מודל שני הקטבים של בלאט

מודל שני הקטבים של סידני בלאט (Two-polarities model) הוא מודל פסיכולוגי לתיאור התפתחות האישיות הבריאה והפרעות פסיכופתולוגיות, בהתאם ליחסי הגומלין בין שני ממדים המרכיבים את העצמי: קִרבה בין-אישית והגדרה עצמית, המובילים לבשלות פסיכולוגית.

התפתחות המודל

סידני ג'. בלאט (Blatt ; ‏ 1928–2014) היה פרופסור לפסיכיאטריה ופסיכולוגיה במחלקה לפסיכיאטריה באוניברסיטת ייל, פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג קליני, חוקר אמפירי ותאורטיקן של האישיות. לאחר השלמת פוסט דוקטורט בשיקגו, עבר בלאט לחוף המזרחי, לניו-הייבן, והצטרף לסגל המחלקה לפסיכולוגיה בייל, שבאותו הזמן קיימה קשרים קרובים עם המכון הפסיכואנליטי בעיר.
ב-1974, בעקבות טיפול בשני מטופלי דיכאון קליני אשר היו שונים מאוד זה מזו, הציע בלאט שדיכאון כמצב רגשי, וכסינדרום קליני, הוא לא תופעה אחת, וישנם שני סוגים שונים של דיכאון. המטופלים נבדלו זה מזו באופן בו הדיכאון בא לידי ביטוי בהתנהגותם החיצונית ובמניעים בבסיס התנהגויות אלה. המטופלת הראשונה הייתה עסוקה בנושאים הקשורים לקרבה בין אישית: היא הרגישה לא אהובה, חששה מאוד מנטישה, והייתה בעלת נטייה ניכרת להתנהגות תלותית; המטופל השני לעומת זאת, חש תחושות עמוקות של אשמה וחוסר ערך, אף על פי שהיה בעל הישגים מרשימים בחייו, ונטה לביקורת עצמית. שני טיפוסי דיכאון אלו הגדירו את החלוקה הבסיסית של בלאט לסוגי הפסיכופתולוגיה. בהתבסס על עבודתו זו, החל לפתח את מודל שני הקטבים, אשר מאוחר יותר הורחב לתפקוד אישיותי ופסיכופתולוגיה בכלל.

הקשר בין המודל לבין דיכאון

המודל התפתח על בסיס התבוננות בתצורות השונות של דיכאון. דיכאון המבוסס על המימד האנקליטי מתמקד בתחושות של בדידות, נטישה והזנחה, ויוצר תלותיות בהתאם; האדם חש חוסר ביטחון בקשריו הבין אישיים והתנהגותו אינה יציבה ומווסתת.
דיכאון המבוסס על המימד האינטרוייקטיבי מתמקד בנושאים של ערך עצמי ותחושות כישלון ואשמה; האדם חש חסר מסוגלות וערך.

הקשר בין המודל לבין מנגנוני הגנה

ישנם סוגים רבים של מנגנוני הגנה, הנבדלים זה מזה ברמת הבשלות הנפשית שהם מייצגים. סוג מנגנון ההגנה אשר בא לידי ביטוי בהתמודדותו של האדם ישפיע על סוג הפסיכופתולוגיה ממנה הוא עלול לסבול. תצורות האישיות האנקליטית והאינטרוייקטיבית, נבדלות זו מזו גם במנגנוני ההגנה המאפיינות כל אחת מהן. הגנות בפתולוגיה האנקליטית קשורות בעיקר להימנעות: הכחשה, הדחקה והתקה; מטרתם של מנגנוני ההגנה הללו היא לשמר מערכות יחסים בין אישיות תוך הזנחה של ההתפתחות של העצמי. לעומת זאת, הגנות בפתולוגיה האינטרוייקטיבית קשורות בתגובת נגד: השלכה, החצנה, אינטלקטואליזציה והזדהות עם התוקפן; המטרה היא להגן ולשמר על העצמי תוך הזנחה של פיתוח מערכות יחסים בין אישיות מספקות.

הקשר בין המודל לבין התקשרות

תאוריית ההתקשרות עומדת בבסיס השיח הפסיכולוגי העכשווי על התפתחות האישיות הנורמלית והפסיכופתולוגית. לפי תיאורית ההתקשרות, בשלבים הראשונים של ההתפתחות, התינוק (או הילד הקטן) מפנים את דפוסי ההתקשרות עם הדמויות המשמעותיות בחייו, ואלו הופכים למודלי עבודה פנימיים המלווים אותו לאורך כל חייו, העומדים בבסיס תפיסתו את עצמו ואת האחרים. לכן ההתקשרות מהווה גם הסבר בסיסי להפרעות נפשיות שונות. זאת ועוד, תיאורית ההתקשרות גורסת כי דפוסים ינקותיים מופנמים של התקשרות ניתנים לזיהוי בבגרות והם באים לידי ביטוי בקיטוב שבין הנטייה להתקרבות ולהימנעות מקשרים בין-אישיים (קרבה בינאישית וספרציה, לפי מודל שני הקטבים). מחקרים עדכניים הצליחו לקשר בין שני הקטבים (הנטייה להתקרב ולהתרחק) בבגרות לסגנונות התקשרות שונים של תינוקות, ואף לסגנונות שונים של דפוסי אימהות.

בריאות נפשית לפי המודל

התאוריה של בלאט נוצרה כדי לענות על הצורך בפרספקטיבה התפתחותית על היווצרות האישיות הנורמטיבית והתפתחותן של הפרעות פסיכופתולוגיות. המטרה הייתה לזהות את המאפיינים הדומיננטיים בהתפתחות הפסיכולוגית הנורמטיבית והאבנורמלית. מודל שני הקטבים, השם דגש על הדיאלקטיקה בין מימד הקרבה הבין אישית לבין ומימד ההגדרה העצמית, מאפשר להבין את התפתחות האישיות הבריאה, את ההבדלים בין אנשים שונים, וכן את היווצרותן של צורות שונות של פסיכופתולוגיה.
ארגון האישיות המתפקדת מבוסס על אינטגרציה או איזון בהתפתחות של קירבה בין אישית והגדרה עצמית. כל אדם, גם בטווח הנורמה, שם דגש גדול יותר במידת מה על אחד משני הממדים הללו. על פי בלאט, אנשים מסוימים, לרוב נשים, נוטים לשים דגש על מימד הקירבה הבין-אישית (ארגון אישיות אנקליטי), בעוד אחרים, לרוב גברים, נוטים לשים את מימד ההגדרה עצמית (ארגון אישיות אינטרוייקטיבי).

פסיכותרפיה על פי המודל

בהתאם להבדלים בין סוגי מבני האישיות, מטרות הפסיכותרפיה משתנות בין מטופלים הסובלים מפתולוגיות אנקליטיות ואינטרוייקטיביות, וההפרעות שהן פועל יוצא שלהן. מטופלים אנקליטיים זקוקים לעזרה בפיתוח של חווית שליטה על רגשותיהם, במיוחד ביכולת להביע כעס וביכולת להיות מחוברים לעצמם. כמו כן, הם זקוקים לשיפור בחוויית תפיסת המציאות החיצונית, ביכולת להגיב כאשר הם נפגעים וגיבוש תחושת זהות מובחנת ומופרדת. לעומתם, מטופלים אינטרוייקטיביים זקוקים לעזרה בפיתוח היכולת לוותר על שליטה, בהפחתה של חרדה ווויסות רגשי, ובגיבוש עצמי אותנטי. כמו כן, הם זקוקים לעזרה בוויתור על מטרות לא-ריאליות, בהגמשה של הביקורת העצמית וביכולת "להיות" עם רגשותיהם ועם האחרים.

ביקורת על המודל

מודל שני הקטבים של בלאט נחשב לתקף במידה רבה, ונכתבה עליו ביקורת מועטה בלבד במהלך השנים. עם זאת, אחד המבקרים של המודל, דייוויד שפירו (Shapiro), מציין מספר בעיות העולות מהמודל. ראשית, "קרבה בין אישית" ו"הגדרה עצמית" הם מושגים רחבים מאוד ומעורפלים למדי. מצד אחד, הם מאוד כוללניים, אולם מנגד, קשה להשתמש בהם כדי לאפיין סוגי אישיות שונים. לדוגמה, אפשר לזהות מרכיב של "הגדרה עצמית" באישיות פרנואידית, אולם קשה לומר שזה הדבר המרכזי המאפיין אותה. כמו כן, קיימת עדיין שאלה פתוחה למדי של סיבה ותוצאה – האם הקרבה הבינאישית וההגדרה העצמית מייצרים סוגים שונים של אישיויות, או שמא הם בעצמם תוצרים של תהליכי אישיות שונים? לבסוף, לפי שפירו, המודל של בלאט הוא מבני אך לא דינמי; הוא מתאר מנגנוני פעולה שונים, אך מתעלם מהמורכבות האישית העצומה והדינמיקה הפנימית של הפסיכולוגיה של האדם. לדוגמה, ניתן לתהות האם מאפיינים שונים של המודל קיימים באדם בפני עצמם, או שמא הם בעצם הגנות מפני תכנים ותכונות אחרות בתכלית.