google/wiki40b huggingface dataset:
תל גמה

זיהוי התל

הארכאולוג בנימין מזר הציע לזהות את תל גמה עם עיר המלוכה הכנענית יֻרְזָה הנזכרת ברשימותיו של תחותמס השלישי פרעה מצרים המתאר את העיר כדרומית מבין ערי כנען אשר מרדו במצרים. תיאור זה מתאים למיקום התל והוא הזיהוי המקובל היום.
בתקופת מכתבי אל-עמארנה שלט בעיר מושל כנעני בשם פו-בעלו שהתכתב עם אחנתון.
ירזה מוזכרת פעם נוספת בכתובתו של אסרחדון מלך אשור, בה היא מוזכרת בתור אחת הערים אשר מרדו בממלכת אשור וכתוצאה מכך נכבשה ומלכה הוגלה לנינווה.
תל גמה זוהה בתחילה כגרר המקראית על ידי ו"ג פיתיאן-אדמס. פלינדרס פיטרי אשר חפר במקום הסכים עם זיהוי זה.

החפירות באתר

התל נבדק לראשונה בשנת 1922 על ידי ו"ג פיתיאן-אדמס (Phythian-Adams) אשר ביצע באתר חתך בדיקה. בשנים 1926–1927 חפר בתל הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, אשר חפר במשך שישה חודשים שטח גדול במערב האתר. זה היה התל הראשון שהוא חפר בסבב השני שלו בחפירות בארץ ישראל. בשנת 1970 החלה בחפירה משלחת מטעם המוזיאון הסמית'סוני בוושינגטון.

הממצאים

נחשפו מספר רב של שרידים המעידים על התיישבות כמעט רציפה במקום החל מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה ההלניסטית. 
תל גמה הוא האתר הראשון בארץ בו נמצאו קבורות חמור.

התקופה הכלקוליתית

מתקופה (אלף רביעי לפנה"ס) זו נמצאו באתר שורה של בורות על קרקע בתולה, השערת החוקרים שמדובר בבקתות או אסמים. כלי החרס שנמצאו שייכים לתרבות באר שבע. בסיום התקופה האתר ננטש.

תקופת הברונזה התיכונה II

התל נושב מחדש, (המאה ה-19 לפנה"ס – המאה ה-16 לפנה"ס). זו התקופה המקבילה בחלקה לתקופה החיקסוס במצרים העתיקה. הובחנו בחפירה שלושה שלבי בנייה. הממצאים כוללים כלי זואומורפי ממשפחת כלי תל אל-יהודיה בדמות ראש פר, נמצאו כלים קיפריים וכן חותם גליל קטן בכתב יתדות. 
בחפירה נמצאו שני קברי סוסיים (equids), האחד חמור על פי זיהוי השיניים והשני צעיר מדי כדי לזהותו לרמת המין.

תקופת הברונזה המאוחרת II

בתקופת הברונזה המאוחרת II האתר היה המיושב ביותר. אובחנו שמונה שלבי בנייה. נמצא מבנה גדול כנראה ארמון מהמאה ה-13 לפנה"ס. המבנה מורכב מחצר ומערכת חדרים צמודה. בחצר נתגלתה אמבטיה עם דפנות ורצפה מטוייחים. תעלת ניקוז הובילה לבור שפכים בחוץ. הממצאים כוללים כלי חרס מקומיים ושברי כלים מעוטרים באיילים ועופות. כן נתגלו שלוש חרפושיות של מלך העובד את האל פתח. למרגלות התל התגלה "בית המושל המצרי".

תקופת הברזל I

שכבה זו מייצגת את היישוב הפלשתי הקדום (המאה ה-12 לפנה"ס – המאה ה-11 לפנה"ס). נתגלו מכלולי חדרים פלישתיים, כבשן לצריפת כלי חרס גדול ומתוחכם מבחינה טכנולוגית. בתוך הכבשן נמצאו חרסים פלישתיים רבים.

תקופת ברזל II

נמצאה שכבה המתוארכת למאות העשירית והתשיעית לפנה"ס. נמצאו בתי ארבעת המרחבים. נמצא מבנה קמרונות אשורי, מבנה מרשים עם תקרות לבנים מקומרות. המבנה מורכב משישה חדרים לפחות, החדרים היו מרוצפים. באתר נתגלה מצבור של קרמיקת הארמון האשורית, אשר נגלתה לראשונה באתר זה וזוהתה על ידי פטרי כמשפחה קרמית. גודל המבנה ושפע החרבים האשוריים מצביעים אולי שהמבנה היה "בית מושל" – מקום מושבו של המושל האשורי. הממצאים כללו גם עגיל כסף עם שיבוץ שנהב.

התקופה הפרסית

הממצאים כוללים מבנה גדול וכן מצודה ענקית. זיהוי התקופה נעשה בעזרת החרסים המיובאים מיוון.

התקופה ההלניסטית

זו תקופת בית תלמי במצרים. האזור היה בכבוש מצרי. תל גמה הפך למרכז גדול של אחסון תבואה. התושבים עברו להתיישב בשטחים מסביב לתל. האתר ננטש סופית בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס .
רייספדר

רייספדר (מגרמנית: Reissfeder) הוא כלי לשרטוט בדיו או בצבע.
עשוי מידית שאוחזת ב"מלקחיים" ממתכת, אשר הרווחים בין חלקיו ניתנים לכיוון בעזרת גלגל שיניים.
בעבר שימש שרטטים לשרטוט קווים ישרים, זאת לפני המצאת הרפידוגרף ועטי שרטוט.
כן שימש גרפיקאים לתיחום משטחי צבע לפני צביעה ידנית בצבע גואש של עיצובים, לפני המצאת המחשב.
קיים עד היום בערכות שרטוט משוכללות לצד המחוגה.
ניקולה פלץ

ביוגרפיה

פלץ נולדה בריי שבמחוז ווסטצ'סטר שבניו יורק, בתם של קלאודיה הפנר, דוגמנית בעברה ואיש העסקים המיליארדר נלסון פלץ. אביה של פלץ יהודי, שבין השאר ידוע בשל נדבנותו ותמיכתו במטרות יהודיות שונות.
פלץ פרצה לתודעה בשנת 2010 בהפקת הפעולה הגדולה של מ. נייט שאמלאן "איירבנדר", בה היא שיחקה בתפקיד הנערה קאטרה.
בשנת 2013 שיחקה פלץ בסדרת הדרמה "בייטס מוטל” בתפקיד בראדלי מרטין חברתו לכיתה של גיבור העלילה המתבגר נורמן בייטס (פרדי היימור). באותה השנה נבחרה פלץ על ידי מייקל ביי לתפקיד הנשי הראשי טסה ייגר לצידו של מארק וולברג בסרט הפעולה "רובוטריקים 4: עידן ההכחדה". הסרט שיצא ב-2014 זכה להצלחה מסחרית גדולה ופלץ הועמדה על הופעתה לפרס פריצת השנה במספר טקסים. בשנת 2017 שבה לסרט ההמשך "רובוטריקים 5: האביר האחרון" שוב בבימויו של מייקל ביי. בהמשך השנה שיחקה בסרט הדרמה "הבית שלנו" לצד תומאס מאן, ובקומדיה "צעירים באורגון" לצד כריסטינה אפלגייט בבימויו של ג'ואל מור.
הבונדס

הבּוֹנְדְּס (או בשמו הרשמי מפעל מלווה העצמאות והפיתוח; באנגלית: State of Israel Bonds) הוא ארגון העוסק במכירת אגרות חוב של מדינת ישראל ליהודים בתפוצות. הבונדס הוקם בספטמבר-אוקטובר 1950 ביוזמת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן, וגולדה מאיר עם הנרי מורגנטאו, שמואל רוטברג והנרי מונטור מיהודי ארצות הברית.
בראשית ימיו היה קשה לשכנע את יהודי ארצות הברית להשקיע את כספם באגרות חוב של מדינת ישראל שזה עתה קמה. אולם עם הזמן הצליחו אנשי הבונדס לגייס סכומים גדלים והולכים, עד שבשנות ה-60 של המאה ה-20 היה הבונדס לאחד ממקורות ההכנסה העיקריים של תקציב הפיתוח של ממשלת ישראל. מתקציב זה הוקמו בעשורים הראשונים למדינה פרויקטים כגון המוביל הארצי, מפעלי ים המלח, תחנת הכוח אורות רבין בחדרה, ופיתוח נמלי הים של ישראל (חיפה, אשדוד ואילת); ואילו בעשורים האחרונים מושקע התקציב בפרויקטים בתחום העלייה מברית המועצות ומאתיופיה, הרחבת נמל התעופה בן-גוריון ורכבת ישראל, ושיפור תשתיות.
עד סוף שנת 1967 הצליח הבונדס לגייס 1.1 מיליארד דולר. כיום מגייס הארגון כ-1.2 מיליארד דולר בשנה, שהם כמחצית ההון שמגייסת ישראל ברחבי העולם בשנה. בסך הכול גייס הבונדס מאז הקמתו יותר מ-33 מיליארד דולר.
בשנים האחרונות התעורר ויכוח בדבר נחיצותו של המפעל. השוללים את המשך קיומו טוענים, ששיעורי הריבית הגבוהים המובטחים באגרות הבונדס הם נטל בלתי מוצדק על תקציב המדינה. לעומתם, המחייבים את המשך קיומו מציינים, כי רוב רוכשי אגרות המפעל מבטאים בכך קשר וזיקה למדינת ישראל.
התזמורת הסימפונית של המבורג

תולדות התזמורת

תזמורת המבורג נוסדה בשנת 1957. מנצחה הראשי הראשון היה רוברט הגר. בין המנצחים הבאים היו קרלוס קלמר ומיגל גומס-מרטינס. אישטוון קרטס היה מן המנצחים האורחים הראשיים.
בעונת 2004-05 התמנה אנדריי בורייקו למנצח הראשי של התזמורת. בנובמבר 2007 הודיעה התזמורת על פרישתו הפתאומית של בורייקו ממשרתו ובמקביל, על מינויו של ג'פרי טייט למנצח הראשי הבא באביב 2008. טייט שימש כמנצח ראשי עד מותו בשנת 2017 מהתקף לב.
התזמורת עבדה עם מנצחים שונים, ביניהם צ'ארלס מקקראס, כריסטיאן תילמן, פטר רוציקה, הורסט שטיין, רלף וייקרט וסבסטיאן וייגלה. כמה מטובי הסולנים בעולם, כמו כריסטיאן טצלאף, אליזבת לאונסקאיה, פרנק פטר צימרמן, אדיטה גוברובה, פלאסידו דומינגו וגרייס באמברי, הופיעו עם התזמורת במהלך השנים.
תזמורת המבורג מנגנת דרך קבע בכעשרים אופרות ובאלטים בכל עונה בבית האופרה של המבורג. התזמורת יצאה לסיורים בינלאומיים בארצות העולם, בהן בריטניה, איטליה, צרפת, ספרד סקנדינביה, פולין וטורקיה. בנוסף היא מגישה סדרות מנויים של קונצרטים לילדים ומדי שנה מתקיימים קונצרטים תחת כיפת השמיים בחצר המרכזית של בית העירייה בהמבורג.
התזמורת הוציאה הקלטות בחברות ההקלטה דרבינגהאוס וגרים, אדל קלאסיקס ודויטשה גרמופון.
בפברואר 2018 הודיעה התזמורת על מינויו של המנצח הצרפתי סילבן קמברלינג כמנהלה המוזיקלי החדש.
ביל קיבי

ראשית חייו

ביל קיבי נולד באנגליה. כשהיה בן 11 היגרה משפחתו לאוסטרליה והתיישבה בעיר אדלייד שבדרום היבשת. לאחר סיום לימודיו בבית הספר החל לעבוד בעבודות טיח ועסק בעיצוב עיטורים מטיח. הוא עסק גם בציור בצבעי מים וברישום. בגיל 23 התחתן. לו ולאשתו נולדו שתי בנות.
קיבי לא היה גבוה (1.68 מטר) אך היה חזק ואהב פעילויות באוויר הפתוח. בשנת 1936 הצטרף לחיל המילואים האוסטרלי והוצב ביחידת תותחנים.

מלחמת העולם השנייה

ב-1940, והוא כבר בן 37, התנדב קיבי להצטרף ליחידות הצבא האוסטרלי שיצאו להשתתף במלחמת העולם השנייה והוצב כסמל בגדוד הרגלים האוסטרלי ה-48. בדצמבר 1940 הפליגה יחידתו לארץ ישראל. שם נפצע קיבי בתאונה ושבר את רגלו. הוא נשאר בארץ ישראל לשם החלמה וחזרה לכשירות, שארכו קרוב לשנה. בפברואר 1942 שב והצטרף לגדודו בסוריה, ובחודש יולי כבר השתתף בלחימה במצרים. 
בפרוס קרב אל עלמיין באוקטובר 1942 היה גדודו של קיבי חלק מן הדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שהשתייכה לארמייה הבריטית השמינית. קיבי שירת במהלך הקרב בגבורה ובהצטיינות. הוא הנהיג את מחלקתו לאחר שמפקדה נהרג. ב-23 באוקטובר הוא הסתער על עמדת מקלע של האויב כשהוא יורה בתת מקלע תומפסון. הוא כבש את העמדה כשהוא הורג שלושה חיילי אויב ושובה 12 אחרים. בלחימה שבימים שלאחר מכן נע קיבי בין אנשיו כשהוא מכוון את האש שירו ומעודד את רוחם. חמש פעמים יצא לתקן תחת אש את קו הטלפון המחלקתי שנותק. 
בליל ה-30/31 באוקטובר הייתה הדיוויזיה ה-9 נתונה בקרב כבד בגזרה הצפונית של קו החזית באל-עלמיין (קרב מוצב תומפסון). על מחלקתו של קיבי נורתה אש מקלעים ומרגמות כבדה ומרבית חייליה נהרגו או נפצעו. קיבי ארגן את הניצולים ואז יצא קדימה לבדו עד לטווח של מטרים ספורים ממספר עמדות מקלע של האויב. הוא יידה רימוני יד ושיתק מספר מקלעים, עד שנפגע ונהרג.
על גבורתו במהלך קרב אל-עלמיין הוענק לקיבי לאחר מותו עיטור צלב ויקטוריה.
קיבי נקבר בסמוך למקום נפילתו. בשנת 1944 הועברה גופתו לבית הקברות הצבאי אל-עלמיין.
העיטור שהוענק לקיבי מוצג כיום במוזיאון שבאנדרטת המלחמה של אוסטרליה בעיר קנברה.
גינטר פון קירכבך

תחילת הקריירה

פון קירכבך נולד ב-9 באוגוסט 1850 לאביו הוגו פון קירכבך שהיה גנרל פרוסי וקיבל בשנת 1880 תואר רוזן, בארפורט שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1868 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה צרפת. לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17, ובשנת 1907 מונה למפקד הקורפוס ה-5. בשנת 1911 מונה פון קירכבך לנשיא בית הדין הצבאי.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון קירכבך למפקד קורפוס המילואים ה-10 שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, אך נפצע בקרב סן קנטן ב-30 באוגוסט 1914. לאחר החלמתו חזר לתפקידו כנשיא בית הדין הצבאי. ב-23 בספטמבר 1916 מונה למפקד קורפוס הלאנדווהר במקום גנרל רמוס פון ווירש. ב-22 באפריל 1917 מונה פון קירכבך למפקד פלגת הארמייה D בחזית המזרחית, במקום גנרל אוסקר פון הוטיאר שמונה למפקד הארמייה השמינית. ב-12 בדצמבר 1917 מונה גנרל פון קירכבך למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד פלגת הארמייה בן דודו גנרל הנס פון קירכבך. ב-31 ביולי 1918 פרש פון קירכבך לחופשה, אך ב-8 באוגוסט 1918 מונה למפקד קבוצת הארמיות קייב במקום גנרלפלדמרשל הרמן פון אייכהורן שנרצח על ידי מתנקש. ב-5 בפברואר 1919 פרש פון קירכבך לביתו.
פון קירכבך נפטר בבאד בלקנבורג ב-6 בנובמבר 1925 והוא בן 75 שנים.

משפחתו

פון קירכבך התחתן ב-16 ביוני 1883 עם הברונית אדה פרלין פון לילנקרון, שהייתה בתו של הברון קרל פון לילנקרון, שהיה גנרל פרוסי, ונכדתו של הגנרל קרל פון וראנגל.
ג'יוקטולו

מפרט

מנוע ה-"ג'יוקטולו" הורכב מאחורי 2 המושבים הקדמיים והוגדר "מנוע מרכזי". 
בדגם ה-8V צילינדרים הורכב מנוע חברת "הולדן" (General Motor Holden) האוסטרלית, מסוג "Holden V8 engine".
תאוצת ה-"ג'יוקטולו" (דגם מנוע ה-8V צילינדרים) בין 0-100 קמ"ש היא 5.4 שניות.
דגם ה-"ג'יוקטולו" השתתף ב-מרוצי מכוניות.
תרגום המילה "Giocattolo" מ-איטלקית ל-עברית - "צעצוע".
ויליאם לי (יזם סיני)

ויליאם לי או בכנויו המערבי לי בן (בסינית: 李斌; פין-יין: Lǐ Bīn; נולד ב-9 באוגוסט 1974) הוא מיליארדר ויזם היי-טק סדרתי סיני. לי ידוע בעיקר כמייסד ומנכ"ל חברת הרכבים החשמליים החדשנית NIO, אשר בשלה הוא מכונה "אילון מאסק של סין". 
בפברואר 2019 פורבס העריך את שוויו בכ-1.4 מיליארד דולר. Li ייסד, והשקיע במעל 40 חברות בתחום האינטרנט, ותעשיית רכב.
לי נולד ב-1974 באנחויי בחווה לייצור חלב, הוא עבד בזמן שלמד בבית הספר. מגיל 7 הוא ומשפחתו חסכו כסף כדי שיוכל ללמוד באוניברסיטה. הוא אכן למד לבסוף באוניברסיטת בייג'ינג וסיים עם תואר ראשון בסוציולוגיה ומשפט.
פול רסינייה

ביוגרפיה

רסינייה נולד ב-1906 בברמונט שנמצא בטריטוריית בלפור במזרח צרפת, למשפחה פעילה פוליטית. לאחר מלחמת העולם הראשונה השתייכה משפחתו של רסינייה לזרם הסוציאליסטי, ורסינייה הצטרף ב-1922 למפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF), ובהמשך קודם למשרת המזכיר הראשי של המפלגה בבלפור. באותן השנים לימד בבית ספר יסודי, ולאחר מכן היה לפרופסור להיסטוריה וגאוגרפיה במכללה בבלפור. ב-1927 הוא התגייס לצבא הצרפתי ששהה במרוקו. השקפותיו הפציפיסטיות התחזקו כאשר חזה בשחיתות הצבאית והשימוש האלים והדיכוי כלפי תושבי המקום. לאחר עזיבתו את הצבא הוא המשיך בהוראה ובפעילות פוליטית. ב-1932, בעקבות תמיכתו בפלג השמאל האופוזיציוני, הוא סולק מן המפלגה, ולאחר מכן הצטרף למפלגה הסוציאלית SFIO.

השקרים של יוליסס

הספר "השקר של השמות" או בשמו "השקר של יוליסס" (בצרפתית: Le mensonge d’Ulysse) בהוצאת ברסאן בשנת 1950 מהווה חלק ראשון לכתיבתו של רסינייה על הרוויזיוניזם של הכחשת השואה ותוקף את הרעיון של מחנות ההשמדה. חלק ראשון זה פורסם בעבר תחת הכותרת "המעבר של הקו" בשנת 1948. ספר זה היה הסתה ראשונית וסחף אחריו קבוצה גדולה שהפכה למכחישי השואה. הספר קיבל תמיכה גדולה מהצד הצרפתי ואף זכה לתמיכה ולביקורות תומכות מקבוצות בין-לאומיות.]

פעולות משפטיות נגד השקר של יוליסס

מר אדמונד מישל, חבר פרלמנט, שהביא תביעה נגד נזקי השקר של פול רסינייה קיבל תגובות והתנגדויות חריפות מקבוצה גדולה של החברה.]
ח'ליל שקאקי

ד"ר ח'ליל שקאקי (בערבית: خليل الشقاقي; נולד ב-1953 ברפיח, עזה למשפחה שמקורה בזרנוגה) הוא ראש המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות (הידוע גם בראשי התיבות: PCPSR או PSR) הממוקם ברמאללה וסוקר את דעת הקהל הפלסטינית.

ביוגרפיה

שקאקי למד מדעי המדינה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, וקיבל תואר ראשון בתחום ב-1975 ותואר שני ב-1977. ב-1985 קיבל דוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת קולומביה.
שקאקי לימד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם מאז 1986. כמנהל וחוקר, ניהל את המרכז הפלסטיני לחקר סקרים ומדיניות בשכם מעת הקמתו במרץ 1993. הוא העורך הראשי של "כתב העת של מדיניות פלסטין".
שקאקי כיהן גם כחבר בוועדת הבחירות הפלסטינית העצמאית שהוקמה כדי להכין את הבחירות לרשות הפלסטינית בינואר 1996.
אחיו של שקאקי, פתחי, גורש מהשטחים בשנת 1988 ועמד בראש ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, עד חיסולו במלטה באוקטובר 1995.
טירונש דיבאבה

ביוגרפיה

דיבאבה נולדה בבקוג'י, מחוז ארסי במרכזה של אתיופיה.

אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה דיבאבה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:51.72 דקות, לפני מרטה דומינגז מספרד (14:52.26 דקות) ואדית מאסאי מקניה (14:52.30 דקות). 
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דיבאבה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה 14:51.83 דקות, אחרי בת ארצה מסרט דפאר (14:45.65 דקות) ואיזבלה אוצ'יצ'י מקניה (14:48.19 דקות). 
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה דיבאבה בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא תחרות חדש של 14:38.59 דקות, לפני דפאר (14:39.54 דקות) ואחותה אג'גייהו דיבאבה (14:42.47 דקות) ובכך הגנה על תוארה ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:24.02 דקות, לפני ברהן אדרה (30:25.41 דקות) ואג'גייהו (30:26.00 דקות). בשתי ריצות אלו, כל המדליות היו של אתיופיה. הסיומת שלה, בריצת 10000 מטר הייתה מדהימה והיא סגרה את ה-400 מטר האחרונים בזמן של 58.33 שניות. 
בשנת 2006 ניצחה דיבאבה ב-5 תחרויות מתוך 6 תחרויות של ליגת הזהב ובשישית סיימה במקום השני ולכן זכתה ב-83,333 $. 
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 למרות נפילתה של דיבאבה במחצית הדרך בריצת 10000 מטר, היא התגברה וזכתה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בתוצאה 31:55.41 דקות, לפני אלוואן אביילגסה מטורקיה שהייתה אחת משתי רצות שעצרו, ולבשו נעל שנפלה להן במהלך הריצה (31:59.40 דקות) וקארה גושר מארצות הברית ( 32:02.05 דקות).

שיאנית עולם

בתחרות ליגת הזהב שנערכה באוסלו, נורווגיה ביוני 2008 קבעה דיבאבה בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 14:11.15 דקות, שיפור לשיא העולם של בת ארצה מסרט דפאר (14:16.63 דקות).

אלופה אולימפית

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה דיבאבה בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:41.40 דקות, לפני אביילגסה (15:42.74 דקות) ודפאר (15:44.12 דקות) ובריצת 10000 מטר בשיא אולימפי חדש של 29:54.66 דקות, לפני אביילגסה (29:56.34 דקות) ושלן פלנגן מארצות הברית (30:22.22 דקות).
בתחרות שנערכה בלונדון, בריטניה ביולי 2009 קבעה דיבאבה את תוצאת השנה בעולם (14:33.65 דקות). לרוע מזלה פציעה מנעה ממנה להשתתף באליפות העולם באתלטיקה 2009 שנערכה בברלין, גרמניה חודשיים לאחר מכן.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה דיבאבה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בריצת 10000 מטר בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 30:20.75 דקות, לפני הקנייתיות סאלי קיפייגו (30:26.37 דקות) וויויאן צ'רויוט (30:30.44 דקות). מדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:05.15 דקות, אחרי מסרט דפאר (15:04.25 דקות) וויויאן צ'רויוט (15:04.73 דקות ) ולא הצליחה להגן בריצה זו על תוארה. 
באליפות העולם שנערכת במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה דיבאבה במדליית זהב, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:43.34 שניות, לפני גלאדיס צ'רונו
מקניה (30:45.17 דקות) ובת ארצה בלאיינש אוליירה (30:46.98 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה דיבאבה במדליית ארד בריצת ה-10000 מטר בשיא אישי חדש של 29:42:56 דקות, אחרי אלמז איינה שקבעה שיא עולם חדש של 29:17.45 דקות וויויאן צ'רויוט שקבעה שיא קניה חדש של 29:32.53 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה הכפול.

חייה האישיים

דיבאבה נשואה לסילשי סיהינה, פעמיים סגן אלוף אולימפי בריצת 10000 מטר (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008). אחותה הבוגרת, אג'גייהו דיבאבה, אף היא סגנית אלופה אולימפית בריצת 10000 מטר (אתונה 2004). אחותה הצעירה גנזבה דיבאבה היא שיאנית העולם בריצת 1500 מטר.
בת חפר

היסטוריה

במקום שכן קיבוץ יד חנה סנש שהתפצל מיד חנה ב-1953 והתפרק בשנת 1972. בת חפר הוקמה בשנת 1995 ואוכלסה החל ב-31 ביולי 1996, כחלק ממיזם יישובי הכוכבים, לעיבוי יישובי קו התפר, שהוביל בתחילת שנות התשעים שר השיכון אריאל שרון. בתחילה נקרא היישוב בשם "סוכו", על שמה של "שוכה" ההיסטורית שיש המזהים את מיקומה בשוויכה הסמוכה. שמו הנוכחי הוא רעיון של עמוס דגני, ראש המועצה בהקמתה, שחשב על שם מתאים ליישוב החדש "כבת של עמק חפר". השם בת חפר הוא בעל זיקה מובהקת להיותו סמוך לאזור נחלתן ההיסטורית של בנות חפר, נינות מנשה בן יוסף, בנחלת מנשה.
הקמת גדר ההפרדה הטיבה עם המצב הביטחוני של היישוב אשר סבל מפריצות ומגניבות כלי רכב. היישוב מוקף בגדר חשמלית עם שני שערי כניסה, ראשי המשמש ככניסה/יציאה ובו מוצבים שומרים 24 שעות ביממה ומשני אשר סגור במשך השנה ונפתח בימי הקיץ ומקשר ליישוב יד חנה. סלילתו של כביש 6 והקמת מחלף ניצני עוז הסמוך ליישוב שיפרה משמעותית את נגישותו  לגוש דן ולירושלים (קיצר את משך הנסיעה הממוצע בכ-40 דקות).
ביישוב מעונות, גני ילדים, בית הספר היסודי "שדות", סניפים של שירותי בריאות כללית ומכבי שירותי בריאות, סניף דואר, תחנת הזנקה של מגן דוד אדום, ונקודת שיטור קהילתי. בבת חפר פועלות תנועות הנוער הצופים   "שבט גולן", מד"צים ובני עקיבא. בצידו המערבי של היישוב משתרע "פארק דרך ארץ" (שהוקם על ידי חברת דרך ארץ) שאורכו כקילומטר וחצי ושטחו 110 דונם, החוצץ בין בתי היישוב לכביש 6. בפארק יש  אמפיתיאטרון, מגרש גלגיליות ומתקני כושר ומשחקים ישנו גם "סקייט פארק" בבת חפר. בקצהו הדרומי של הפארק מפל קטן בנחל שכם, שהוא למעשה מגלשת מים בגובה של חמישה מטרים. בבת חפר חיי קהילה עשירים. ביישוב חוגים רבים המשמשים את תושבי היישוב והיישובים הסמוכים. ביישוב מספר מתחמים לפי הקבלן שבנה את המתחם ומתחם נוסף של "בנה ביתך".
בינואר 2013 סבל היישוב נזק רב משטפונות שבאו בעקבות גשמים עזים אשר גרמו לנחל שכם, העובר בסמוך ליישוב, להיסתם מתחת לחומת ההפרדה כתוצאה מסחף ופסולת ולפרוץ את חומת ההפרדה לתוך בת חפר. חלק מן התושבים פונו מבתיהם כתוצאה מהשיטפונות, שיקום הנזקים נמשך זמן מה ובחלק מהמקרים למעלה משנה.
מרור

מקור המצווה

מקור מצוות אכילת המרור הוא בפסוק: "וְאָכְלוּ אֶת הַבָּשָׂר בַּלַּיְלָה הַזֶּה צְלִי אֵשׁ וּמַצּוֹת עַל מְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ" (ספר שמות, פרק י"ב, פסוק ח').
פסוק זה מדבר על אכילת המרור יחד עם קרבן פסח. לאחר שנחרב בית המקדש ונפסקה הקרבת קרבן פסח, תקנו חכמים להמשיך לאכול מרור כזכר למקדש.

מרור עם קורבן הפסח

כאשר בית המקדש היה קיים, הייתה המצווה לאכול את המרור יחד עם המצה וקורבן הפסח, כמו שכתוב בתורה: "ואכלו את הבשר בלילה הזה, צלי אש ומצות על מרורים יאכלהו" (שמות יב, ח). אלא שנחלקו התנאים כיצד מתקיימות המצוות. דעת הלל הזקן שהפסוק כפשוטו וקיום המצוות הוא לאכול את שלושתם יחד, ועל כן היה הלל כורך מצה ומרור ביחד עם קורבן פסח - ואוכלם יחד. לעומת זאת דעת חכמים היא שיש לאכול כל אחד בנפרד, ואדרבה במידה ויאכל הכל יחד יהיו טעמים של אלו מבטלים את אלו ולא יצא ידי חובה כלל, ולדעתם ביאור הפסוק הוא שקיום מצוות מצה ומרור הוא בזמן קיום מצוות קרבן פסח.
לאחר חורבן בית המקדש, היות שאין קורבן פסח ממילא אכילת המרור אינה מצווה מן התורה, אלא מדברי חכמים, כזכר למרור שהיה נאכל עם הפסח.
המרור נאכל גם עם פסח שני, שהתקיים בי"ד באייר למי שלא יכול היה לעשות את הפסח במועדו.

מרור וכורך

כיום נוהגים לאכול פעמיים מרור. פעם אחת מרור לבדו, טבול בחרוסת, ופעם שנייה כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך"). הסיבה לדבר היא לצאת ידי חובה גם לפי דעת הלל הזקן. שלדעתו, כאמור, על מנת לצאת ידי חובה יש לכרוך הכל יחד. אלא שגם הלל מודה שבזמן שאין קרבן פסח אי אפשר לצאת ידי חובת אכילת מצה ביחד עם המרור היות שכיום המרור אינו מצווה מהתורה ועל כן טעמו מבטל את טעם המצה. על כן יש לאכול תחילה מצה לבדה - לקיים אכילת מצה (מהתורה), ולאחר מכן מרור עם מצה - לקיים אכילת מרור (מדרבנן).
בעבר היו המצות רכות, כך שהכריכה הייתה נוחה ופשוטה יותר מאשר במצות קשות ופריכות.

טיבול בחרוסת

על פי התלמוד (פסחים קטו, ב), הטיבול בחרוסת הכרחי כאשר אוכלים חסה, כדי להסיר ממנה את ה"קפא" (שיש שפירשו שהיא סוג של תולעת, או רעל כלשהו, או אפילו רוח רעה). להלכה, נוהגים כיום לטבול בכל מקרה את המרור בחרוסת, זכר לשיעבוד במצרים. עם זאת, יש לנער את החרוסת לאחר הטיבול ולא לאוכלו עם מנה גדושה של חרוסת, כדי שיישאר טעמו המר של המרור.

הברכה על אכילת המרור

לפני אכילת המרור יש לברך "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על אכילת מרור". בזמן שבית המקדש היה קיים, היה כורך את המצה והמרור ומברך עליהם ביחד "על אכילת מצה ומרור" (לפי גירסת הרמב"ם: ומרורים).

כמות המרור שיש לאכול

יש לאכול מן המרור כזית (שיעור של זית בינוני - כיום ישנה מחלוקת בדבר הגודל הנצרך בימינו, מגודל של זית בימינו, דרך 27 סמ"ק ועד 50 סמ"ק), גם במצוות המרור וגם ב"כורך".

מנהג אי-אכילת מרור בערב פסח

בספרי הראשונים מוזכר מנהג שלא לאכול מרור בערב פסח, בדומה למנהג שלא לאכול מצה ביום זה. ואולם, רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף כתב שאין טעם למנהג זה.
גרפותרפיה

גרפותרפיה (אנגלית: Graphotherapy) הוא תחום טיפולי פסבדו-מדעי המנסה לגרום לשינויים נפשיים באדם על ידי תיקונים בכתב ידו. משמעותו המילולית של המונח היא טיפול בעזרת כתב.
עיקרון פעולת הגרפותרפיה דומה לפעולתם של תרפיות אשר משתמשות בגוף להשפיע על הנפש. בגרפותרפיה, הניסיון להביא שינוי נעשה בעזרת תיקון של "ליקויי כתיבה" אצל ילדים ומבוגרים באמצעות שינוי תנועות היד בזמן הכתיבה, ושינוי כתב היד, זאת במטרה להביא לשינוי באישיותו של האדם. 
המטפלים בגרפותרפיה הם גרפולוגים מיומנים.

שימושי הגרפותרפיה

הגרפותרפיה מנסה להביא את האדם לתקן צורות כתיבה שאינן טבעיות על מנת להביא לכתב טבעי וזורם. מטרתה למנוע עיצוב אותיות מוגזם ולהביא לייצוג קווי יסוד של אותיות ללא חזרות ושינוי כיוון וכך להאיץ את הכתיבה ולעשותה זורמת ומהירה וברורה יותר.
ענף אחר של הגרפותרפיה מתעסק בשינוי הכתב על מנת להשפיע על שינוי הנפש. המטרה היא לחזק או להחליש תכונות מסוימות באישיותם של הכותבים.

היסטוריה

כתב היד הוא מערכת סמלים. בשלב מסוים טענו מספר רופאים, פסיכולוגיים וגרפולוגיים גם לקשר ההפוך - כלומר ששינוי הכתב יכול לעורר סמלים אצל האדם.
הגרפותרפיה התחילה בשני מקומות שונים - בצרפת ובגרמניה. בצרפת התפתחה השיטה הגרפומטרית, אשר עוסקת ב"רה-אדוקציה" או חינוך מחדש של פעולת הכתיבה אצל ילדים דיסגרפיים; אחד המובילים העיקריים שלה הוא אז'וריאגררה. בגרמניה היא נקראה השיטה הגרפולוגית-פסיכותרפית ובה נעשה שינוי באלמנטים מסוימים של הכתב על מנת להשפיע על אישיות האדם.

עקרונות מרכזיים

העיקרון המרכזי של הגרפותרפיה בשתי השיטות הוא עיקרון ההרפיה של תנועת הכתיבה, אשר מושג בעזרת תרגילי גוף המאפשרים ישיבה נכונה ופעולה משתלבת של הגפה העליונה.
העיקרון השני כולל תרגולי כתיבה מגוונים ורישום רב של צורות יסוד. הדבר מהווה אימוץ שיטות מלימודי קליגרפיה.
לביב חבשי

לביב חבשי (בערבית: لبيب حبشي; 18 באפריל 1906 – 18 בפברואר 1984) היה אגיפטולוג מצרי רב השפעה.
חבשי נולד באל-מנצורה בדלתת הנילוס למשפחה נוצרית-קופטית. הוא החל את לימודיו באגיפטולוגיה באוניברסיטת קהיר (שנקראה אז אוניברסיטת פואד הראשון), כאשר מחלקת האגיפטולוגיה אך נוסדה וסיים תואר ראשון בשנת 1928. שנתיים לאחר מכן, בגיל 24, הוא הצטרף למחלקת העתיקות של ממשלת מצרים, ועבד שם כ־30 שנה עד שהגיע לדרגת מפקח ראשי. במהלך תקופה זו הוא בילה זמן רב בחפירות ארכאולוגיות במצרים ובסודאן. הוא עזב את המשרה הממשלתית עבור משרה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, כיועץ ארכאולוגי למשלחת החפירות הנובית.
הכבוד הרב לו זכה זיכה אותו בחברויות כבוד במכוני ארכאולוגיה רבים בעולם, ובהם: המכון הגרמני לארכאולוגיה בברלין ב־1953, המכון הצרפתי למצרים בקהיר ב־1964, המכון לאגיפטולוגיה באוניברסיטת קארל בפראג ב־1965. הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניו יורק ב־1966 ולחברות כבוד במרכז האמריקני לחקר מצרים ב־1970. גם מדינות אירופאיות רבות העניקו לו אותות הערכה: איטליה ב־1973, צרפת ב־1979, אוסטריה ב־1980 וגרמניה ב־1981.
לאחר מותו השאיר ספרייה עשירה הכוללת כ־5000 ספרים, כתבי עת, התחלות מאמרים, וחומרי מחקר רבים על אגיפטולוגיה ועל קופטים.