באטמן - הסדרה המצוירת

סקירה כללית

הסדרה המקורית לקחה בחלקה השראה מ"באטמן", סרטו של טים ברטון משנת 1989 שהפך להצלחה אדירה. בהתחלה מוזיקת הפתיחה שלה הייתה וריאציה על נעימת הפתיחה של הסרט שנכתבה על ידי דני אלפמן (פרקים מאוחרים יותר השתמשו בנעימה חדשה, בסגנון דומה, שנכתבה על ידי שירלי ווקר). השפעה נוספת היו סרטוני האנימציה של סופרמן משנות ה-40 של המאה ה-20 שהופקו על ידי אולפני פליישר. הסדרה שודרה לראשונה ב-1992, מספר חודשים אחרי העלייה המוצלחת על המסכים של הסרט השני של באטמן, "באטמן חוזר".
טים ורדומסקי תכננו את הסדרה על ידי אימוץ גישה על-זמנית מהסרט של ברטון המשלבת בין אלמנטים של שנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20 כגון כותרות בשחור לבן, צפלין משטרתי, מכוניות ישנות ואווירת גנגסטרים, יחד עם סכימת צביעה כהה ואפלולית, שלקחה השראה מסרטוני האנימציה הישנים של סופרמן ומסרטי פילם נואר. במאמץ להפוך את הסדרה לאפלה יותר, המפיקים מתחו את הגבולות של סדרות פעולה מצוירות שהיו נהוגות עד אז: זו הייתה סדרת האנימציה הראשונה מזה שנים שתיארה כלי ירייה שמבצעים ירי, ובאטמן ממש מרביץ לבחורים הרעים ואף מציגים דם; בנוסף, רקעים רבים בסדרה צוירו על גבי נייר שחור. השילוב החזותי הייחודי של תמונות פילם נואר ועיצוב ארט דקו עם סכמת צבעים כהה מאוד נקרא "Dark Deco" בידי המפיקים. דווח שסגנון זה נתקל בהתנגדות מצד ראשי האולפנים, אבל ההצלחה של סרטו הראשון של ברטון על באטמן אפשרה להם להפיק פרק פיילוט שנקרא בשם "On Leather Wings", שזכה להצלחה אדירה ולפי טים "הוריד הרבה אנשים מהגב שלנו".
הסדרה היא הראשונה בהמשכיות סדרות האנימציה של DC, וידועה לעיתים בשם "Diniverse" על שם התסריטאי והמפיק פול דיני, אף על פי שהקבוע בהמשכיות הוא דווקא ברוס טים ולא דיני. המשכיות זו הייתה נפרדת מסדרות מצוירות קודמות של האחים וורנר בהם באטמן היה מעורב, כגון The Superfriends.
הסדרה זכתה בפרס אמי ובמהרה זכתה לשבחים רבים על סגנון האנימציה הייחודי והכתיבה הבוגרת. היא נהפכה תכף ומיד ללהיט. מעריצים בגילאים שונים שיבחו את הטון המתוחכם של הסדרה ואת הסיפורים הפסיכולוגים העמוקים. המדבב של באטמן/ברוס ויין (קווין קונרוי בגרסה האנגלית, ויקי תבור בגרסה העברית) למשל השתמש בשני קולות שונים עבור באטמן וברוס ויין, כפי שמייקל קיטון עשה בסרט באטמן. הסדרה גם כללה צוות מדבבים נרחב ובו מספר כוכבים שדיבבו את מגוון הנבלים הקלאסים של הסדרה, הידוע שבהם הוא מארק המיל שבנה לעצמו קריירה חדשה בגילומו העליץ והמטורף של הג'וקר. מפגשי הקלטת הדיבוב הוקלטו כאשר השחקנים ישבו ביחד באולפן, כמו תסכית רדיו, וזאת בניגוד לסדרות קודמות, בהן ההקלטות בוצעו בנפרד לשחקנים. גישה זו הוסיפה אותנטיות למשחק ולדיבוב.
הסדרה הצליחה להגדיר מחדש כמה מהדמויות הקלאסיות תוך מחווה לגילום הקלאסי שלהם אך עם תוספת של מניע דרמטי חדש. נבלים כמו דו-פרצוף, הדחליל והכובען המטורף, וכן גיבורים כמו רובין הם הוכחה לכך. בנוסף, הסדרה הפיחה חיים חדשים בדמויות כמעט נשכחות כמו מלך השעונים. דוגמה בולטת לשינוי דרסטי היא מיסטר פריז. הסדרה הפכה אותו ממדען מטורף עם גימיק לקרח לדמות טראגית שחזותו הקפואה מסתירה אהבה אבודה (לאשתו החולה סופנית שנמצאת בהקפאה קריונית) וזעם נקמני. הסדרה גם הוסיפה דמויות חדשות, המפורסמת שבהם היא העוזרת האומללה של הג'וקר הארלי קווין, שנהפכה לכה פופולרית עד ש-DC קומיקס הוסיפו אותה לקנון של הקומיקס.
חלק מהיוצרים של הסדרה טענו ש"ההרפתקאות החדשות של באטמן" היא בעצם המשך לסדרת האנימציה המקורית. המפיקים חזרו ואישרו שהתוכנית מתרחשת באותו עולם, שיש המשכיות מהסדרה הקודמת, רק שהזמן הוא לאחר כמה שנים. אולם, לפרקים של "הרפתקאותיו החדשות של באטמן" היו הבדלים רבים שגרמו למעריצים להתייחס לתוכניות כאל שתי תוכניות שונות. למשל, רוב הדמויות עברו עיצוב מחדש. אשת החתול הפכה מבלונדינית לשחורת שיער, מיסטר פריז נראה ללא משקפי ראייה ואקדח קרח קטן יותר, הג'וקר מופיע עם עיניים שחורות, שיער שחור (במקום ירוק) וכמעט ללא איפור חוץ מפניו הלבנים, ואת תפקיד רובין נושא כעת טים דרייק במקום דיק גרייסון, שבינתיים הפך לנייטווינג). כמו כן, תקציב הסדרה החדשה היה נמוך מזה של הישנה.
באטמן של סדרה זו המשיך לככב גם בסדרה המצוירת של ליגת הצדק. מראה החליפה שונה (הצבע הכחול חזר לגלימה) ויכולותיו של באטמן שודרגו באופן ניכר כמו גם הציוד שלו. בסדרת האנימציה באטמן משמש כעוגן מרכזי של הליגה וכאסטרטג הראשי שלה, שגם תרם את הכסף להקמת "מגדל השמירה" - הלוויין המשמש כבסיס לליגה. גם בסדרת האנימציה של ליגת הצדק דיבבו אותו קווין קונרוי (בגרסה המקורית) וויקי תבור (בגרסה העברית).
בשנת 1999 יצאה לאור סדרת המשך נוספת בשם "באטמן - הדור הבא" (Batman Beyond). עלילת הסדרה מתרחשת בשנת 2035 כשאת תפקידו של איש העטלף נושא טרי מקגינס, נער בן 17 שהתייתם מאביו שהועסק כמהנדס כימי בעבור חברת ויין-פאוורס ונרצח בשל הסתבכותו עם גורמי העולם התחתון מקרב הנהלת החברה. טרי מאומץ על ידי ברוס ויין שמאמן אותו, מנחה אותו, עוזר לו בעת הצורך ולפעמים אף מציל אותו. כעבור כמה שנים, ב"ליגת הצדק", שונה סיפור חייו ונטען כי אביו של מקגינס היה עקר וכי טרי עצמו נוצר מתרומת זרע של ברוס ויין (באטמן המקורי) שהוקפאה עשורים לפני שהוריו פנו לבנק הזרע.
הסדרה המקורית התקבלה בהתלהבות על ידי המבקרים והמעריצים כאחד. היא זכתה לשבחים רבים ואף הוצבה במקום הראשון ברשימת "11 הסדרות המצוירות הנוסטליגיות של כל הזמנים" על ידי מבקר הסרטים הנוסטלג'יה קריטיק.

פרקים

פרקים מסוימים נהפכו לאגדיים בקרב חוגי מעריצים. הפרק הכי מהולל הוא הפרק זוכה האמי "Heart of Ice", הידוע בהמצאה מחדש של הנבל מיסטר פריז, ששינה אותו ממדען מטורף עם גימיק לקור לדמות רצינית עם רקע טרגי וסימפתי. גם חלקו הראשון של הפרק הכפול "Robin's Reckoning" זכה להצלחה רבה ונחשב לאחד האדפטציות הקלאסיות לסיפור המוצא של רובין. פרקים נוספים שזכו להכרה והערכה הם "Joker's Favor" שהמציא את הארלי קווין; "Two Face" על תיאור אפל ורציני של דו-פרצוף, דמות שנחשבה מגעילה ואכזרית מדי לטלוויזיה; "Mad as a Hatter", שבו הכובען המטורף מתואר כאנושי ופגיע במקום כסתם משוגע עם גימיק; "House and Garden" המראה צד אנושי עצוב אצל פויזן אייבי; "Shadow of the Bat" שמציג את ברברה גורדון כבאטגירל; "Harley & Ivy", הזכורה של הצמד האהוב, "Beware The Gray Ghost", שמציג את אדם וסט כשחקן שעבר זמנו, שהתקבע כגיבור אותו שיחק בצעירותו. הפרקים האהובים על המעריצים, "Almost Got 'Im", "Perchance To Dream" ו "POV", זכו גם להערכה גבוהה עקב הגישה המיוחדת לצורת סיפור העלילה ותפנית העלילה המפתיעה בסוף.