספר 7 בכיכר מוראנובסקי, שבו התנהלו הקרבות העזים ביותר במהלך המרד. במשך ארבעה ימים הונף דגלו הכחול-לבן של אצ"י מעל בניין המטה, עד להכנעתו.
אין עדות ממקור ראשון על נסיבות מותו של פרנקל. גרסה אחת ששוחזרה ב-1946 על ידי אדם הלפרין (שפרנקל היה חניך שלו בקן בית"ר בצפון ורשה) גורסת כי ב-29 באפריל עזבו לוחמי אצ"י את שטח הגטו באמצעות המנהרה תחת בניין 6 בכיכר. הקבוצה הגיעה ליערות מיכאלין, ושם נתקלה בגרמנים וניהלה עימם קרב יריות. הלוחמים הצליחו להגיע אל בונקר ברחוב גז'בובסקה 13 בוורשה ה"ארית". אז ניסו להוציא יהודים מהגטו החוצה. ב-5 במאי הצליחו להוציא קבוצה אחת. ב-11 במאי ניסו להוציא קבוצה נוספת ונתקלו בגרמנים ופולנים. בקרב שפרץ נהרגו הלוחמים ובהם פרנקל.
גרסה אחרת גורסת כי ב-19 ביוני חיסלו בקרב כוחות הנאצים קבוצה של 10 יהודים חמושים שהתבצרה ברחוב גז'בובסקה (בו נהרגו 4 גרמנים ו-7 מהיהודים). הקבוצה הזו הייתה קבוצה שיצאה מכיכר מוראנובסקי ובראשה עמד פרנקל. (לפי ספר של פרופ' ברנארד מארק בהוצאת המכון היהודי ההיסטורי בוורשה, 1953).
כך או כך, ניתן להסיק כי עלה בידיו של פרנקל לצאת מן הגטו עם לוחמי אצ"י נוספים, וכי נהרג בסופו של דבר במהלך קרב יריות מול כוחות הנאצים.

הנצחה

במרץ 2012, 69 שנים לאחר המרד, הוצב שלט הזיכרון לזכר פרנקל, במקום שבו נספה. בטקס השתתף שר החינוך גדעון סער. ההחלטה להציב שלט זיכרון לזכרו התקבלה לאחר שראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקש זאת מראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, במהלך מפגש ממשלות ישראל ופולין, שהתקיים בפברואר 2011.
כמו כן, נקראו על שמו כיכרות בהרצליה, ברמת-גן ובלוד ורחובות בבאר שבע ובכפר סבא.
ב-2 באפריל 2013, במלאת 70 שנה למרד גטו ורשה, הוציא השירות הבולאי בול דואר המציין את לחימת אצ"י במרד, ועליו ציור דמותו של פאוול פרנקל וציון שמו.
ז'אן איטאר

ז'אן מרק גספר איטאר (בצרפתית: Jean Marc Gaspard Itard; ‏24 באפריל 1774 - 5 ביולי 1838) היה רופא צרפתי.

ביוגרפיה

נולד באלפים של פרובאנס עילית, בהיותו מחוסר השכלה אקדמית נאלץ להתגייס לצבא הצרפתי במהלך המהפכה הצרפתית כשהוא מציג את עצמו כרופא, הוא הצליח בעבודתו כעוזר לרופא בבתי החולים הצבאיים וב-1796 מונה בשל ניסיונו כמנתח בבית חולים צבאי. בשנת 1799 התמנה כרופא המוסד הקיסרי לחירשים-אילמים.
הוא קנה את פרסומו כשהצליח להקנות יכולות חושיות ובהמשך גם קריאה וכתיבה ויכולת התבטאות והבעה בכתב לוויקטור מאוורון, שנחשב עד אז ל"ילד פרא" חסר תקנה. על אף שהטיפול המלא בוויקטור נכשל בשל ניוון של אברי השמיעה והדיבור שלו, גרם שיקומו החלקי להנחת היסוד לפדגוגיה של הילד החריג, שפותחה בעתיד על יסוד שיטותיו של איטאר בידי חוקרים נודעים אחרים כמו מריה מונטסורי (שיטת מונטסורי).
אורט ימי אשדוד

היסטוריה והווה

אבן הפינה לבית הספר הונחה בכ"ז שבט תשכ"ו, 17 בפברואר 1966. בהנחת אבן הפינה לקחו חלק שר האוצר פנחס ספיר, חברי הסוכנות היהודית, המועצה המקומית אשדוד, ותושבי הסביבה, יחד עם הנדבן על שמו בית הספר, ישראל רוגוזין. בית הספר החל לפעול באוגוסט 1968 בניהול אורט ישראל. 
בעשור השני של  המאה ה-21 לומדים בבית הספר כ-500 תלמידים ותלמידות מכל רחבי הארץ, המשולבים בלימודים אקסטרנים לצד תנאי פנימיה.
תלמידי כל המגמות ניגשים לבחינות בגרות מלאה ולבחינות הסמכה מקצועיות. בוגר בית הספר יכול לקבל רישיון בינלאומי של משיט יאכטות (סקיפר) והסמכה לפיקוד על כלי שיט.
כל תלמידי בית הספר לובשים מדים ונהוגה בו רמת משמעת גבוהה.
מדי קיץ התלמידים יוצאים להפלגות ליוון, קפריסין וטורקיה. ובמהלך שנת הלימודים להפלגות לאורך חופי המדינה בספינות האימונים של בית הספר.
בנוסף כל שנה יוצאים התלמידים לגדנ"עות של צה"ל ודגש לגדנ"עות חיל הים.
סנפיר (אי)

גאוגרפיה

אורכו המרבי של האי הוא 9 קילומטרים ורוחבו המרבי - 6 קילומטרים. שטחו 33 קילומטרים רבועים. האי שומם וגבעי ברובו. הגבעות הגבוהות בו מגיעות לגובה 100 מטר מעל פני הים. החוף הסעודי נמצא כ-15 קילומטר מצפון, והוא שומם, פרוץ ומרובה שרטונים.
האיים סנפיר וטיראן, הנמצא מערבית לו, נמצאים במצרי טיראן, המפרידים בין ים סוף ובין מפרץ אילת. בין שני האיים נמצא שרטון גדול הנקרא "שעב אבו תנון".

היסטוריה

האי שייך לערב הסעודית, אך הוחכר למצרים בעקבות שליטת ישראל על אילת שהחלה עם סיום מלחמת העצמאות.
מצרי טיראן עמדו במוקד המתיחות שהביאה למלחמת ששת הימים. גם במבצע קדש ב-1956 וגם במלחמת ששת הימים ב-1967 השתלט חיל הים הישראלי על המְצרים ועל האיים סנפיר וטיראן
באפריל 2016 הושג הסכם בין מצרים וערב הסעודית להחזרת השליטה באי לידי ערב הסעודית, יחד עם האי טיראן. ערב הסעודית מחויבת להסכמים שעליהם חתמה מצרים עם ישראל, ובכללם נוכחות הכוח הרב-לאומי. ההסכם כולל גם הקמת גשר בין שתי המדינות מעל מצרי טיראן. הגשר יקשר את ראס א־שייח' חמיד שבסעודיה עם שארם א-שייח', ולפי אחת החלופות יעבור באי סנפיר. אולם ההסכם נתקל בקשיים חוקתיים ובהתנגדות מקומית במצרים. ב-16 בינואר 2017 דחה בית המשפט העליון לעניינים מינהליים במצרים את ההסכם, וקבע שהאיים טיראן וסנפיר שייכים למצרים, ואין להעבירם לסעודיה. על אף זאת, נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, אישר ב 24 ביוני 2017 את העברת האיים סנפיר וטיראן לסעודיה.

טבע

האי נכלל בשמורת הטבע המצרית של ראס מוחמד. טיראן וסנפיר מהווים מוקד משיכה לצפרים בהיותם תחנה במסלול נדידת הציפורים בין אפריקה ואירופה. רוב אוכלוסיית החסידה הלבנה עוברת באזור. כמו כן מקנן באיים שחף לבן-עין (Larus leucophthalmus), שהוא מין אנדמי לאזור ים סוף.
לואיס פאוול

שנותיו הראשונות

פאוול נולד בספולק שבווירג'יניה. הוא למד באוניברסיטת וושינגטון אנד לי, בה השיג הן תואר ראשון והן תואר במשפטים. בתקופת לימודיו היה נשיא מועצת הסטודנטים. לאחר מכן השיג תואר מאסטר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה קמ"ן בצבא ארצות הברית. הוא הגיע עד לדרגת קולונל (אלוף-משנה).
פאוול נעשה שותף במשרד עורכי דין גדול בווירג'יניה ואף ניהל אותו במשך מספר שנים. כעורך דין פרטי, תחום העיסוק העיקרי שלו היה דיני תאגידים (בעיקר מיזוגים ורכישות).
ב-1936 הוא נישא לג'וזפין פירס ראקר. נולדו לו שלוש בנות ובן. אשתו נפטרה ב-1996.

קריירה

פאוול היה נשיא לשכת עורכי הדין האמריקנית בשנים 1964–1965. בתפקיד זה פעל רבות למען מתן שירותים משפטיים לעניים ושיתף פעולה עם הממשל הפדרלי בתחום זה.
ב-1971 הוא כתב מזכר לצמרת לשכת הסחר האמריקנית (המקבילה האמריקאית להתאחדות התעשיינים). המזכר נשא את הכותרת "מתקפה על מערכת היוזמה החופשית האמריקנית". במזכר, פאוול חזה את אופני הפעולה העתידיים של תאגידים, וטען כי הם ישנו את החברה ותהיה להם מעורבות גוברת בחייו של האדם היחיד.
הוא היה חבר דירקטוריון ביצרנית הסיגריות פיליפ מוריס בין השנים 1964–1971, ואף יצג אותה כעורך-דין במספר תיקים.

תקופת בית המשפט העליון

הנשיא ריצ'רד ניקסון הציע לפאוול מינוי לבית המשפט העליון כבר ב-1969, אך הוא דחה את ההצעה. ב-1971 הציע לו ניקסון את המינוי בשנית והוא הסכים.
פאוול וויליאם רנקוויסט, שמאוחר יותר יהיה נשיא בית המשפט העליון, התמנו לבית המשפט באותו יום. פאוול תפס את מקומו של השופט הוגו בלאק.
בתקופתו בבית המשפט העליון, נודע לואיס פאוול כשופט מתון, אשר פעמים רבות היווה את הקול המכריע בפסקי דין עתירי מחלוקת. בנושאים כגון אפליה ועונש המוות, כתב פאוול פסקי דין משל עצמו, ובהם ניסה לפשר בין דעותיהם של שני המחנות המנוגדים בבית המשפט.
הוא כתב את דעת הרוב בפסק דין "San Antonio Independent School District v. Rodriguez", בו קבע כי חינוך אינו זכות יסוד של בני אדם ועל הממשלה לא מוטל לספקו.
בנושא של מידע מסווג לא היה פאוול מתירני, וקבע שמי שפרסם מידע מסווג לאחר סיום שירותו ב-CIA לא יוכל ליהנות מהתגמולים הכספיים על הספר שכתב (Snepp v. U.S.).
כאשר נכתב פסק הדין בתיק העוסק ביחסי מין בין הומוסקסואלים, באוורס נ. הארדוויק, היה פאוול בין התומכים בהגבלת כוחו של הממשל המרכזי וחיזוק יכולתן של המדינות (במקרה זה, ג'ורג'יה) לקבוע את חוקיהן. אולם, מאוחר יותר הביע פאוול חרטה על החלטתו לפגוע בזכותם של הומוסקסואלים לקיים יחסי מין.
פאוול פרש מבית המשפט מרצונו בשנת 1987. את מקומו תפס השופט אנתוני קנדי.

לאחר הפרישה מבית המשפט העליון

פאוול המשיך לשבת על הכס בבתי משפט קמא.

בגיל 90 נפטר בביתו, כתוצאה מדלקת ריאות. כתביו נתרמו לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון אנד לי, בה למד. השופטת סנדרה דיי או'קונור אמרה עליו את המלים הבאות: 
עבור אלו המחפשים מודל של חביבות אנושית, כנות, התנהגות למופת, ויושרה, לעולם לא יהיה אדם טוב יותר.
הצבא הלבן

הסיבות לכישלון הכוחות

בעוד שקציניו וחייליו של הצבא הלבן היו ותיקים ומנוסים וללא-ספק אנשי צבא מהשורה הראשונה, רובם סלדו או התעלמו מהתחום הפוליטי. בעוד שתכנון קרבות היה בעבורם משימה של מה-בכך, הם נכשלו בגיוס האיכרים, שהיוו אז רוב אוכלוסיית המדינה, ובלעדיו לא ניתן היה לקיים את הצבא. הקבוצות שהרכיבו את גרעין הצבא הלבן היו בחלקן קבוצות לא פופולריות בקרב האיכרים וסירובן העיקש לשקול רפורמה אגררית או שינוי המבנה המדיני עד לניצחון המלא על הבולשביקים גרם בשלב מסוים לנטישת האיכרים את הצבא הלבן, שבתגובה נאלץ להפעיל טרור כדי לכפות את סמכותו. הטיפול בצבא הירוק גרע משאבים יקרים מאוד אשר היו דרושים בחזית. בשטח האוקראיני נאלץ הצבא הלבן להתמודד בנוסף גם נגד צבאו של נסטור מכנו, הצבא השחור. בנוסף תרמה להחלשת הצבא העובדה ששלושת הצבאות הלבנים מוקמו בשלושה קצוות מנוגדים של רוסיה. למשל, בין צבאו של דניקין לבין צבאו של קולצ'אק הפרידו 10,500 קילומטר.
אל מול הלבנים, שליטת האדומים באזורים המרכזיים ברוסיה (מוסקבה, פטרוגרד) והתמיכה העממית הגדולה שקיבלו הביאו אותם ליתרון של עשרה לאחד בכמות החיילים. בד בבד נחלש כוחו של הצבא הלבן והתדלדלו משאביו. מפקדיו נתפסו או נהרגו וחייליו התפזרו לכל עבר. עד יוני 1920 לא נשארו כוחות הצבא הלבן על אדמת רוסיה האירופאית (עד הרי אוראל), וב-1923 נסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה רשמית בניצחונו של הצבא האדום והבולשביקים עם סיום הלחימה במזרח הרחוק.
ג'רי נלסון

שנים קודמות

נלסון נולד בטלסה, אוקלהומה הוא גדל בוושינגטון די. סי. והחל ללמוד בובנאות עבור ביל ביירד. הופעתו הראשונה הייתה בתוכנית המופע של ג'ימי דין ב-1965. כאשר פרנק אוז לקח חופשה מבובנאות, הוא החל לבבן את רולף הכלב.

קריירה

החל מהעונה השנייה של "רחוב סומסום", הצטרף נלסון מחדש לחבורה של ג'ים הנסון, בתוכנית זו הוא הפעיל דמויות כמו: שרלוק המלוק (פרודיה על "שרלוק הולמס"), מאמפורד הקוסם המופלא (מלכוש), הארי המפלצת (שרגא) והדמות הכי מזוהה אצלו בסדרה, ערפד המספרים - מר סופר. כמו כן הוא היה הבובנאי הראשון שהפעיל את סנאפלופוגס למשך 7 עונות.
בסדרת הטלוויזיה "החבובות" הפעיל נלסון את פלויד פפר (אחד הגיטריסטים של "הלהקה החשמלית"), ד"ר ג'וליוס סטרנג'פורק מהמערכון "מסע בין חזירים" (פרודיה על "מסע בין כוכבים") קמילה התרנגולת (החברה של גונזו הגדול), לו זילנד זורק דגי הבומרנג, ורובין הצפרדע (אחיינו של קרמיט הצפרדע). כמו כן הוא הפעיל דמויות משנה, כמו: כתב הספורט לואיס קזגר, פופס הזקן, וג'יי פי גרוס (דודו של סקוטר).
בתוכנית "פראגל רוק", הפעיל נלסון את גובו פראגל, את פא גורג ואת מרג'ורי מלכת האשפה.
בנוסף להפעלת הבובות, דיבב נלסון דמויות בסדרות המצוירות "כבש בעיר הגדולה" ו"ההרפתקאות של בילי ומנדי".
בשנת 2004 החליט נלסון לפרוש מהפעלת הבובות עקב בעיות בריאות, אולם הוא המשיך להפעיל את מר סופר ב"רחוב סומסום". ב-24 באוגוסט 2012, לא הצליח נלסון להתגבר על המחלה שלו ונפטר.
אנציקלופדיה גלאקטיקה

אנציקלופדיה גלאקטיקה היא מושג מעולם המדע הבדיוני שמתאר אנציקלופדיה הכוללת את כל הידע הקיים אצל בני האדם וגזעי החייזרים ביקום.

האנציקלופדיה בספרות

הסופר אייזק אסימוב מתאר בסדרת המוסד שלו שהתפרסמו בשנות ה-50 של המאה העשרים, את כתיבתה של האנציקלופדיה גלאקטיקה בידי האנציקלופדיסטים שמנסים לשמר את הידע האנושי לפני שהאימפריה תדרדר לחשכת ימי ביניים.
בסדרת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מזכיר הסופר דאגלס אדמס לעיתים קרובות את המדריך שלו כתחליף מקובל יותר לאנציקלופדיה גלאקטיקה. לדוגמה, ההקדמה לספר הראשון בסדרה:
ברבות מהציוויליזציות הרגועות יותר שבשפה המזרחית של הגלקסיה, מדריך הטרמפיסט לגלקסיה החליף כבר את האנציקלופדיה גלאקטיקה כמאגר התקני של כל הידע והחכמה, משום שלמרות שהוא מכיל השמטות רבות ותוכן מפוקפק או לפחות לא מדויק ביותר, הוא עולה על היצירה הישנה וחסרת המעוף בשני מאפיינים חשובים.

ראשית, הוא מעט זול יותר; שנית, על כריכתו כתובות באותיות גדולות וידידותיות המילים בלי פאניקה.

האנציקלופדיה בטלוויזיה

בסדרה "קוסמוס" של קרל סייגן הופיע פרק בכותרת "אנציקלופדיה גלקטיקה", ובו סייגן מציע שהאנציקלופדיה תשודר בעזרת גלי רדיו לחלל כדי שתקלט על ידי טלסקופי רדיו כדוגמת פרויקט סט"י (SETI).
ג'ון סי. ריילי

ביוגרפיה

ריילי נולד בשיקגו למשפחה נוצרית-קתולית, אמו ממוצא ליטאי ואביו ממוצא אירי וסקוטי. ריילי סיים את לימודיו ב"תיכון האח רייס".
בשנת 1992 נישא ריילי למפיקה אליסון דיקי, לזוג נולדו 2 ילדים.
ריילי החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1989 בדרמת המלחמה של בריאן דה פלמה "חטאי מלחמה" שם גילם את דמותו של טוראי הרברט הארצ'ר לצידם של שון פן ומייקל ג'יי פוקס.
בתחילת שנות ה-90 הרבה ריילי להשתתף בתפקידי משנה בין היתר: לצד טום קרוז בדרמת המרוצים של טוני סקוט "ימי הרעם", בדרמת הפשע הביוגרפית "הופה" לצידו של ג'ק ניקולסון, בדרמה של לאסה הלסטרום "מה עובר על גילברט", במותחן "נהר הפרא" לצד מריל סטריפ וקווין בייקון ובדרמה המוזיקלית "ג'ורג'יה".
תפקיד הפריצה המשמעותי ביותר עבור ריילי היה בשנת 1997 בדרמת הפשע מועמדת 3 פרסי האוסקר של פול תומאס אנדרסון "לילות בוגי", בסרט עצמו גילם ריילי את דמותו של ריד רוטשילד.
ב-1998 השתתף ריילי בדרמת המלחמה מועמדת 7 פרסי האוסקר של טרנס מאליק "הקו האדום" בה גילם ריילי את דמותו של סמל סטורם.
ב-1999 שיחק ריילי בתפקיד ראשי בדרמה מועמדת 3 פרסי האוסקר "מגנוליה" שם גילם ריילי את השוטר ג'ים קורינג, שמוזעק לדירה שבה מתנגנת מוזיקה רועשת המפריעה לשכנים. הוא מגיע לדירה לראות מה הבעיה ומגלה אישה אשר מסתבר שהוטרדה מינית בילדותה על ידי אביה המפורסם.
כמו כן באותה שנה שיחק ריילי גם בקומדיה "אף פעם לא התנשקה" בכיכובה של דרו ברימור ובדרמת הספורט של סם ריימי "בשם האהבה"
ב-2000 שיחק ריילי לצד ג'ורג' קלוני ומארק וולברג במותחן ההרפתקאות "הסערה המושלמת".
שנת 2002 הייתה שנה מוצלחת ביותר עבור ריילי, על תפקידו בדרמה המוזיקלית זוכת 6 פרסי האוסקר "שיקגו" קיבל ריילי מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בסרט גילם ריילי את בעלה של רוקסי הרט (רנה זלווגר) עמוס.
באותה שנה היה שותף ריילי לעוד שני סרטים עטורי פרסים, בדרמה התקופתית "השעות" בה גילם את דמותו של דן בראון בעלה של לורה (ג'וליאן מור) ובדרמת הפשע ההיסטורית מועמדת 10 פרסי האוסקר של מרטין סקורסזה "כנופיות ניו יורק" בה גילם את האפי ג'ק מולרני. 
כמו כו גם גילם ריילי את בעלה של ג'ניפר אניסטון פיל בדרמה הקומית "בחורה טובה".
ב-2004 שיחק ריילי בסרט נוסף של מרטין סקורסזה, הפעם הייתה זו הדרמה הביוגרפית זוכת 5 פרסי האוסקר "הטייס".
בסרט גילם ריילי את נוח דיטריץ' האחראי על המימון לעסקאות העתק של הווארד יוז  (לאונרדו דיקפריו).
ב-2006 שיחק ריילי לצידו של ויל פארל בקומדיית המרוצים "לילות טלדגה: הבלדה על ריקי בובי" בה גילם ריילי את קרל נאוגט'ון חברו הטוב של ריקי בובי, אגדה חיה בתחום מרוצי הנאסקאר (NASCAR).
בשנת 2007 כיכב ריילי בתפקיד ראשי בקומדיה המוזיקלית "הולך חזק: סיפורו של דיואי קוקס", בסרט מגלם ריילי את דמותו של כוכב פופ בדיוני בשם דיואי קוקס בפארודיה אודות הסרטים הביוגרפים ההולכים והופכים צפויים. בדרכו לפיסגה, דיואי חוצה את נתיבם של אמנים גדולים כדוגמת אלביס, באדי הולי והביטלס. עד מהרה דיואי כותב להיטים, מסחרר נשים ומקדם מכירות של מוצרי מזון.
על משחקו בסרט קיבל ריילי שתי מועמדות לפרס גלובוס הזהב, האחת היא על משחקו בסרט והשנייה היא על השיר הטוב ביותר, בנוסף לכך קיבל ריילי גם מועמדות יוקרתית לפרס הגראמי.
ב-2008 שיחק ריילי בקומדיה "אחים חורגים" לצידו של ריצ'רד ג'נקינס שם שיחק ריילי את דייל דובאק גבר מובטל בן 40 שגר עם אביו האלמן שנאלץ לחלוק אותו חדר עם ברנן האף (ויל פארל), גבר מובטל בן 39 שגר יחד עם אמא שלו.
ב-2012 שיחק ריילי בקומדיה המצליחה  הדיקטטור. 
בשנת 2017 השתתף בסרט ההרפתקאות "קונג: אי הגולגולת", אשר מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג.
יוסף איל

ביוגרפיה

איל התגייס לצה"ל ב-1962 והחל שירותו בקורס טיס. לאחר שעזב את הקורס עבר לחיל ההנדסה הקרבית ושירת כלוחם וקצין בחיל. הוא שימש מדריך בקורס מש"קים, ראש מדור בבית הספר להנדסה צבאית, עבר קורס קציני הנדסה בארצות הברית ושימש מפקד קורס קציני הנדסה קרבית. במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד הנדסה שהורכב מסגל וחניכי בית הספר להנדסה צבאית. במהלך פינוי סיני במסגרת יישום הסכם השלום בין ישראל למצרים שימש קצין ההנדסה של פיקוד הדרום. באוקטובר 1985 מונה לקצין הנדסה ראשי בדרגת תת-אלוף ומילא תפקיד זה עד 1989. לאחר מכן שימש עוזר ראש אגף התכנון. 
לאחר שחרורו מכהן כמנהל חטיבת משאבי אנוש ומינהל וממלא מקום מנכ"ל בקרן קיימת לישראל
ביתן ברצלונה

הקמה

המבנה, שלא היה לו שימוש מיוחד אלא נבנה לשם תצוגה, התאפיין בצורה פשוטה למדי, אף כי נעשה בו שימוש בחומרים יקרים כגון שיש ואבן טרוונטין. ייחודו של המבנה התבטא בפריצת הדרך המחשבתית לגבי צורתה של אדריכלות, תפישת החלל, שימוש חדש בחומרי בנייה ועיצוב מינימליסטי, שהתממש בזכות פרטי בניין מתוחכמים.
הביתן עמד על פודיום רחב ושטוח לצד בריכת השתקפות, והיה לו גג שטוח הנסמך על 8 עמודי פלדה דקים. החלוקה הפנימית שלו הייתה על ידי קירות בודדים שאינם מתחברים זה לזה או לתקרה, אשר יצרו סוג חדש של חללים שהיו חדשניים מאוד בתפישתם לתקופה זו. רעיון "החלל הזורם" מומש גם בעזרת קירות זכוכית.
מיס ואן דר רוהה עיצב עבור הביתן יחד עם שותפתו אז, המעצבת לילי רייך, את "כיסא ברצלונה". נטען כי שניים מכיסאות אלה שימשו את בני הזוג המלכותי הספרדי, שהגיעו לבקר בביתן. הכיסא זכה להצלחה רבה, נמכר באלפים גם לאחר היריד העולמי, ונחשב עד היום למקרה מבחן בהיסטוריה של העיצוב התעשייתי.
כפי שהיה נהוג בתערוכות עולמיות, בסיומה של התערוכה הביתן פורק, וחלקיו מוספרו, נארזו, ונשלחו ברכבת לגרמניה. מסיבות שאינן ברורות עד היום נעלמו מרבית חלקי הביתן במהלך המעבר. בשל חשיבותו הגדולה שוחזר המבנה באתרו המקורי, תוך שימוש בחומרים זהים לאלו שנעשה בהם שימוש בסוף שנות ה-20. החל משנת 1986 ניצב הביתן המשוחזר בברצלונה, ופתוח לקהל הרחב.
עגור אפור

מאפיינים

אורך גופו של העגור האפור נע בין 120 ל-140 סנטימטרים. מוטת כנפיו היא 220 - 245 סנטימטרים. הוא נוהג לקנן בצפון אירופה ובאסיה.
מקומות חיותם של העגורים הם שטחי ביצות נרחבים וקרקע טובענית. עם בוקר עפים העגורים לשדות המרעה. הם אוכלים נבטים בשדות ואף ירקות. הם ניזונים גם מבעלי חיים שונים המזדמנים להם: דו-חיים, זוחלים, ציפורים חולות וחלשות, מכרסמים וחרקים. בארץ הם נהנים מאוד בעיקר מגידולי הבוטנים והתירס באדמת הכבול, באזור אגמון החולה. הם יוצרים בעיה גדולה לחקלאים, לכן מפנים עבורם שטחים מיוחדים לאזורי האכלה.
העגור האפור דוגר על אדמות ביצה ביערות הצפון, בחישות קנים באגמים או לאורך נהרות באזורים מיוערים, בעיקר באזורים נידחים. זהו עגור גדול מאוד, בעל רגליים וצוואר ארוכים ודקים. צבעו כחול-אפור בהיר בעיקרו.
בישראל חולף העגור המצוי בחורף במספרים גדולים מאוד, ומצוי בעיקר בעמק החולה (ולרוב באגמון החולה), ובמידה פחותה בעמק יזרעאל, בעמק חפר ובצפון מערב הנגב. מספרי העופות הגדולים מושכים מצידם טורפים כמו תנים ועופות דורסים.