google/wiki40b huggingface dataset:
טיוזדיי ולד

ביוגרפיה

נולדה בתור סוזן קר ולד בניו יורק סיטי, אביה, לאת'רופ מוטלי ולד, נפטר כאשר הייתה בת ארבע. דודה היה מושל מדינת מסצ'וסטס לשעבר ויליאם ולד.
לאחר פטירת האב הסכימה משפחתו המיוחסת לקבל את שלושת ילדיו בתנאי שהאם תצא מחייהם. האם סירבה והחלה לפרנס את המשפחה על ידי הכנסות מעבודת סוזן הפעוטה כדוגמנית מצליחה שהופיעה בפרסומות ובקטלוגים. האחריות הכבדה והחשיפה לעולם הזוהר בגיל כה צעיר השפיעו קשות על ילדותה של ולד. כבר בגיל תשע היא סבלה מהתמוטטות עצבים, ולאחר מכן החלה לשתות, ובגיל 12 ניסתה להתאבד על ידי בליעת קוקטייל תרופות ואלכוהול. אמה הצילה אותה אך היא נכנסה לתרדמת ובמשך זמן מסוים איבדה את ראייתה ושמיעתה. היא התאוששה וחזרה לעבודתה והחלה להופיע בסרטים. במקביל החלה להתפרסם ברומנים החפוזים שהיו לה עם שחקנים שהיו בגיל כפול ומשולש משלה ולא נעלמו מעיניהן של בעלות טורי הרכילות בהוליווד.

משחק

ולד החלה לשחק בגיל 13 בדרמה המוזיקלית "רוק, רוק, רוק" והתפרסמה לראשונה בדרמה המוזיקלית "חצוצרת הקסם" בתור הנערה דורות'י בתו של נגן הקורנית רד ניקולס (דני קיי).
ולד בנתה את מעמדה עם הופעות בסרטו של בלייק אדוארדס "זמן גבוה", לצדו של אלוויס פרסלי בסרט "פרוע במדינה" ובדרמת ההימורים "הנער מסינסינטי" בה שיחקה בתפקיד כריסטיאן חברתו של שחקן הפוקר אריק סטונר (סטיב מקווין).
בשנת 1972 הועמדה ולד לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרט "Play It as It Lays" בתור הדוגמנית והשחקנית מריה ויית'.
ב-1977 הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור קת'רין אחותה של תרזה דאן (דיאן קיטון) בדרמה "מחפשת את מר גודבר".
ב-1984 התפרסמה ולד בסרט הפשע "היו זמנים באמריקה" בעלילה המתרחשת בתקופת היובש וגילמה את קרול המזכירה ה"נאנסת" על ידי הפושע היהודי דייוויד "נודלס" אהרונסון (רוברט דה נירו), על הופעה זו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ולד שיחקה גם לצדו של ג'יימס קאן בסרט הפשע של מייקל מאן וג'רי ברוקהיימר " גנב" ולצידו של אל פאצ'ינו בדרמה הקומית "אותור! אותור!" בתור גלוריה אשתו של המחזאי איבן טראווליין.
תפקידיה המפורסמים האחרונים היו בדרמת הפשע של ג'ואל שומכר "בדרך למטה" בתור אמנדה אשתו השתלטנית של השוטר הפורש מרטין פרנדרגסט (רוברט דובאל) ובסרט "להרגיש את מינסוטה" בתור נורה, אמה של החשפנית פרדי קלייטון (קמרון דיאז).

חיים אישיים

ולד נישאה בשנת 1965 לתסריטאי קלוד הארטץ, הנישואים הולידו בת אחת והסתיימו לאחר כחמש שנים.
בעלה השני היה השחקן והקומיקאי הבריטי מועמד פרס האוסקר דאדלי מור ממנו לוולד ילד אחד, הזוג התגרש לאחר חמש שנים.
ולד נישאה בשלישית בשנת 1985 לכנר ולמנצח הישראלי פנחס צוקרמן, הנישואים החזיקו מעמד 13 שנים והזוג נפרד ב-1998.
אנדרטת סינגפור

האנדרטה

האנדרטה שוכנת בשטח בית הקברות הצבאי קראנג'י (Kranji) – הגדול בבתי הקברות של האימפריה הבריטית בסינגפור, שבו נקברו כ-4,400 מחלליה במלחמת העולם השנייה. האנדרטה הוקמה בראש הגבעה שעליה הוקם בית הקברות. 
האנדרטה היא מבנה מאורך המוגבה מעל פני הקרקע, באורך של כ-65 מטרים, ובה גג מאורך מעוגל קצוות, הנשען על גבי 13 כתלים. על גבי מרכז הגג ניצב כותל נוסף דמוי סנפיר, הנראה למרחוק, אשר בראשו נקבע כוכב. צורתו הכללית של המבנה היא כשל זנבו של מטוס. 
חזית האנדרטה נושאת את הכתובת הבאה:
על גבי 13 כותלי האנדרטה התומכים בגגה נקבעו 472 לוחות זיכרון, שעליהם נחרתו שמות הנעדרים.

הנעדרים

כיום (2017) מונצחים על גבי האנדרטה שמותיהם של 24,317 נעדרים. כ-3,000 היו אנשי צוות אוויר, והיתר אנשי כוחות היבשה. חלק מן הנעדרים נהרגו במהלך קרב מלאיה וקרב סינגפור ב-1942. אחרים מתו בשבי היפני – רבים בעקבות עבודת הפרך שבה הועסקו בבניית מסילת הרכבת תאילנד-בורמה. אחרים ניספו בכלי שיט יפניים שהעבירו אותם לאתרים אחרים ואשר טובעו. האוויראים נהרגו בפעולות אוויריות בכל רחבי דרום אסיה ודרום מזרח אסיה והימים הסמוכים אליהם.
12,105 מן הנעדרים שירתו בצבא הודו הבריטית ו- 10,323 בצבא בריטניה וחיל האוויר שלה, ביניהם מלאים. היתר היו 1,639 אוסטרלים, 184 קנדים, 61 ניו זילנדים וחמישה דרום אפריקאים.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי קולין סנט קלייר אוקס (Colin St Clair Oakes), נבנתה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזקת על ידה.
האנדרטה נחנכה ב-2 במרץ 1957 על ידי רוברט בלק, מושל סינגפור דאז, שהיה בעצמו שבוי בידי היפנים במלחמת העולם השנייה.
טורין פרנסיס

ביוגרפיה

פרנסיס שנולד וגדל בבוסטון, מסצ'וסטס, החל לשחק מילדותו כדורסל בקבוצת בית ספרו התיכון, "אקדמיית טאבור". לאחר סיום לימודיו התיכוניים, שיחק ארבע שנים במדי אוניברסיטת נוטרה דאם. 
בשנת 2006 נרשם פרנסיס לדראפט ה-NBA, אך לא נבחר. בשל כך עבר לאירופה, וחתם במועדון הכדורסל האיטלקי, קאפו ד'אורלנדו. במועדון שיחק עונה אחת בה קלע 7 נקודות והוריד כ-5 כדורים חוזרים בממוצע למשחק ועזר למועדון להישאר בליגה הבכירה. 
עונה לאחר מכן, עבר לקאנטו ועזר למועדון להעפיל למשחקי הפלייאוף של הליגה, לראשונה מזה זמן רב. את העונה סיים עם ממוצעים של כ-10 נקודות וכ-7 כדורים חוזרים בנוסף ל-2.5 אסיסטים בממוצע למשחק. פרנסיס עזב את המועדון כבר לאחר עונה בעקבות סכסוך פרטי עם הנהלת הקבוצה.
את עונת 2008/09 פתח במדיה של אא"ל לאריסה היוונית, ולאחר שלא הרשים, חתם בקבוצה הישראלית, הפועל ירושלים בפתיחת חלון ההעברות של ינואר.
את עונת 2009-2010 יפתח פרנסיס בקבוצת אא"ק אתונה מליגת העל היוונית.
שערי פלומבו

היסטוריה

השערים פוסלו בשנת 1966 על ידי הפסל דוד פלומבו והוזמנו על ידי דורה גד, מעצבת הפנים של הכנסת, לקראת סוף העבודה על המבנה. בשנת 2007 בוצע שיפוץ מקיף ברחבת הכנסת ושערי פלומבו הוחלפו בשערים חדשים מזכוכית. השערים המקוריים הוצבו לצד השערים החדשים אולם הם כבר לא בשימוש כלל. מסוף הכניסה למשכן הכנסת נקרא ביתן פלומבו על שם הפסל והשערים.
לצד השערים במקומם החדש הוצב פסלו של פלומבו הסנה הבוער, שניצב עד שיפוץ הרחבה בכניסה למבנה הכנסת עצמו.

השערים

שערי פלומבו מורכבים משישה שערים באורך כולל של כשבעה עשר מטרים ובגובה של כשלושה מטרים. כל שער מורכב מצורות מופשטות של ברזל מרותך. פלומבו הקדיש את השערים לזכר השואה. אשתו, אמנית הברזל יונה פלומבו, שעבדה איתו על השערים, הסבירה: "השערים מבטאים כוחו של עם אשר נלחם והגיע למה שהגיע ועתה הקים לעצמו את בניין הכנסת הראשון שלו." יונה הוסיפה גם שגם הקוצניות שבשערים היא חלק מאופיו המיוחד של העם הזה. פלומבו עצמו הסביר שהכניסה למשכן הכנסת לא צריכה להיות כמו כניסה לסופרמרקט או לאולם נשפים "אני מעוניין ליצור בנכנס מעין הרגשה של ביטחון, הרגשה שתהיה שונה מזו שמוענקת לו בכניסה להיכל".

ביקורת

אדריכל בניין הכנסת יוסף קלרווין לא אהב את השערים וטען "לא נעים לדבר על זה עכשיו. אולי הוא עשה שער יפה מאד, אבל אני לא מבין את הסימבוליקה שלו. לקחתי לשם את האדריכל הראשי של ניו דאלהי. כשראה את השער אמר: "מה, את זה עשית? זה מזכיר את אושוויץ"". לעומת קלרווין, מבקרת האמנות מרים טל כתבה :
שער הכניסה של פלומבו (...) דומה אמנם בסגנונו לשער "אוהל יזכור" ביד-ושם (...) אך גם שונה ממנו. (...) הצורות האצילות מאונכות או אופקיות, מחודדות במתינות (...) צורות אלו מעוררות אסוציאציות גם עם צמחיה ישראלית – הברוש למשל – וגם עם נשק קדמוני וגם מודרני. בדרך פשוטה ומשכנעת תורגם כאן רעיון הקוממיות ללשון צורות מופשטות איתנות, שמבעדן נראה בניין הכנסת והרחבה שלפניו.
אגל אזור

תולדות החברה

החברה הוקמה באפריל 1946 על ידי סילבאן פלוארה (Sylvain Floirat) בשם אגל אזור, והייתה אחת מחברות התעופה הראשונות שהיו בבעלות פרטית לאחר מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1946 ל-1955 הפעילה החברה צי גדול של מטוסי DC-3 דקוטה.
בתחילת שנות ה-50 הפעילה החברה טיסות סדירות ליעדים קרובים באסיה ובצפון אפריקה.
ב-1970 החברה הפכה לחברת תעופה אזורית ושינתה את שמה ללוקאס תעופה (Lucas Aviation) ובהמשך שינתה את שמה ללוקאס אגל אזור.
בחודש מאי 2001 רכשה חברת "Groupe GOFAST" את חברת התעופה והחזירה את שמה לשם המקורי אגל אזור. מנהל החברה החליף את מטוסי הבואינג 737 של החברה במטוסים ממשפחת האיירבוס A320. כיום עובדים בחברה כ-450 עובדים.
בשנת 2012 רכשה חברת אחזקות סינית בשם HNA Group חצי ממניות החברה, בשנת 2017 רכש דייוויד נילמן, איש עסקים אשר ברשותו נמצאות אחזקות במספר חברות תעופה, 32% מהמניות הנותרות.

תאונות ותקריות

ב-10 בינואר 2008 פגע מטוס החברה מדגם איירבוס A321 עם הזנב במסלול בזמן הנחיתה בשדה התעופה שבאלג'יר. איש מהנוסעים לא נפגע.
קדחת שיגרונית

אטיולוגיה

המחלה הראשונית וההתקפים החוזרים של המחלה מופיעים לאחר זיהום בדרכי האוויר העליונות, לרוב זיהום של הגרון, בחיידק מקבוצת Streptococcus בטא-המוליטי מקבוצה A, שהמין העיקרי בה הוא Streptococcus pyogenes. זיהום על רקע חיידקי Streptococcus שאינם בגרון אינו יכול לגרום להופעת המחלה. כמו כן, הופעת המחלה תלויה גם בגורם המאכסן, וככל הנראה קיימת נטייה מוקדמת גנטית וקשר ל-HLA מסוג מסוים.

אפידמיולוגיה

המחלה מהווה כ-0.3% מהמקרים של זיהום בחיידקי Streptococcus. המחלה יכולה להופיע בכל גיל אך שכיח למצוא אותה בגילאי 5–15 שנה. המחלה נוטה להופיע בחורף וקיימת נטייה משפחתית. גברים ונשים מושפעים באותה מידה. המחלה שכיחה יותר באוכלוסיות ממעמד סוציו-אקונומי נמוך וכן באנשים המתגוררים בסביבות צפופות.

פרוגנוזה

ישנה שכיחות גבוה של הישנות המחלה ולרוב ההתקפים מחקים את ההתקף הראשוני. בשנה הראשונה אחרי ההתקף הראשון מתרחשים מרבית ההתקפים החוזרים. המחלה גורמת לנזק קבוע בלב בפחות מ-30% מהחולים.
חמד בן מוחמד א-שרקי

השייח' חמד בן מוחמד א-שרקי (ערבית: حمد بن محمد الشرقي, בתעתיק מדויק: חמד בן מחמד אלשרקי; נולד ב-25 במאי 1948) הוא שליט אמירות פוג'יירה, אחת משבע אמירויות המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות.

ביוגרפיה

חמד בן מוחמד א-שרקי נולד ב-25 במאי 1948. בשנים 1969-1970 למד באנגליה ולאחר מכן המשיך לימודים בבית ספר צבאי בבריטניה. בשנת 1971, עם קבלת עצמאות איחוד האמירויות מידי בריטניה, חזר א-שרקי לפוג'יירה. בשנים 1971-1974 שימש א-שרקי כשר החקלאות והדיג של איחוד האמירויות. בשנת 1974 נפטר אביו מוחמד בן חמד בן עבדאללה א-שרקי והוא ירש אותו כשליט פוג'יירה. בתפקיד זה משמש א-שרקי עד היום. כשליט פוג'יירה, א-שרקי מכהן גם במועצה הפדרלית העליונה של איחוד האמירויות, שבה יושב נציג מכל אמירות באיחוד.
א-שרקי מתפרנס מעסקיו הפרטיים, אך בפועל אין הבחנה כמעט בין רכושו הפרטי לבין הרכוש הציבורי של האמירות. מבחינת חקיקה, לא-שרקי סמכות מוחלטת לבטל ולחוקק חוקים, אך נהוג כי איננו מערער על החלטות רשויות המדינה שמורכבות ממשפחות הנכבדים של האמירות.
א-שרקי נשוי לפאטמה בנת ת'אני אאל מכתום, המשפחה השלטת באמירות דובאי. לזוג שישה ילדים. בנו השני, מוחמד בן חמד בן מוחמד א-שרקי, הוא יורש העצר של האמירות.
משמר לילדים

משמר לילדים היה שבועון לילדים של העיתון "על המשמר", שיצא לאור החל מ-7 בספטמבר 1945 עד 1985.

היסטוריה

מקימו היה צבי זהר, עורך בספרית פועלים, ועורכו הראשון, שהתמנה ב-1946, היה מרדכי אמיתי. רפאל אליעז שימש כעוזרו של מרדכי אמיתי ושניהם פרסמו משיריהם וסיפוריהם בעיתון. מ-1948 ועד אמצע שנות ה-70 ערך את העיתון בנימין טנא ולצידו שלמה ניצן שהחליפו לאחר הפרישה.
השבועון היה בעל צביון ציוני סוציאליסטי וככל עיתוני הילדים בני תקופתו, היה בעל שאיפות חינוכיות ולימודיות. תוכן השבועון כלל דיווחי אקטואליה, סיפורת מקורית ומתורגמת, סיפורים בהמשכים, אגדות, שירים, חידות ותשבצים ומדורים שונים בנושאים כגון ארכאולוגיה ומדע.
השבועון נהג לפרסם יצירות ביכורים של קוראיו הצעירים, אשר חלקם זכו לפרסום בבגרותם: שיר מאת המשורר לעתיד יוסי גמזו התפרסם ב"משמר לילדים" כשהיה כותבו בן תשע, ואיל מגד פרסם בו את שירו הראשון בגיל עשר וחצי.
רבים וטובים מיוצרי התקופה תרמו מיצירתם לשבועון: לאה גולדברג כתבה עבורו, פניה ברגשטיין פירסמה בו משיריה, דבורה עומר פרסמה בו סיפורים, ושני הספרים הראשונים בסדרת חסמבה של יגאל מוסינזון הופיעו לראשונה כסיפור בהמשכים ב"משמר לילדים", החל משנת 1949. עמוס בר פרסם בו סיפורי ילדים, עוזי בן כנען פרסם בו מדור עצה והדרכה, נקדימון רוגל החל להתפרסם בזכות סיפורי ארץ ישראל שלו שהופיעו בשבועון, ותרגומים משירי הילדים של לייב מורגנטוי פורסמו בו. בין הכותבים הנוספים נכללו גם יעקב רבי והסופרים יפרח חביב, חיים אילויצקי ויהואש ביבר.
בין מאיירי השבועון היו רות שלוס, יוחנן סימון, שמואל כץ, (בין השנים 1950-1953), אריה רוטמן, נפתלי בזם, מיכל אפרת, נורית צרפתי, מאיר מוזס, יעקב גוטרמן ודני קרוון.
בשנת 1985, לאחר 40 שנות פעילות רצופות, התאחד השבועון עם "דבר לילדים" ו"הארץ שלנו" ושינה את שמו ל'כֻּלָּנוּ' בעריכתו של דוד פאיאנס.
Der Herr denket an uns, רי"ב 196

Der Herr denket an uns (בעברית: ה' זכרנו) רי"ב 196, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. תאריך היצירה אינו ידוע בוודאות, אך מקובל להניח שהיה זה בשנת 1707 או 1708, בתקופה בה התגורר במילהאוזן. הטקסט מבוסס על פסוקים ממזמור קט"ו מספר תהלים.

היסטוריה

בעוד הקנטטות המאוחרות של באך נכתבו באופן סדרתי על פי מעגל השנה, אלו המוקדמות כמו זו נכתבו לאחר הזמנה מיוחדת לרגל אירוע מסוים. ההנחה של חלק מהחוקרים היא שהקנטטה נכתבה לחתונה, בעיקר בגלל הפסוק "יֹסֵף ה' עֲלֵיכֶם, עֲלֵיכֶם וְעַל בְּנֵיכֶם". חלקם סבורים שהיא נכתבה לכבוד חתונתם של יוהאן לורנץ שטאובר (Johann Lorenz Stauber), שהיה איש כמורה שהשיא את באך ורעייתו שנה קודם לכן, ושל רגינה ודמאן (Regina Wedemann), שהייתה דודתה של אשתו של באך.
הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1864 על ידי "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בצורה מסודרת בין השנים 1850-1900.

הקלטות

באופן יחסי לקנטטות אחרות של באך, קנטטה זו לא מבוצעת ומוקלטת רבות. קיימות כ-13 הקלטות מסחריות, בהן של המנצחים ניקולאוס הרנונקור (מ-1989) ושל טון קופמן (מ-1994).
בשם בתי

עלילת הסרט

בשנת 1982, מקבל אנדרה במברסקי הודעה טלפונית מאת גרושתו על דבר מות בתם בת הארבע-עשרה קלינקה, בזמן ששהתה ביחד עם אחיה בגרמניה אצל אמה, הנשואה בשנית לרופא בשם דיטריך קרומבך. נאמר לו כי הילדה מתה כתוצאה מתאונה, אך האב חושד ומבקש לחקור את סיבת המוות.
כאשר במברסקי מבקש להגיש כתב אישום ברצח נגד האב החורג מסתבר שאין אפשרות לתבוע אותו בגרמניה. במשך שלושה עשורים הוא מקדיש את חייו לתביעה זו.
בלה שאלאמון

התחלה

שאלאמון נולד באזור טרנסקרפטיה, אז אוסטרו-הונגריה, היום אוקראינה. אביו היה חנווני יהודי. בגיל שש, עברה המשפחה ליישוב קטן בגבולות הונגריה של היום. מהיישוב הקטן הזה הלך שאלאמון לבית הספר היסודי בכפר גדול יותר כשלושה קילומטרים ממקום מגורי המשפחה, יחד עם אחת מאחיותיו בֶּרְטָה ועם אחיו יֶנוֹ. אחותו השנייה אֵֶטֶלְקַה לא למדה בבית הספר כלל, אלא נשאה יומיום חלב לכפר הגדול כסיוע לפרנסת המשפחה. שאלאמון סיים ארבע שנות לימוד בבית הספר היסודי (לפי גרסה אחרת סיים שש כיתות).
אחיו, פּאַל, לקח אותו אז לבודפשט כדי שילמד רפואה. בבודפשט המשיך את לימודיו בבית הספר היהודי ברחוב ושלני. חברו לספסל בכיתה היה דיולה קאן (מאוחר יותר הקומיקאי הגדול דיולה קאבוש. כעונש על שובבותם הם הושבו בספסל הראשון בכיתה. לבסוף, לא הלך שאלאמון ללמוד רפואה, אלא החליט להתלמד כשוליה בחנות טקסטיל ברחוב ראקוצי 2 שהייתה בבעלות של יהודי בשם אדי לוסטיג. החנות הייתה צמודה לתיאטרון הלאומי ההונגרי , ושאלאמון הפך למבקרו הקבוע.
בשנת 1913 הפך שאלאמון משוליה  לעוזר שחקן במועדון הלילה טרוקדרו שברחוב ראקוצי. בגלל קולו המחוספס פוטר, עד שהתקבל למועדון אורפיאום. בהופעתו הראשונה בתפקיד חייל ששוקע בשינה, הוא באמת נרדם על הבמה ובקושי היה ניתן להעיר אותו, מה שהפך אותו להצלחה גדולה בן לילה. קרנו כשחקן וכקומיקאי עלתה בשנת 1922 במועדון הקברט אפולו בתפקידו בבורלסקה בשם "רביעיית הקשת של בלונד הזקן" (על רביעית נגנים שבה אף אחד מהארבעה לא ידע למעשה לנגן כלל).

מנהל תיאטרון

ב-1 בדצמבר 1923 נפתח אחד הקברטים המשמעותיים ביותר של התקופה, שבו המנכ"ל היה בלה שאלאמון, והמנהל האמנותי אנדרה נאדי. עם נאדי, שאהב את ההומור הפחות פופולרי, העדין והספרותי יותר, היו לשאלאמון קונפליקטים רציניים לאורך כל הדרך, אבל הם עבדו ביחד זמן רב. שאלאמון ניהל את הקברט עד 1931 ואז החליט לעבור לגרמניה, כדי להיות שחקן קולנוע. תוך זמן קצר חזר לבודפשט.

בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה

בשנת 1939, כיהודי, נאסר עליו להופיע בתיאטרון (בפעם האחרונה שיחק ב-31 במאי), והוא לא הורשה לשחק עד סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור הונגריה מהנאצים ב־1945. בתקופה זו הוא יכול היה לשחק רק באירועי אומנות בתיאטרון גולדמארק. ב-1944 רצחו אנשי צלב החץ את חברו הקומיקאי שאנדור ראדו.

אישיותו

בעל חנות הטקסטיל אדי לוסטיג פיטר את שאלאמון, כביכול, מהחנות בגלל הופעתו המכוערת, לאחר שסיים את תקופת חניכותו. אוזניו הגדולות והבולטות אכן לא רמזו על יופי גברי. כשחקן הוא הופיע בשנים שלאחר מכן המון פעמים באזורים הכפריים ובעיירות שדה, כמעט בכל מקום שאליו הוזמן. הוא באמת נהנה מהצלחתו ונחשב לאדם נחמד שנהנה לדבר עם כל אחד. לעיתים קרובות הגיע לכפר או לעיירה שעות אחדות לפני ההופעה כדי להסתובב בין האנשים, לשתות קפה, ולדבר ולדבר. הוא הופיע ברצון גם בהופעות צדקה בבתי חולים.
שאלאמון היה מאוהדי קבוצת הכדורגל ההונגרית מ.ט.ק. בודפשט שרבים מאוהדיו ושחקניו באותה תקופה היו יהודים.
אסתר פרומקין

אסתר פרומקין (רוסית: Фрумкина Мария Яковлевна‏; נולדה בשם מלכה חיה ליפשיץ; 1880 מינסק - 1941? ליד קרגנדה) הייתה פובליציסטית ופעילה בתנועות פועלים יהודיות וקומוניסטיות, בין היתר בתנועת הבונד.

ביוגרפיה

היא נולדה למשפחת סוחרים אמידה ומשכילית. אביה קיבל חינוך תורני וכללי, הוא כתב שירה ופרוזה ביידיש. אמה הייתה נצר למשפחה מפורסמת, משפחת קצנלנבוגן - ראם. עד גיל 11 היא הייתה מקבלת חינוך ביתי, למדה עברית, תנ"ך וספרות עברית. יותר מאוחר למדה בגימנזיה לבנות במינסק ולאחר סיום הגימנזיה למדה במכללה לבנות בסנקט פטרבורג ובאוניברסיטה בברלין. לאחר סיום לימודיה בברלין היא חזרה למינסק והחלה ללמד בבית הספר המקצועי לבנות. במינסק היא השתתפה בחוג סוציאל-דמוקרטי שהיה נתון להשפעתו של אברהם לסין.
אחרי נישואיה לבוריס פרומקין היא הצטרפה לתנועת הבונד, שם עד 1905 בעיקר עסקה בתעמולה. ב-1906 מונתה לעורכת עיתון הבונד בווילנה דער וועקער, והייתה קרוב לוודאי עורכת העיתון היהודיה הראשונה.
בראשית המאה ה-20 כמעט לא היה ביטוי לפוליטיקה בכתיבתן של הנשים היהודיות באימפריה הרוסית, בין הבודדות הייתה אסתר פרומקין. פרומקין הייתה חברת מערכת העיתון פאלקסצייטונג, כמו כן הייתה כתבת העיתון ובין היתר הייתה כתבת העיתון בדומה הרוסית. לדעתה לפתור את בעיותיו של הציבור היהודי באימפריה הרוסית אפשר רק בשינוי המשטר ובהשתלטותם של הפועלים על הייצור ועל השלטון.
ב-1908 היא השתתפה בועידת צ'רנוביץ וייצגה שם יחד עם אנה רוזנטל את תנועת הבונד. פרומקין דיווחה על דיוני הוועידה בעיתון "די נייע צייט".
בין השנים 1910–1914 היא נאסרה מספר פעמים על פעילותה ונאלצה לברוח מרוסיה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא חזרה לרוסיה, אך נאסרה והוגלתה לאסטרחן. עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה היא הגיעה למינסק ומונתה לעורכת הראשית של "דער וועקער", הביטאון הראשי של תנועת הבונד. יותר מאוחר הייתה חברת מועצת העיר מינסק ופעלה בעיקר בענייני התרבות והחינוך. יותר מאוחר עברה למוסקבה והייתה חברת מערכת העיתון היידי "דער עמעס".
היא נאסרה ב-1936, נפטרה בגולג של קרגנדה ב-1943.
המוח הקדמי

תפקוד

המוח הקדמי כולל את המרכזים הגבוהים המעורבים בשליטה על תפקודים סנסומוטוריים, אוטונומיים והורמונלים עבור ההתנהגות הרגשית ויכולות קוגניטיביות כמו למידה וזיכרון.
תפקודים ניהוליים הם יכולת אינטגרטיבית גבוהה של המוח הקדמי, אשר מערבת יותר מאזור מוחי, גן או חומר עצבי אחד.
אריה לב סטולמן

קורות חיים

סטולמן נולד בעיירה וינדזור בקנדה במשפחה דתית מודרנית. סבו, הרב יצחק סטולמן, היה אחד מהרבנים החשובים בארצות הברית. אביו, הרב פרופ' שלמה סטולמן, בנו של הרב יצחק סטולמן, היה רב הקהילה בווינדזור, ופרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה המקומית. בתחילת שנות התשעים עלו הוריו והתיישבו בירושלים. סטולמן למד בישיבה ומשם המשיך לבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין. כיום הוא רופא נוירו-רדיולוג בבית החולים הרי סיני בניו יורק, ובמקביל לכך עוסק בכתיבה. את ספרו הראשון, "נהר פרת הרחוק", הוציא בשנת 1997. הספר, שתורגם לעברית על ידי נעמי פריי ויצא בהוצאת מעריב, עוסק בחייו של נער הגדל כבן יחיד בבית רב הקהילה בווינדזור ולומד במשך השנים על זכרונות השואה של הוריו.
אחרי "נהר פרת הרחוק" כתב סטולמן ופרסם רומן נוסף בשם "The Illuminated Soul" בשנת 2002 ואוסף סיפורים בשם "The Dialogues of Time and Entropy" בשנת 2003. 
סטולמן הוא הומוסקסואל גלוי, ובן זוגו מאז 1980 הוא המלחין טוביאס פיקר, שהאופרה שלו, "טרגדיה אמריקאית", הוצגה במטרופוליטן אופרה בסוף 2005.
סטולמן מרבה לבקר בישראל. מאז שנות השישים הספיק לבקר בישראל יותר מארבעים פעמים. במשך השנים התרחק מחיי הדת, אך לא מן היהדות. הרקע היהודי שלו איתן והוא משתדל לשמר את הקשר עם החיים היהודיים.
שכם בן חמור

שְׁכֶם בֶּן-חֲמוֹר, הוא דמות מקראית ממוצא חיווי אשר על אביו נאמר כי הוא "נְשִׂיא הָאָרֶץ". כאשר יצאה דינה בת יעקב ולאה מהאוהל "לִרְאוֹת, בִּבְנוֹת הָאָרֶץ", ראה אותה שכם ואנס אותה.
צור שיזף

ביוגרפיה

שיזף, בנם של פרופסור שמעון אפלבאום וסופרת הילדים שושנה בת ציון ירושלמית, נולד בירושלים בשנת 1959. למד בגימנסיה העברית הרצליה ובאוניברסיטת תל אביב. לאחר שסיים תואר ראשון היה עמית מחקר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1988 יצא ספרו הראשון - נמר בהרים ומיד לאחריו (1992,1993) שני ספרי מסע - ספר ים על חופי הים של ארץ ישראל ודרך המשי - מסע גדול על דרך המשי מאיסטנבול להונג-קונג דרך מרכז אסיה פקיסטן וסין. 
שיזף היה הנוסע המערבי הראשון שחצה בגפו את מרכז אסיה לאחר התמוטטותה של האימפריה הסובייטית. את קטע הדרך הזה עשה עם מלך גיאורגיה לאדו בגראט-איוני והאביר זאזא ציצישווילי. 
ב-1988 החל לכתוב לעיתון "העיר" ולאחריו למוספים של עיתון "חדשות", "7 ימים" של "ידיעות אחרונות" "הארץ", "דבר השבוע", "מוניטין", "פרוזה", "מסע אחר" ועוד. בין השנים 1993 ו-1996 שימש כעורך סדרת "מסעות" בהוצאת ידיעות אחרונות ולאחר מכן בהוצאת "כתר". ב-2000, עם יסודו של אתר ynet הזמין אותו יון פדר לכתוב מאמרי דעה. 
השילוב בין ספרות ועיתונות מסע וכן חיבה לצילום הובילו לביצוע מגוון גדול של משימות מיוחדות בחלקים שונים של העולם שאותם צילם ועליהם כתב ספרי מסע וכתבות לעיתונות.
בין המסעות שערך נמנים: דרך המשי, הפנאמריקנה, מסע לוונציה (מסע ברכבות מסוג'ו שבסין לוונציה במסע הפוך לזה של מרקו פולו), מסע בן שנה עם משפחתו להודו (שאנטי שאנטי בלגן) וסדרת מסעות ארוכים בחלקים שונים של אפריקה.
ב-1994 עבר להתגורר עם משפחתו בשכונת עג'מי ביפו וב-1995 נבחר ליו"ר עמותת "יפו יפת ימים", שעסקה במאבק על נופה הפיזי והחברתי של יפו. 
העמותה עבדה בשיתוף פעולה עם כלל תושביה של יפו, יהודים וערבים, והובילה שורה של מאבקים (בשיתוף פעולה עם האגודה למען ערביי יפו וועד דייגי נמל יפו) שהצליחו לגרום לפינוי הר הזבל של מדרון יפו וליצירת פארק המדרון וכן לשיקום נמל יפו ולשימור הדייגים המקומיים. כמו כן נאבקה העמותה בשיקום נופה הפיזי של יפו והשתתפה במאבקים נגד פינוי משפחות, בהקמת מוסדות חינוך ובאלימותה של המשטרה.
בשנת 2008 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. בסוף 2011 עבר לכרם שיזף שהקים בנגב בקרבת מצפה רמון והחל מטפח כרמי יין וזיתים ורכיבי תיירות ביחד עם המשך עבודתו הספרותית והעיתונאית.
במהלך השנים 2011–2016 סיקר בהרחבה את המהפכות בעולם הערבי, את עלייתה של המדינה האיסלמית ואסון הפליטים שיצרה בגיבוי טורקי-רוסי-סורי, כמנוף ליישום האינטרסים האזוריים במזרח התיכון וככלי לשליטה וניצול אירופה. במהלך שנים אלו כתב צילם ונסע ברחבי המזרח התיכון, אסיה ואירופה, ותוצרי המסעות האלו הם הסרטים וספר המסע העיתונאי "מסע אל מפתנו של השטן" והסרט "מסע היסורים של הפליטים" הנוגעים ישירות בעולם הכיאוטי של שנות העשרה של האלף השלישי, וכתמיכה למצבה הרעוע של רוסיה וניסיונה לפתור אותו בעזרת תוקפנות - מסעות על הרכבת הטראנס-סיבירית כדי לעמוד על המתחולל ברוסיה ולמלחמה שחוללה רוסיה באוקראינה. נושאים אלו כוסו בכתבות בעיתון "הארץ".
דוני וולברג

ביוגרפיה

וולברג נולד בשכונת דורצ'סטר שבבוסטון לדונלד אדמונד וולברג ולאלמה איליין. וולברג הוא אחיהם של מועמד פרס האוסקר מארק וולברג ושחקן הקולנוע רוברט וולברג.

טלוויזיה

ב-1999 גילם תפקיד אורח בסדרה הפרקליטים בתפקיד אסיר לשעבר שחוטף את בובי דונל (עונה רביעית)
ב-2001 התקבל וולברג לסדרת המלחמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג וטום הנקס "אחים לנשק", שם שיחק בתור לוטננט קארווד ליפטון מהדיוויזיה המוטסת ה-101.
ב-2003 שיחק כשחקן ראשי בסדרת הפשע "בומטאון" בתפקיד הבלש ג'ואל סטיבנס.
משנת 2010 מופיע וולברג בסדרת המשטרה "דם כחול" בתפקיד הבלש דני רייגן.

קולנוע

התפרסם לראשונה בשנת 1996 במותחן "כופר" ובסרט הפשע "בולט".
ב-1999 השתתף וולברג במותחן הפסיכולוגי שובר הקופות של מ. נייט שאמלאן "החוש השישי" בתפקיד וינסנט גריי המטופל אצל הפסיכולוג ד"ר מלקולם קרואו (ברוס ויליס).
ב-2003 השתתף בעיבוד בקולנועי למותחן האימה הספרותי של סטיבן קינג "לוכד החלומות".
ב-2005 התפרסם בסרט האימה "המסור 2" בתפקיד הבלש אריק מת'יוס החוקר את ג'ון קריימר (טובין בל) במטרה למצוא את בנו דניאל שנחטף לצורך המשחק.
את התפקיד המשיך לגלם גם בשני סרטי המשך בסדרה.
ב-2006 הופיע בדרמה "אנאפוליס" בתור קצין הצי האמריקאי בארטון.
ב-2007 שיחק בסרט האימה "דממת מוות" בתפקיד הבלש ג'ים ליפטון.
ב-2008 הופיע במותחן הפשע "רצח מוצדק" בתור הבלש ריילי.
ב-2011 שיחק בקומדיה "שומר גן החיות" בתפקיד שיין, שומר בגן החיות.

מוזיקה

וולברג היה חבר בלהקת הבנים המפורסמת ניו קידס און דה בלוק מבוסטון, בה גם לקח חלק אחיו מארק וולברג.

חיים אישיים

לוולברג שני ילדים מגרושתו קים פיי. באוגוסט 2014 נישא לג'ני מקארתי.
מג'ורו

השכלה

בעיר נמצאת מכללת איי מרשל.

תעשייה

העיר מייצאת קופרה.

ספורט

האטול עליו נמצאת מג'ורו ידוע בספורט הצלילה.

היסטוריה

ב-30 בינואר 1944, במלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר שהייתה עד אז בשלטון יפן על ידי חיילי ארצות הברית.