google/wiki40b huggingface dataset:
וולטר קרונקייט

חייו

קרונקייט נולד בסנט ג'וזף, מיזורי, וגדל ביוסטון, טקסס. 
החל ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין אך פרש לטובת עבודה ככתב ספורט וחדשות בעיתונים שונים. ב-1935 החל להגיש בתחנת רדיו באוקלהומה סיטי. ב-1937 הצטרף לסוכנות הידיעות יונייטד פרס והפך לאחד הכתבים המובילים בזמן מלחמת העולם השנייה בסקרו קרבות בצפון אפריקה ובאירופה. לאחר המלחמה סיקר את משפטי נירנברג ושירת ככתב הסוכנות במוסקבה במשך שנתיים.
ב-1950 גויס על ידי אדוארד מורו להצטרף למערכת החדשות של חטיבת הטלוויזיה של CBS. ב-1962 התמנה למגיש של מהדורת החדשות המרכזית של הרשת, ובתפקיד זה הפך לאחד מאנשי החדשות החשובים והמוערכים ביותר בארצות הברית. קרונקייט היה הראשון לדווח בשידור חי על רצח קנדי ועל ההתנקשות במרטין לותר קינג. כן דיווח קרונקייט על משבר הטילים בקובה, על הנחיתה על הירח, על פרשת ווטרגייט ועל משבר בני הערובה האמריקניים באיראן. הוא נהג לחתום את מהדורת החדשות במשפט: "and that's the way it is" (באנגלית: "וכך הם פני הדברים").

מעמדו המקצועי

קרונקייט זכה למוניטין של אחד השדרנים הסולידיים, הסמכותיים והאמינים ביותר בתולדות השידור האמריקאי. קרונקייט נהג להקפיד לשמור על דיווח עובדתי בלא להביע את דעותיו האישיות. כאשר בכל זאת הביע באופן חריג את דעתו, אחרי סדרת כתבות מהשטח על מלחמת וייטנאם ב-1968, שלא ניתן לנצח במלחמה, הדבר עורר הד עצום, והנשיא לינדון ג'ונסון אמר, לפי המדווח, ש"אם איבדתי את קרונקייט, איבדתי את האמריקני הממוצע" ("If I've lost Cronkite, I've lost Middle America"). 
על פי מדיניות הרשת קרונקייט נאלץ לפרוש ב-1981, כאשר מלאו לו 65. ב-6 במרץ 1981 שידר קרונקייט בפעם האחרונה את מהדורת החדשות המרכזית. את מקומו תפס דן ראת'ר. קרונקייט המשיך להגיש משדרים מיוחדים וסרטים.
ב-1981 העניק לו הנשיא ג'ימי קרטר את מדליית החירות הנשיאותית. 
ב-17 ביולי 2009 נפטר קרונקייט בניו יורק בגיל 92 לאחר שלקה בשבץ מוחי בעקבות מחלת דם ממנה סבל.
Amalfi – Sarah Brightman Love Songs

רקע והוצאה

האלבום הופק על ידי פרנק פטרסון. בין היתר, האלבום הופץ לראשונה ב-8 ביולי 2009, ביפן. כמו כן, זכה האלבום להצלחה רבה ביפן, כאשר קיבל שם את תואר הזהב, על מכירות של 100,000 עותקים בסך הכל.
פרק זמן מסוים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ספיי גרוב

סגנון אומנותי

האנימציה של הסדרה מבוססת על עבודותיו של אמן הסרטים המצוירים הקנדי גלן האנסון. היא בסיסית וחדה ומשתמשת בצבעים חזקים ועזים וקווים שחורים בולטים. הדמויות מוקצנות מבחינה פיזית ומלבד הגיבורים הראשיים רוב הדמויות הן גרוטסקיות. הסדרה מציגה מיניות בולטת ומעודנת, הדיאלוגים בה קצביים ומהירים והיא מלווה בקריינות דרמטית. פסקול הסדרה הוא אינסטרומנטלי ומשלב קטעים משירים מוּכרים ומוזיקה פופולרית.

העלילה

בכל פרק נשלחים הסוכנים לסכל מזימה אחרת של אישיות מרשעת, בכל פעם במדינה אחרת בעולם. העלילה מתרחשת במקומות מפוארים ומציגה את הווי החברה הגבוהה, ובדרך כלל בהגיעם למקום תהייה דמות שתסייע להם במשימתם לסכל את המזימה. רוב דמויות הרשעים בסדרה מזכירים דמויות רשעים מסרטי סוכנים חשאיים, אך מטרותיהם אינן השתלטות על העולם או בצע כסף, אלא לרוב טובתם האישית. למשל: זמרת דיסקו משנות ה-70 אשר עושה קאמבק ומתכננת לחסל את תעשיית המוזיקה על מנת להצליח וכן לייבש את הנילוס עבור פארק מים שהיא בונה, או מעצבת אופנה שחוטפת את דוגמניות העל ומחליפה אותן ברובוטים על מנת שישתתפו בתצוגה שלה.
אחד האלמנטים הבולטים בסדרה הם הגאדג'טים בהם צוידו הסוכנים. השניים עושים שימוש בצעצועי היי-טק מתוחכמים שהוסוו כפריטים יום-יומיים והם עושים בהם שימושים מגוונים. הסוכנים מצוידים בפריטי אופנה מתקדמים ומנהלים ביניהם שיחות ציניות ושנונות, ובעלילה שזורות בדיחות וקטעי סאטירה על ידוענים מעולם התקשורת, האופנה, המוזיקה והקולנוע האמריקאי.
היסטוריה של הסוציולוגיה

סוציולוגיה היא תורה אקדמית חדשה יחסית, כמו שאר מדעי החברה הכוללים כלכלה, מדע המדינה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה. לרעיונות מאחוריה יש, לעומת זאת, היסטוריה ארוכה ואפשר לייחס את מקורם לשילוב מוקדם של ידע אנושי, מחקרי ופילוסופי.

מקורות הסוציולוגיה

כתבים הכוללים היבטים סוציולוגיים נכתבו כבר בימי יוון העתיקה - המשורר והפילוסוף קסנופנס מתח ביקורת בשירתו על התפיסה המקובלת של האלים כעשויים בצלמו ובדמותו של האדם. הוא טוען שכל עם מיחס לאלים את תכונותיו הגופניות שלו: התראקים מתארים את האלים כאדומי-שיער ותכולי-עיניים, ואילו האתיופים רואים אותם ככהי-עור ופחוסי-אף. הוא הוסיף כי לו היו לסוסים ולשוורים ידיים לפסל בהם אלילים, היו יוצרים אלו את אליהם בדמות סוסים, ואלו - בדמות שוורים.
אבן ח'לדון, היסטוריון ערבי, כתב במאה ה-14 את ה"אקדמות למדע ההיסטוריה", אשר נחשב לאחד הספרים הראשונים המדברים על מדעי החברה, על לכידות חברתית וקונפליקט חברתי. הספר רחב היריעה נכתב כ-150 שנה לפני שבכלל צצו מדעי החברה באירופה, ועד היום רעיונות סוציולוגים רבים שמקורם בכתביו של אבן ח'לדון.
מקורות מאוחרים יותר של הסוציולוגיה צצו בעידן הנאורות. פילוסופים רבים - ביניהם תומאס הובס, ג'ון לוק וז'אן-ז'אק רוסו - החלו לעסוק במבנה החברה, בסיבות צמיחתה ובאפשרות קיומה של חברה אחרת.
מחץ הדלתא

עלילה

הסרט מספר את סיפורה של "כוח דלתא" יחידת קומנדו אמריקנית מיוחדת המגיעה למזרח התיכון כדי לשחרר אזרחים אמריקנים שנחטפו על ידי מחבלים אירניים, במהלך טיסה של מטוס אמריקני מחברת ATW מאתונה לניו יורק. בין השאר נאלץ הכוח לתכנן פשיטה נועזת על מעוז מחבלים בביירות שבלבנון. באופן מפתיע, הנשק העיקרי שלהם הוא תת מקלע העוזי הישראלי. בנוסף הם מצוידים ברכבי שטח קלים ואופנועים המסוגלים לשגר רקטות.
רוב הצילומים התנהלו ביפו בסמטאות ליד הים.

סרטי ההמשך

ב-1990 יצא סרט ההמשך "מחץ הדלתא 2 - הקשר הקולומביאני". בזמן הצילומים בפיליפינים אירעה תאונת מסוק בה נהרגו חמישה, ביניהם הצלם הישראלי גדי דנציג. הסרט השלישי בסדרה יצא בשנת 1991 ובו כיכבו יונתן צ'רצ'י ובנו של צ'אק נוריס, מייק.
אברהם וינברג (הראשון)

קורות חייו

נולד לרב יצחק מתתיהו, דיין ובורר בפינסק, שהיה מקורב לרבי אשר הראשון מסטולין. בצעירותו התקרב והפך לאחד מחשובי תלמידיו של רבי נח מלכוביץ' ושל ממשיך דרכו רבי משה מקוברין. אחר פטירתו של רבו מקוברין בכ"ט בניסן תרי"ח, בחרו בו התלמידים כממשיך הדרך והכתירו אותו כאדמו"ר.
ניהל את חצרו ואת ישיבתו בעיר סלונים, ומכאן שמה של החסידות. עם זאת, בחסידות סלונים מייחסים את תחילת דרך משנתם לרבי מרדכי מלכוביץ', דרך בנו רבי נח ותלמידו רבי משה מקוברין, ובהמשך דרך אדמו"רי חסידות סלונים. פעילותו בעיר סלונים התקיימה לצד פעילותו של הרב אייזל חריף רב העיר סלונים שהשתייך למחנה המתנגדים, אך הם פעלו זה לצד זה בידידות רבה.
חיבר וכתב חיבורים רבים, חלקם בדרך הקבלה. חיבורו החשוב "יסוד העבודה" נמנה בין ספרי החסידות הבודדים שלא נכתבו על סדר פרשיות התורה, אלא כמשנה סדורה המבארת את עיקרי תורת החסידות. חלק נכבד מספרו זה עוסק בביאור תורה לשמה, בו הוא חולק על הרב חיים מוולוז'ין הסובר כי מהותה של תורה לשמה היא לימוד לשם ידיעת התורה וסובר כי לימוד התורה מטרתו להידבק בה' על ידה. נושא זה נמנה בין הנושאים השנויים מאז במחלוקת בין החסידים למתנגדים.
כמו קודמיו בשושלת "לכוביץ'-קוברין-סלונים", גם הוא נודע בזיקתו המיוחדת לארץ ישראל ויישובה ועמד בנשיאות כולל רייסין. כמו כן עודד רבים מחסידיו לעלות לארץ ישראל. צעדו האמיץ והנדיר בפעילותו זו הייתה העובדה ששלח בשנים תר"ל-תרל"ד שלושה מנכדיו הצעירים לעלות לארץ בעודם כבני 13 שנים. כאשר חסידיו ומקורביו הביעו בפניו את פליאתם על צעדו זה אמר, כי "תבוא תקופה של הסתר נורא... וברצונו שתתקיים פינה של חבורתנו בא"י כדי שיהיה סביב מי להתלכד". חסידי סלונים ראו מאז בפעולתו זו רוח הקודש, כיון שבצעד זה אכן הבטיח את המשך מורשתו, לאחר שמרבית חסידות סלונים הושמדה בימי השואה, ומחבורה זו שהתקיימה בא"י שוקמה מחדש החסידות בארץ ישראל. יצויין כי אחד מחסידיו שעלה לארץ בפקודתו בשנת תרל"ה היה סופרו הרב יהודה לייב קסטלניץ אביו של מנהיגם של חסידי סלונים אחרי השואה, רבי מרדכי חיים קסטלניץ, וחותנו של רבי משה קלירס, רבה של טבריה וראש ישיבת "אור תורה". ואחד מנכדיו אותם שלח לארץ היה הרב נח וינברג, אביו של האדמו"ר מסלונים, רבי אברהם וינברג (השלישי), חותנו של האדמו"ר רבי שלום נח ברזובסקי מסלונים.
נפטר בי"א בחשוון תרמ"ד, ונקבר בעיר סלונים. ממשיכו באדמו"רות היה נכדו רבי שמואל וינברג ה"דברי שמואל".
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית הקברות בו נטמן. בשנת תשמ"ה אותר מקום החלקה מחדש, ולאחר פעולות שחזור שוקם ציונו וציון שניים מנכדיו, האדמו"רים רבי ישכר לייב וינברג ואחיו רבי אברהם וינברג (השני).
בין תלמידיו המפורסמים היו רבי מנחם נחום עפשטיין, מייסד חסידות קוברין-ביאליסטוק, חתנו הרב משה מרדכי (בן אחיו הרב הלל), נכדו רבי משה מידנר ואחיינו הרב יהודה לייב קסטלניץ.
מרקו פופוביץ'

נעורים וקריירת מכללות

פופוביץ' נולד בזאדאר שבקרואטיה, אשר הייתה אז חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. אביו, פטר פופוביץ', שיחק בקבוצות זאדאר ודוברבה זאגרב בין השנים 1976–1997. מרקו החל את קריירת הכדורסל שלו בקבוצת הנוער של זאדאר בשנת 1991, ובין השנים 1994–1996 שיחק במועדון ציבונה זאגרב בעת שאביו שיחק בדוברבה. בשנת 1997 חזרה המשפחה לזאדאר, ובעונת 1998/1999 שיחק פופוביץ' לראשונה בקבוצת הבוגרים של מועדון הכדורסל. בעונת 1999/2000 זכה עם הקבוצה בגביע הקרואטי בכדורסל – גביע קרשימיר צ'וסיץ'.
בקיץ 2000 עבר פופוביץ' לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת דרום איידהו מליגת המכללות השנייה. לאחר עונה אחת בלבד בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה עזב פופוביץ' את לימודיו וחזר לשחק בזאדאר.

קריירת מועדונים

בעונת 2002/2003 זכה עם זאדאר באליפות הליגה האדריאטית, לאחר שגברה במשחק הגמר על מכבי תל אביב בתוצאה 91–88. במשחק הגמר קלע פופוביץ' 27 נקודות, ובסיומו זכה בתואר ה-MVP של הפיינל פור.
בקיץ 2003 עבר לשחק בוולנסיה מליגת העל הספרדית, אך לאחר כחצי עונה חזר לקרואטיה כשחתם על חוזה בציבונה זאגרב. בסיום אותה עונה זכה עם ציבונה באליפות הליגה הקרואטית.
לקראת עונת 2005/2006 עבר לאפס פילזן הטורקית, וסייע לה לזכות בגביע הטורקי.
בשנים 2006–2008 שיחק עבור ז'לגיריס קובנה, וזכה עמה פעמיים באליפות הליגה הליטאית, פעמיים בגביע הליטאי ופעם אחת באליפות הליגה הבלטית.
בשנת 2008 הצטרף לאוניקס קאזאן הרוסית, וסייע לה לזכות בגביע הרוסי לשנת 2009. בעונת 2011 הוביל את קאזאן לזכייתה הראשונה באליפות היורוקאפ, ונבחר ל-MVP של הפיינל פור לאחר שקלע 18 נקודות מול סביליה במשחק הגמר.
בשנת 2011 חזר לשחק בז'לגיריס, ובשתי העונות הבאות זכה עמה באליפות הליגה הבלטית, בגביע הליטאי ובשתי אליפויות ליטא.
בקיץ 2013 חתם על חוזה בחימקי מוסקבה, במדיה זכה באליפות היורוקאפ בעונת 2014/2015.
בין השנים 2015–2019 שיחק עבור פואנלברדה הספרדית. בפברואר 2017 הפך לשיאן הנקודות של ליגת היורוקאפ, אך בהמשך אותה עונה שברו את שיאו בויאן דובלייביץ' ורפא מרטינס. בסיום עונת 2018/2019 פרש פופוביץ' ממשחק, בגיל 36.

נבחרת קרואטיה

בשנת 2000 השתתף פופוביץ' באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 כשחקן נבחרת קרואטיה, וזכה עמה במדליית הכסף. במשחק הגמר קלע פופוביץ' 17 מול נבחרת צרפת, אך נבחרתו הפסידה בתוצאה 64–65. באליפות אירופה עד גיל 20 לשנת 2002 הוביל פופוביץ' את כל שחקני הטורניר בממוצעי נקודות (25.0) ואסיסטים (7.1) למשחק, אך קרואטיה סיימה במקום השמיני מתוך 12 נבחרות.
בטורניר אליפות אירופה בכדורסל 2003 השתתף לראשונה במשחקי נבחרת קרואטיה הבוגרת, ובהמשך שיחק במדיה באליפויות אירופה 2005, 2007, 2009, 2011 ו-2017, וכן במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובאליפות העולם בכדורסל 2010.
מרצ'ל פאוקר

מרצ'ל (פויו) פאוקר (ברומנית: Marcel (Puiu) Pauker;‏ 6 בדצמבר 1896 - 16 באוגוסט 1938), פעיל ופובליציסט קומוניסטי רומני, מהנדס בהכשרתו, יהודי, מראשי המפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנות העשרים של המאה ה-20. הוא הוצא להורג בטיהורים הסטליניסטים הגדולים מסוף שנות ה-1930 וזכה לרהביליטציה לאחר מותו.
בפעילותו המחתרתית אימץ מספר שמות וכינויים, ובהם: לוקסימין, פאול למפרט, הבורגני, פויו, הרמן גוגנהים, פריו, מארין סמיונוביץ', סטפאן ופאול וייס.

חייו

מרצ'ל פאוקר נולד בבוקרשט, רומניה במשפחה יהודית, כבן לעורך דין עשיר, עיתונאי ובעל עיתונים, סימיון פאוקר,
שהיה מזכיר המערכת ואחר כך אחד הבעלים - לצד אחיו אמיל פאוקר - של העיתונים הפרוגרסיביים-ליברליים "אדוורול" ו"דימיניאצה"; בשנים 1923-1910 היה בעליו, מייסדו ומנהלו של היומון הכלכלי "ארגוס".
משפחת פאוקר הייתה משפחה מתבוללת, שלא דיברו בה יידיש מזה שלושה דורות. מרצ'ל פאוקר למד בבית הספר האוונגלי (לותרני) בבוקרשט, שבו שפת ההוראה הייתה גרמנית. בבית הספר הוא הצטיין בלימודיו למרות רוחו המרדנית. ב-1914 הוא סיים את בחינות הבגרות והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לבניית גשרים וכבישים (לימים המכון הפוליטכני) בבוקרשט.
אחר כך המשיך בלימודי הנדסה בציריך שבשווייץ.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פאוקר שב לרומניה, התגייס לצבא ושרת כפרח קצונה בתותחנים; בהמשך קיבל דרגת סגן משנה. בתום המלחמה שב ללימודיו בציריך בשנים 1919-1921. ביולי 1921 סיים את לימודיו בתואר מהנדס.
באותו חודש הוא התחתן עם אנה רבינזון, שנודעה לימים כאנה פאוקר. בנם הראשון, טניו, נפטר חודשים לאחר לידתו מדיזנטריה. 
כבר ב-1921 נבחר מרצ'ל פאוקר כחבר בוועד הזמני של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ומשנת 1922 כיהן כחבר בוועד המרכזי ובלשכה הפוליטית של המפלגה. הוא נשלח כציר מטעמה לוועידת המפלגות הקומוניסטיות הבלקניות בסופיה ב-1922 וכן בברלין, בשנת 1923. הוא נעצר על ידי השלטונות הרומניים ונידון ל-10 שנות מאסר ובהמשך למאסר עולם עם עבודת פרך, אך ב-1925 הצליח להימלט לברית המועצות. הוא חזר לרומניה כעבור 4 שנים, ובשובו נעצר והוחזר לכלא, שם שהה עוד כשנה, עד לשחרורו בחנינה כללית.
הוא היה מעורב בזמנו במאבק פוליטי בין פלגים שונים בקומינטרן, בין היתר מול הקומוניסט האוקראיני ויטאלי חולוסטנקו שהונחת להנהגת המפלגה הקומוניסטית ברומניה, בהוראת מוסקבה. פאוקר נענש על דעותיו בברית המועצות, נאסרה עליו הפעילות הפוליטית ואולץ לעבור למגניטוגורסק שבמערב סיביר, ולעבוד שם כמהנדס בשנים 1932-1930. הוא נעצר במסגרת הטיהורים הסטליניסטיים במרץ 1937 באשמת ריגול, עונה עד שהודה, נידון למוות וב 16 באוגוסט 1938 הוצא להורג בירייה בבוטובו, ליד מוסקבה. בשנת 1957, לאחר מות סטלין, טוהר שמו וניקולאה צ'אושסקו התייחס למקרה שלו כאל "שגיאה של העבר".
מרצ'ל פאוקר היה נשוי לאנה פאוקר ולזוג נולדו 3 ילדים, טניו (מת בילדותו), ולאד וטטיאנה. למרצ'ל פאוקר היו מספר מאהבות והידועות ביותר היו אלנה פיליפוביץ' וואנדה ניקולסקי.
קאוס מדיה

תכונות

קאוס מדיה הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K2.5 III, עם מסה של מעט יותר מ-3 מסות שמש ורדיוס של כ-66 רדיוסי שמש - כארבע חמישיות של רדיוס המסלול של כוכב חמה סביב השמש. טמפרטורת פניו כ-4,200 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 830 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה חלק ניכר של קרינתו היא בתחום התת-אדום ועוצמת הארתו הכוללת היא כפולה מכך. למרות מרחקו, לקאוס אוסטרליס תנועה עצמית של כ-38 אלפיות של שניית קשת בשנה ששקולה למהירות משיקה של כ-20 קילומטרים בשנייה. בשל תנועה עצמית זו, שיערו בעבר שהכוכב קרוב בהרבה למערכת השמש, כ-75 שנות אור בלבד, ומשום כך הוא נכלל בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים תחת הציון גליזה 710.1.
הספקטרום של קאוס מדיה מציג כמות גדולה מהרגיל של פחמן וחנקן כמו גם נוכחות של בריום ושל ברזל בשכבותיו החיצוניות. בנוסף נמדדו שינויים קטנים במהירות הרדיאלית של הכוכב, אך לא ניתן היה לזהות אם מדובר בשינויים מחזוריים. הסבר אפשרי גם לשינויים במהירות הרדיאלית וגם לנוכחות של יסודות כבדים בשכבותיו החיצוניות של הכוכב, הוא קיומו של בן זוג קרוב, שכבר סיים את התפתחותו והפך לננס לבן, תוך כדי איבוד שכבותיו החיצוניות. קאוס מדיה סיפח אליו את החומר שנפלט ושכבותיו החיצוניות הועשרו בתוצרי ההיתוך של בן הזוג. חיפוש אחרי בן זוג קרוב שנערך בשנת 2002 לא העלה דבר.
בית מחניים

היסטוריה

יוהנס (יעקב) פרוטיגר היה שווייצרי פרוטסטנטי שעשה את הונו מבנק וקבוצת משקיעים שהקים ונקראו על שמו. עם חברי הקבוצה נמנו שלום קונסטרום ויוסף נבון והיא הייתה מעורבת בהקמת שכונות חדשות, ברכישת קרקעות (לימים השכונות ארנונה ותלפיות) ובהקמת מסילת הרכבת בין ירושלים ליפו. ב-1896 בנק פרוטיגר הכריז על פשיטת רגל ובית מחניים עבר לרשות הפטריארכיה הלטינית.
אגודה יהודית מלונדון בשם 'אגודת אחים', רכשה את הבית ושיכנה בו את בית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד (בהנהלת חנה יהודית לנדאו שכינויה היה "מיס לנדאו", שם שדבק גם בבית הספר אותו ניהלה), שעבר אליו מהרובע היהודי בעיר העתיקה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה מנהלת בית הספר, שהייתה אנגלייה, גורשה למצרים. בית הספר פונה והבית הוחרם לטובת מגורי קצינים עות'מאנים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, עבר לגור במבנה מנחם אוסישקין, מנהל הקרן הקיימת לישראל. ב-1927 פונה אוסישקין מהבית על ידי הנציב הבריטי העליון שמשכנו הקודם במתחם אוגוסטה ויקטוריה נפגע ברעידת אדמה. הנציב התגורר בבית מספר שנים, עד להשלמת משכנו החדש, ארמון הנציב. אוסישקין שהקים את ביתו החדש בשכונת רחביה קרא לו מחנים, אך הפעם כתב את השם בחזית הבית בעברית.
בשנות ה-30 חזר בית הספר לבנות לבניין, אך ב-1948 פונה שוב בשל קרבתו לגבול הירדני. ב-1949 הופקע הבניין על ידי ממשלת ישראל ושימש כמשרדו של זלמן שזר, שר החינוך הראשון. מאז ועד היום משמש הבית את לשכת שרי החינוך והנהלת משרד החינוך של מדינת ישראל.
ב-1992 הבניין עבר שיפוץ יסודי בעלות של כ-2.5 מיליון שקל.

עיצוב

הבית מעוצב בסגנון רנסאנסי, נאו-קלאסיציסטי, שהיה נפוץ באותה תקופה עבור בנייני פאר בעולם המערבי. הבית בן שתי קומות עם עליית גג ומרתף. על הגג הוקמה במה מוקפת מעקה לתצפית על העיר העתיקה. מסביב לבית חצר עצי נוי גדולה הכוללת גם ארזי לבנון.
הבניין מעוצב באופן סימטרי. בחזית הבניין כניסה ראשית המעוטרת משני הצדדים בפילאסטרים ועליהם גמלון משולש. באמצע הגמלון חקוק שם הבית באנגלית: Mahanaim. בשני צדי החזית יש שני אגפים בצורת חצי מתומן, הבולטים מחוץ לקיר ומעוטרים בגילופי אבן בצורת מעוין. עיטור דומה יש גם בדלת הכניסה הראשית העשויה עץ. שתי קומות הבית מעוצבות באופן דומה. בשתיהן אולם מרכזי שסביבו מפוזרים החדרים (בסך הכול מכיל הבית 40 חדרים). השירותים הוקמו בשני מגדלונים בצמוד לבית מאחוריו, והם מחוברים לאולם המרכזי על ידי מסדרון. בחצר, שהוקפה חומה גבוהה, נבנו בנייני שירותים כגון בית הגנן, אורווה ובורות מים, וניטעו בה עצי נוי רבים. 
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה בכניסה לבניין עמדת שמירה וביקורת נכנסים. תוספת זו נבנתה ללא התחשבות בסגנון האדריכלי של הבניין עצמו.
הרצל פינת רפאלי

היופי והזוהר של ישראל

הקו הדק שבין נועזות לבגידה, שמרנות ועירום, רכילות ופרסום.
בשנת 1957 הסעיר את מדינת ישראל הצעירה העירום של זיוה שפיר-רודן- שנודעה כ"נערת הזוהר הראשונה", על שער העיתון "העולם הזה". מאז, לאחר שהוקעה ברחוב ובכלי התקשורת, במה שהגיע אז עד לדיון בוועדת החינוך של הכנסת, נעלמה זיוה רודן לעשרות שנים של גלות בעולם. צוות הסדרה מאתר את רודן בפאלם ספרינגס שבקליפורניה ומגלה שהפרשייה ההיא עדיין מהדהדת בעולמה. מלבד זאת חוזר הפרק גם אל הלבטים ותחושת השליחות של מיכל מודעי בדרך להיותה מלכת היופי בשנות הצנע, ומציב מולה מודל אחר משנות ה-2000 שמייצג קו מחשבה אחר של הדוגמנית הישראלית בר רפאלי.

הבידור והבמה של ישראל

בראיון אחרון עם חנה רובינא בחייה, מתמודדת מי שכונתה "זמרת המלחמות" - יפה ירקוני, עם הטענה שבנתה את הקריירה הארוכה שלה על גב הצבא.
השד העדתי בתחרות הצמודה בין שתי הזמרות הפופולריות של שנות ה-80 - ירדנה ארזי ועופרה חזה.

הבידור והרכילות בפוליטיקה הישראלית

מסע מאסיפות עם בכיכרות ומנאומים חוצבי להבות, אל תוכניות אירוח צעקניות ומדורי רכילות נוצצים, בעקבות הפוליטיקאים, הגנרלים – והצורך הקיומי שלהם לזכות בתשומת הלב, באהבת הציבור, בכוח ובהשפעה. זהו מסע שמתפתל מהמאבק להשגת הראיון הראשון עם פולה בן-גוריון ועד המאבק היומיומי של פנינה רוזנבלום על דקות מסך, מסיפורי הבגידות הסודיות של משה דיין ועד "הקלטת הלוהטת" של "בנימין נתניהו. הכל בניסיון לברר שתי שאלות חשובות: איך הפכו הפוליטיקאים שלנו מאידאולוגים – לכוכבי טלוויזיה, והאם הדרך פתוחה משני הכיוונים - ועיתונאים וכוכבי טלוויזיה יכולים להיות מנהיגים ראויים?
בין גיבורי התרבות שהסדרה עוסקת בדמותם: אהוד אולמרט, נעמי פולני, יעל אבקסיס, בר רפאלי, רינה מור, פנינה רוזנבלום, חנה רובינא, דודו טופז, אילנה דיין, שרון איילון, מיכל מודעי, זיוה רודן, שמעון פרס, בנימין נתניהו, אהוד ברק, ירדנה ארזי, עופרה חזה, מירה אברך, שולה יריב-רחל המרחלת, בייגה שוחט, קארן דונסקי, יפה ירקוני, צביקה פיק, זוהר ארגוב, רבקה מיכאלי, רות דיין, טומי לפיד, אורי אבנרי, אדם, טל פרידמן, איל קיציס. ואחרים.
אדלברט פון שאמיסו

חייו

שאמיסו נולד רביעי מבין שבעת ילדיו של הרוזן לואי מארי דה שאמיסו באחוזתה של המשפחה, טירת בונקור (Boncourt) בחבל שמפן. רק יום טבילתו, 31 בינואר 1781, נחשב לוודאי, משום שצויין בספרו "מסע מסביב לעולם". עם הרעת התנאים של האצולה הצרפתית עזבו בשנת 1790 הוריו שהתרוששו את אחוזתם, וכעבור שנתיים את צרפת עצמה. במנוסתם מתומכי המהפכה הצרפתית הרחיקו נדוד דרך ארצות השפלה עד לדרום גרמניה, ובשנת 1796 התיישבו לבסוף בברלין, שם עבדו שני אחיו הבכורים כמורים פרטיים. בברלין זכה שאמיסו להתחנך בגימנסיה הצרפתית של העיר, שנוסדה עוד בשנת 1689 על ידי ההוגנוטים.
לאחר שירות צבאי כקצין פרוסי בשנים 1798–1807. בשנת 1805 חווה על בשרו את כניעתה המבישה של העיר המלין לצבאו של נפוליון, שהתאפשרה בגלל בגידה. כשבוי מלחמה צרפתי הועבר לצרפת, ובשנת 1807 פרש מן השירות הצבאי.
החל בשנת 1804 היה שותף ביחד עם רחל ורנהגן להוצאתו לאור של ה-"Musenalmanach" (אלמנך המוזות) שראה אור בברלין, שבו נתפרסמו יצירות של חוג המשוררים שלו שעליו נמנו יוליוס אדוארד היציג, פרידריך דה לה מוט פוקה, קרל אוגוסט ורנהגן פון אנזה (בעלה של רחל ורנהגן) ואחרים. מעתה קרא לעצמו אלדברט פון שאמיסו. לאחר כמה שנים בחוסר כל בברלין, שהה בצרפת מ-1810 עד 1813, ואחר כך עבר לשווייץ ושב לברלין. בשווייץ החל מתעניין במדעי הטבע, ובעיקר בבוטניקה.
בשנים 1815 עד 1818 השתתף כחוקר טבע בהפלגה מסביב לעולם (משלחת רוריק). משלחת חקר זו של רב החובל הרוסי ממוצא גרמני-בלטי אוטו פון קוצבוייה, בנו של המשורר אוגוסט פון קוצבוייה, שאותה מימן שר האוצר הרוסי הרוזן רומאנצוב, חקרה באוקיינוס השקט את פולינזיה ואת הוואי וניסתה למצוא את המעבר הצפון מערבי. שאמיסו מיפה חלקים גדולים מחופי אלסקה, הגדיר את הצמחייה של אלסקה (על שמו נקרא שם אי שנתגלה בהפלגה) ותיאר את הרגליהם ותנאי חייהם של בני האינואיטים. הוא ביקר בחריפות את השלטון הקולוניאלי הרוסי באזורים אלה.
את ההפלגה המפורסמת תיאר בספרו "מסע מסביב לעולם".
בשנת 1819 קיבל משרה בכירה בעשביית-המרפא המלכותית בגנים הבוטניים בברלין, בשטחו של פארק קלייסט של ימינו. בשנת 1833 היה למנהלו של הגן, והתמיד במשרה זו עד מעט לפני מותו. משרה זו הבטיחה את עתידו הכלכלי. שאמיסו נשא אישה, ובשנת 1831 פרסם מחזור שירים ראשון, ובו שירים משנים עברו. שירים חדשים כמעט ולא כתב עוד.
לפי עדותו שלו, היה שאמיסו בונה חופשי, אף שככל הנראה לא פקד את לשכותיהם בברלין.
נקבר בשכונת קרויצברג בברלין. בקרבת מקום מצויה כיכר שאמיסו הקרויה על שמו.

יצירתו

אף ששפת האם של שאמיסו הייתה צרפתית, עלה בידו לכתוב בגרמנית, שפתו השנייה, יצירות ששרדו בהצלחה את מבחן הזמן. בין יצירותיו המוכרות ביותר הנובלה "סיפורו המופלא של פטר שלומיאל" (1814) והשיר "צעצוע הענקים" המתאר את טירת נידק באלזס.
מסיבה זו קרוי על שמו הפרס היחיד לספרות גרמנית של מהגרים וזרים. מאז שנת 1985 מוענק בגרמניה פרס אדלברט פון שאמיסו לסופרים וסופרות ששפת האם שלהם איננה גרמנית.
שלום דב ליפשיץ

תולדותיו

נולד באנייצ'א שברוסיה לישראל-לייב וזלטה ליפשיץ. אביו למד בישיבת תומכי תמימים שבלובביץ'. בשנת תרצ"ז (1937), בהיותו בן שמונה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ברמת גן. למד בישיבת תפארת ציון, לאחר מכן בישיבת "אחי תמימים"-חב"ד בתל אביב ומשם עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. בראשית שנות ה-50 עמד בראש קבוצת בחורי ישיבות שהקימה את ארגון "חבר הפעילים – יד לאחים". בשנים הראשונות פעל הארגון בעיקר בקרב עולי תימן וצפון אפריקה, ועם השנים התרחבה פעילותו לתחומים נוספים ובהם פעילות רוחנית ביישובי הפריפריה.
באלול תשכ"ה (1965) נישא למרים, פסיכולוגית קלינית בת ה'משפיע' החב"די הרב נחום גולדשמיד. ליפשיץ היה חסיד חב"ד ורוב עמיתיו להנהגת הארגון ופעילי השטח נמנו עם המגזר החרדי ליטאי. בשנת תשמ"ט (1988), בעקבות הפילוג באגודת ישראל והקמת דגל התורה, פרסם הרב ליפשיץ תמיכה פומבית ברשימת אגודת ישראל לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה. בעקבות זאת פרשו רוב הפעילים הליטאים מהארגון והקימו ארגון מקביל – "לב לאחים". בשנותיו האחרונות של הרב ליפשיץ מיקד ארגונו את פעילותו במאבק במיסיון ובמניעת טמיעה והתבוללות של יהודים. במסגרת פעילות זו פעל להוצאת נשים יהודיות שנישאו לערבים מתוך הכפרים הערביים שהתגוררו בהם. במשך שישים שנות עמידתו בראשות הארגון לא קיבל מעולם משכורת עבור התפקיד.
הרב ליפשיץ כיהן כרב שכונת הלל ברמת גן וחבר לשכת הרבנות בעיר. לאחר שהרב גדליהו אקסלרוד עזב בשנת תשמ"א (1981) את רמת גן, התמנה תחתיו לרב קהילת חב"ד ברמת גן. שימש כראש כולל 'מאורות ישראל' ברמת גן ועמד מאחורי מספר פרויקטים בתחום הספרות התורנית. כמו כן היה ממייסדי עמותת הרבנים פיקוח נפש.
נקבר בחלקת חב"ד הישנה בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לקבר חמיו וחמותו.
טראו נקמורה

שירות צבאי

נקמורה נולד בשנת 1919 והצטרף לשורות הצבא הקיסרי בנובמבר 1943. הוא הוצב באי מורוטאי באינדונזיה זמן קצר לפני שבעלות הברית השתלטו עליו בספטמבר 1944 במהלך קרב מורוטאי. הצבא היפני הכריז על מותו במרץ 1945.
לאחר כיבוש האי, נקמורה המשיך לשרוד בו יחד עם חיילים יפנים נוספים לתוך שנות החמישים. בשנת 1956, החליט להתבודד מקבוצת החיילים שנותרה עמו והקים מחנה קטן משלו על האי, שטחו היה 20 על 30 מטרים מגודרים ובמרכזו בקתה.

איתורו

בקתתו של נקמורה התגלתה במקרה בשנת 1974 על ידי טייס. בנובמבר 1974, שגרירות יפן בג'קרטה ביקשה סיוע מממשלת אינדונזיה על מנת לארגן משימה לחילוצו. חיל האוויר האינדונזי ביצע את משימת החילוץ ב-18 בדצמבר 1974. נקמורה הוטס לבית חולים בג'קרטה ישירות מהאי. הידיעות על איתורו וחילוצו של נקמורה מהאי הגיעו ליפן ב-27 בדצמבר 1974. נקמורה החליט לחזור אל מולדתו ולא ליפן, שם נפטר לאחר חמש שנים בשנת 1979 מסרטן ריאות.
נקמורה זכה ליחס שונה לחלוטין מהציבור היפני לעומת היחס שקיבלו חיילים יפנים אחרים ששרדו שנים באיים לאחר תום המלחמה, דוגמת היראו אונודה שנמצא רק מספר חודשים לפניו. ראשית, נקמורה היה בן לשבט האמיס מטיוואן, והוא לא השתייך לעם היפני. בעת חילוצו מהאי הוא לא דיבר יפנית או סינית. בנוסף, נקמורה היה חייל פשוט בשורות הצבא לעומת אונודה שהיה קצין, עובדה שהורידה עוד מחשיבותו בעיני הציבור. 
תשלום הפנסיה הרטרואקטיבי של נקמורה היה נמוך ביותר. בעקבות חוק שאושר על ידי ממשלת יפן בשנת 1953, נקמורה לא היה זכאי לפנסיה בתור טוראי מיחידה קטנה, וכתוצאה הוא קיבל תשלום של 68,000 יין בלבד (227.59 דולר באותה התקופה). הדבר הוביל לזעקה בכלי התקשורת שקראו לממשלה לתרום לו סכום של 100,000 דולרים - הסכום שניתן לאונודה לאחר שחרורו.