google/wiki40b huggingface dataset:
קרע רחמי

גורמי סיכון

גורמי סיכון כוללים: לידה נרתיקית לאחר ניתוח קיסרי(VBAC), צלקות רחם אחרות, עצירת לידה, הפרעה לעבודה, טראומה וצריכת קוקאין. בעוד שבדרך כלל קרע מתרחש במהלך הלידה, זה עלול לקרות מדי פעם בתחילת ההיריון. ניתן לחשוד שיש קרע כאשר יש ירידה מהירה בקצב הלב של התינוקות במהלך הלידה. דלקת צוואר הרחם היא מצב פחות חמור, שבו יש רק הפרדה חלקית של הצלקת הישנה.
הטיפול כרוך בניתוח מהיר כדי לשלוט על הדימום וליילד את התינוק. לעיתים נדרש לכרות את הרחם על מנת לשלוט בדימום. כמו כן, לעיתים נדרש עירוי דם על מנת להשלים את החסר מהדימום. נשים שהיה להן כבר קרע ברחם מומלץ שיעברו ניתוח קיסרי בלידות הבאות.

מנגנון וטיפול

בקרע חלקי הצפק עדיין שלם. בקרע מוחלט תוכן הרחם נשפך לתוך חלל הצפק או לרצועה הרחבה.
טיפול בניתוח חירום מלווה בעירוי נוזלים דם מסומנים לניהול של קרע הרחם. בהתאם לאופי של הקרע ולמצבו של החולה, ניתן לתקן או להסיר את הרחם. דחיית הטיפול מעמידה הן את האם והן את הילד בסיכון משמעותי.
קורט טאנק

קורט ולדמר ("וילי") טאנק (בגרמנית: Kurt Waldemar Tank; ‏24 בפברואר 1898 - 5 ביוני 1983) היה מהנדס אווירונאוטיקה גרמני, מומחה לתכנון מטוסי קרב. בעבודתו כמהנדס הראשי של מפעלי פוקה-וולף וראש מחלקת התכנון של החברה, היה אחראי על תכנון מטסי הקרב פוקה-וולף Fw 190, פוקה-וולף Fw 200 ופוקה-וולף Ta 152 לפי הזמנת הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית). לאחר מלחמת העולם השנייה עבד עבור תעשיות אוויריות בעולם השלישי, בעיקר בתעשייה האווירית ההודית בבנגלור, בקורדובה שבארגנטינה ובחלואן שבמצרים.

תולדות חייו

נולד בברומברג (דאז בפוזנן שהייתה שייכת לפרוסיה, כיום בפולין). למשפחת קציני פרשים. במלחמת העולם הראשונה שירת, במצוות אביו, כקצין פרשים, למרות רצונו לשרת בשירות האוויר הגרמני וזכה לעיטורים.
ב-1923 סיים את המכון הטכנולוגי של ברלין (TUB) והתקבל לעבודה בחברת Rohrbach Metall-Flugzeugbau, מחלוצות בניית מטוסים בעלי שלד מתכת והיה חבר בצוות התכנון של ה-Rohrbach Roland. לאחר מכן עבד כטייס ניסוי בחברת "אלבטרוס", שנרכשה ב-1931 על ידי פוקה-וולף. 
בשנת 1934 הזמינה חברת התעופה  Deutsche Luft Hansa מטוס נוסעים ארבע-מנועי לטווח ארוך (3,560 ק"מ). טאנק עמד בראש חטיבת התכנון של המטוס שהושק ב-1937 כ-פוקה-וולף Fw 200 "קונדור". המטוס שימש את הלופטוואפה כמפציץ, שאיים על שיירות האספקה האמריקאיות באוקיינוס האטלנטי. 
ב-1939 הושלם תכנונו של ה-פוקה-וולף Fw 190 "חנקן" (Würger), מטוס קרב חד-מנועי וחד-מושבי. המטוס שירת את הלופטוופה, חיל האוויר הגרמני, במהלך מלחמת העולם השנייה. מעל 20,000 מטוסי Fw 190 יוצרו במהלך שנות המלחמה, מהם 6,000 מדגם הקרב/הפצצה. 
המטוס הבא שתכנן עבור הלופטוואפה היה פוקה-וולף Ta 152, שקיבל את התחילית Ta לכבודו של המתכנן הראשי שלו, טאנק. היה זה שיפור של דגם ה-190, שנכנס לשירות בינואר 1945. רק 43 מטוסים מסוג זה יוצרו. 
ב-1943 מונה טאנק לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של בראונשוויג.
לאחר המלחמה המשיך טאנק לעבוד בבראונשוויג תחת פיקוח בריטי (מדענים ומהנדסים גרמנים לא הורשו לעבוד בתעשיית התעופה) ובחן הצעות תעסוקה של ממשלת בריטניה וברית המועצות. הוא נכלל ברשימות הCIA האמריקאי כ"מדען מבוקש" במסגרת מבצע פייפרקליפ, אך גויס על ידי ממשל חואן פרון הארגנטינאי, שהפעיל סוכנות לגיוס מדענים גרמנים בשוודיה. ב-1947 עבר טאנק דרך דנמרק והגיע, יחד עם כמה מאנשי צוותו לשעבר לארגנטינה, שם עבד במפעלי Instituto Aerotécnico שבעיר קורדובה. ב-1950 הושק מטוס הקרב הארגנטינאי הראשון, FMA IAe 33 Pulqui II  ("חץ"), שהתבסס על תוכניותיו של טאנק עבור המטוס פוקה-וולף Ta 183, שהגיע לשלב אבטיפוס ראשוני ולא נבנה מעולם. עם הדחתו של חואן פרון ב-1955 שב טאנק לגרמניה המערבית שם לא נשכר לעבודה והמשיך להודו.
במסגרת עבודתו בתעשייה האווירית ההודית תכנן ופיתח את מטוס הקרב ההודי הראשון, ה-HAL HF-24 Marut ("רוח סערה"), שהושק ב-1961. המטוס תוכנן על בסיס תוכניותיו של טאנק לייצור המטוס הארגנטיני IA 43 Pulqui III, שפיתוחו הופסק. במקביל כיהן טאנק כראש המכון הטכנולוגי של מדרס. בין תלמידיו היה עבדול קאלאם, "איש הטילים הגרעיניים" של הודו ונשיא המדינה.
ב-1964 חבר למהנדס הגרמני וילי מסרשמיט וסייע לממשל גמאל עבד אל נאצר לפתח בתעשיות חלואן במצרים את מטוס הקרב המצרי הראשון חלואן HA-300. 
ב-1970 שב לגרמניה ועבד בחברת מסרשמיט־בולקוב־בלום.
פנחס פרידמן

ביוגרפיה

פנחס פרידמן נולד לאברהם בעיירה חוטין שעל גבול בסרביה ורומניה. את חינוכו קנה באודסה, שם התקרב לחוגי חובבי ציון ולפעילים הציונים יהודה לייב פינסקר ומשה לייב ליליינבלום. הקים את אגודת "שערי ציון" והיה מראשוני המצטרפים לאגודת בני משה שאירגן אחד העם. כמו אחד העם, היה סוכן של חברת התה ויסוצקי, ובמסגרת זו ביקר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1889 ופתח את סניף החברה ביפו. בביקור זה ייסד יחד עם יחזקאל דנין (סוכובולסקי) את ספריית שער ציון.
פרידמן נשא לאשה באודסה את אלקה בת יצחק ברקנפלד ולזוג נולדו שלושה ילדים. הוא עסק במסחר ובפעילות ציבורית ונסע הלוך ושוב בין רוסיה וארץ ישראל. בשנת 1905 העביר את משפחתו לארץ ישראל, כדי שילדיו ילמדו בגימנסיה הרצליה, בנו הצעיר, הרצל, נפטר ממחלה. פרידמן עצמו המשיך לנוע בין ביתו באודסה לבית משפחתו ביפו.
בשנת 1909 הייתה אלקה פרידמן בין 66 חברי אגודת אחוזת בית שנוסדה לשם בניית פרוור עברי צפונית ליפו ובהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילה את המגרש בשדרות רוטשילד 4. בשנת 1912 השתקע פנחס פרידמן סופית בתל אביב.
במלחמת העולם הראשונה היה פעיל בוועד להקמת הגדודים העבריים. בנו אברהם היה מראשוני המתנדבים לגדודים ולאחר המלחמה היה פעיל ציוני בארצות הברית. בין השנים 1922 ו-1932 שהה גם פנחס פרידמן עצמו בארצות הברית מטעם חברת הכשרת היישוב. הוא חבר ללואי ברנדייס והיה פעיל בגיוס כספים. כמו כן היה פעיל בחוגי הציונים הכלליים.
נפטר בכ"ז בטבת תרצ"ח, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אריק אוונס

אריק אוונס (באנגלית: Eric Evans), מהנדס תוכנה, מומחה בתחום תכנות מונחה-עצמים וחלוץ בתחום עיצוב תוכנה בשיטת תכנון מונחה תחום (Domain-Driven Design) שסייע להגדירו. 
בספרו "Domain-Driven Design" מציג אוונס ערכה מגובשת של שיטות לעיצוב תוכנה המסייעות להפחית את המורכבות שבמערכות תוכנה גדולות. בשיטה זו מוגברת רמת ההפשטה של מודל נתון, ונעשה שימוש בשפת תבניות מופשטת יותר מתבניות עיצוב לעיצוב הפתרון.  
לאוונס תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה ותואר שני בהנדסה כימית.
אוריסארה

גאוגרפיה

שטחה של לייסי הוא 163 קמ"ר, היא הנפה השנייה בגודלה במחוז סארה (אחרי קארמה). בשנת 2015 אוכלוסייתה מנתה כ-1700 איש. היישוב הגדול והמרכזי באוריסארה ("בירת הנפה") הוא העיירה אוריסארה (1,077 תושבים) על שמה נקראת הנפה. בנוסף, יש בנמצא 36 כפרים נוספים.
אזור אוריסארה הוזכר לראשונה כבר בראשית המאה ה-13, שהיא בתחילת שליטת המסדר הליבוני. המקום הנקרא "אוריסאר" (Orisaar) והופיע לראשונה בשנת 1464. לאחר שנת 1343 נבנתה טירת מאסי (Maasilin, בגרמנית: Soneburg), שנהרסה בשנת 1576.
בשנת 1896 נבנה סכר על מיצרי וייקה (Väike Väin) המפריד בין סארמאה לבין האי מוהו. על הסכר נבנה גשר המחבר בין אוריסארה לאי מוהו.
פאבל באז'וב

ביוגרפיה

באז'וב נולד במשפחתו של פועל מפעל בעיירה סיסרט (Сысерть) שליד יקטרינבורג. בוגר לימודים תיכוניים ומכללה דתית בעיר פרם. עבד כמורה ביקטרינבורג וקמישלוב. התחתן עם תלמידתו, אב ל-4 ילדים. במלחמת האזרחים של 1918 התגייס לצבא האדום. לאחר מכן עבד כעיתונאי ועורך. כתב כמה עבודות על התרבות העממית וההיסטוריה של אורל. ספר ראשון של מאמריו "מעשיות אורל" (Уральские были) יצא בשנת 1924.
ב־1936 פרסם בכתב-עת את ה"סקאז" הראשון שלו - "הילדה אזובקה" (Девка Азовка). בשם "סקאז" (сказ) באז'וב כינה את המעשיות של אזור אורל - להבדיל מהמילה הרוסית הרגילה ל"אגדה" - "סקאזקה" (сказка). ב־1939 הוציא את קובץ הסקאזים "תיבת המלכיט" (Малахитовая шкатулка). הסקאזים עסקו בחייהם של פשוטי העם, ובפרט במחפשי האבנים היקרות בהרי אורל. הספר נערך ויצא מחדש מספר פעמים בחיי הסופר ונוספו אליו עוד ועוד סקאזים. בשנת 1943 באז'וב קיבל עליו את פרס סטלין מדרגה שנייה.
באז'וב נפטר ב-3 בדצמבר 1950 במוסקבה. נקבר בסברדלובסק (יקטרינבורג).

מורשתו ומשפחתו

על-פי ספריו של באז'וב נעשו סרטים, סרטים מצוירים, הצגות ומופעי מחול.
ראש ממשלת רוסיה בשנת 1992 יגור גאידר - נכדו.
משנת 1999, לרגל 120 שנה להולדת הסופר, ברוסיה הונהג פרס על־שם באז'וב, אשר מוענק מדי שנה ביום הולדתו לסופרים ואנשי תרבות על תרומה משמעותית לתרבות של אורל.
אבירי הדרך

עלילת הספר

בפונדק פורצת מריבה בין שני אורחים, עמרם, אפריקאי זקן וגדל גוף, וזליקמן, פרנקי כחוש, רופא בהכשרתו. המריבה התפתחה לדו-קרב בין השניים, כשבאי הפונדק מהמרים מי מהם ינצח. עמרם חמוש בגרזן ויקינגי, וזליקמן – במחט ענקית, ובסוף הדו-קרב הרג זליקמן את עמרם, שגופתו הועברה לאורווה. בשלב זה מתברר לקורא שהדו-קרב היה מבוים, וכל מטרתו להתחלק בשלל ההימורים. עמרם וזליקמן נודדים בדרכים ולכל אחד זיכרון טראומתי: עמרם זוכר את בתו שנעלמה כאשר ירדה לכבס בנהר, וזליקמן זוכר את משפחתו שנרצחה בפוגרום בעיר הולדתו, רגנסבורג. 
באורווה מצטרפים אל השניים מהוט ובן חסותו, פילאק, נער כוזרי, בנו של הבק, הנרדף בידי אנשיו של הבק הנוכחי, בוליאן, שרצחו את משפחת הנער. המהוט מציע לעמרם וזליקמן ללוות את הנער לבית משפחת אמו באזרבייג'ן, תמורת סכום כסף גדול. קודם שהשניים נותנים את הסכמתם, מפלח חץ את גרונו של המהוט, והשניים נמלטים יחד עם פילאק, בציפייה לקבל את תשלום מקרוביו. פילאק נחוש להתנקם ברוצחי משפחתו, ומנסה לשם כך להימלט מהשניים. 
השלושה מגיעים לעיר של משפחת אמו של פילאק, ומגלים שהעיר נהרסה בידי לוחמים מרוס של קייב. כוח של חיילי ארסיה, שיצא להציל את העיר, הגיע מאוחר מדי. פילאק מנסה לשכנע את החיילים הללו להציל את אחיו החטוף אלפ, אך הם מחליטים להושיב את פילאק על כס הבק. הכוח יוצא לעירו של פילאק, איטיל, אך תחבולה של הבק מובילה לתבוסתו. פילאק נלכד, ושוביו מסירים את הבגדים שבפלג גופו העליון, כדי לחשוף שמדובר בנערה ולא בנער. גם עמרם נלכד בנסותו להציל את פילאק. 
זליקמן, במסווה של חבר בחבורת רדהנים, פוגש את בוליאן ומצליח לחלץ את עמרם. השניים מוצאים מחסה בבית זונות, ולשם מובלת פילאק לאחר שנאנסה ונחבלה בידי בוליאן. זליקמן מטפל בפצעיה, השלושה יוצאים לפגישה עם הכגן, השליט העליון של ממלכת הכוזרים, המתמקד בצד הרוחני שלה. זליקמן משתמש בכישוריו הרפואיים כדי להרדים את שומריו של הכגן, והשלושה מגיעים לשיחה אתו. הכגן מסכים לסייע להם, בתנאי שיסייעו לו לפרוש מתפקידו באמצעות הצגתו כמת. 
פילאק, המתחזה לאחיה אלפ, שמת בשבי, מצליחה לשכנע את הטרקאן של צבא הכוזרים, שהיא ראויה לכתר הבק. בוליאן מודח, ונהרג בידי פילת מלחמה. פילאק וזליקמן מקיימים יחסי מין לראשונה בחייו של זליקמן, ולראשונה מרצון וכנראה גם בפעם האחרונה בחיי פילאק. 
פילאק מתחילה את חייה כאלפ, כגן וגם בק של ממלכת הכוזרים, ואילו עמרם וזליקמן ממשיכים בנדודיהם.

יצירת הספר

הסיפור ראה אור תחילה כסיפור בהמשכים בן 15 פרקים, שפורסם בניו יורק טיימס מגזין מ-28 בינואר עד 6 במאי 2007, מלווה איוריו של גארי ג'יאני. באוקטובר 2007 פורסם הסיפור כספר, שבו נכללו גם איוריו של ג'יאני, ונוספה לו אחרית דבר מאת מייקל שייבון. באחרית דבר לספר ציין שייבון כי "שמו המקורי, הזמני – ובלבי זה השם האמיתי – של הרומן הקצר הזה שבידיכם היה 'יהודים עם חרבות'".
שייבון ציין שניאות לכתוב את הסיפור משום שמאז ומתמיד גילה עניין בתולדות הכוזרים ובאגדות שסביבם, וברעין של ממלכה יהודית קדומה. לשם כתיבת הספר למד שייבון את תולדות הכוזרים, ושב וקרא את יצירותיהם של אלכסנדר דיומא האב, פריץ לייבר, ג'ורג' מקדונלד פרייזר ומייקל מורקוק, שלו מוקדש הספר.
תרגום לצרפתית, בידי איזבל פיליפ, יצא לאור בשנת 2010, בשם Les Princes vagabonds ("הנסיכים הנוודים"). 
תרגום לגרמנית, בידי אנדראה פישר, יצא לאור במאי 2011, בשם Schurken der Landstraße ("אבירי הדרך").
תרגום לעברית, בידי סמדר מילוא, יצא לאור בשנת 2011, בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
ז'אן-פרנסואה ליוטר

חייו

ליוטר נולד בוורסאי בשנת 1924 לז'אן פייר, נציג מכירות, ומדלן קוואלי. בסוף שנות ה-40 למד פילוסופיה בסורבון שבפריז. עבודתו לתואר שני, שנקראה "אדישות כעיקרון אתי", ניתחה צורות של אדישות וניתוק בזן בודהיזם, סטואיות, טאואיזם, ואפיקורסיות. לאחר סיום לימודיו שימש חוקר במרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי.

קריירה אקדמית

בשנים 1950–1952 לימד פילוסופיה בקונסטנטין שבאלג'יריה. קיבל תואר דוקטור בספרות על עבודת הדוקטורט שלו, "שיח, דמות" (בצרפתית: Discours, figure) שיצאה לאור כספר בשנת 1971. בשנת 1966 החל ללמד באוניברסיטת פריז VIII, והחזיק במשרה זו עד לשנת 1987, שבה הפך לפרופסור אמריטוס. הוא המשיך בפעילות אקדמית מחוץ לצרפת, כפרופסור לתאוריה ביקורתית באוניברסיטת קליפורניה באירוויין וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי תבל, בהן אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת מונטריאול ואוניברסיטת סאו פאולו. נמנה עם מייסדי המכללה הבינלאומית לפילוסופיה, יחד עם ז'אק דרידה, פרנסואה שטלה וז'יל דלז. לפני מותו פיצל את זמנו בין פריז לאטלנטה, שם לימד באוניברסיטת אמורי.

פעילות פוליטית

בשנת 1954 הצטרף ל-Socialisme ou Barbarie, ארגון פוליטי צרפתי שנוצר בשנת 1948 סביב חוסר ההתאמה של הניתוח הטרוצקיסטי להסברת הצורות החדשות של שליטה בברית המועצות. מטרת הארגון הייתה לקיים ביקורת על המרקסיזם מתוך מלחמת העצמאות של אלג'יריה. כתביו בתקופה זו התמקדו בפוליטיקה שמאלית רדיקלית, עם דגש על המצב באלג'יריה, שלו היה עד ראייה בעת שלימד פילוסופיה בקונסטנטין. הוא כתב מאמרים אופטימיים של תקווה ועידוד לאלג'יראים (המאמרים נכללים בספרו "כתבים פוליטיים"). ליוטאר קיווה לעודד מאבק אלג'ירי לעצמאות מצרפת, ולמהפכה חברתית. בעקבות מחלוקות עם קורנליוס קאסטוריאדיס בשנת 1964, עזב ליוטאר את Socialisme ou Barbarie לפלג חדש, Pouvoir Ouvrier, שממנו פרש בשנת 1966. אף שליוטאר נטל חלק פעיל במהומות מאי 1968, הוא הרחיק עצמו מהמרקסיזם המהפכני בספרו שפורסם בשנת 1974,‏ Economie Libidinale. הוא הרחיק עצמו ממרקסיזם, משום שחש שלמרקסיזם יש גישה סטרוקטורליסטית נוקשה ודגש חזק על ייצור תעשייתי כתרבות יסוד.

עבודתו

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: לא מובן.
בספריו ניסה ליוטר להסביר את המושג פוסטמודרניזם על פי השקפתו, ולפרט את השלכותיו על חיי היומיום. בספרו "המצב הפוסטמודרני" טען כי העידן הפוסטמודרני מתבטא בהתקדמות תקשורת ההמונים, המחשבים ושיטות תרגום חדשות, המפרקות את המגה-נרטיבים בעולם ולא מאפשרות יצירת נרטיב המשותף לקבוצה גדולה באמת. ליוטר העדיף להאחז בריבוי נרטיבים קטנים, ולא בשאיפה להתגבר על המכשולים לניסוח נרטיב על, ועל ידי כך חשף עצמו לביקורת.

משפחתו

ליוטר התחתן בשנת 1948 עם אנדרה מאי, ונולדו להם שני ילדים. בשנת 1993 נישא בשנית לדולורס דידזק, אם בנו דוד, שנולד בשנת 1986.
זיקון

זיקון (precipitation hardening או age hardening) הוא שיטה לטיפול תרמי שנועדה לחזק חומרים חשילים.
הזיקון בשימוש לרוב הסגסוגות של טיטאניום, מגנזיום ואלומיניום ומספר פלדות אל-חלד. השיטה מתבססת על השינוי במסיסות החומר כאשר מעלים את הטמפרטורה שלו, דבר היוצר חלקיקים מזהמים, וכתוצאה מכך מונע תזוזה של נקעים בחומר, או פגמים במבנה הגבישי של החומר.
נקעים הם בדרך כלל הנושאים העיקריים הגורמים לתכונת הפלסטיות בחומר לכן שיטה זו מחזקת את החומר. זיקון בחומר יכול ליצור גדלים שונים ורבים של גבישים האחראים לתכונות שונות לחלוטין. כדי להשתמש בשיטה יש להשאיר את הסגסוגת בטמפרטורה גבוהה במשך שעות. הזמן שעובר נקרא זמן הזיקון.
יצירת גרעינים מתרחשת בטמפרטורות גבוהות יחסית (לעיתים מעט מתחת לגבול המסיסות), כי כך ניתן להתגבר על המחסום הקינטי של אנרגיית פני השטח. כך גם ניתן ליצור את המספר המקסימלי של חלקיקים מהתהליך. לאחר ההעלאה לטמפרטורה הגבוהה, מתרחש תהליך הזיקון במשך מספר שעות, ובו החלקיקים גדלים, מיועד לרוב לבסיסים של מכונות ובסיסי יציקה גדולים
תכלית תעודות סל

תכלית תעודות סל בע"מ היא חברה לתעודות סל אשר הוקמה בשנת 2004, ונחשבת כיום לגוף השני בגודלו בישראל בתחום תעודות הסל. החברה נמצאת בשליטת דש איפקס הולדינגס, אשר מחזיקה ב-59.9% ממניות החברה, ובבעלותה גם דש בית השקעות. יתר מניות החברה, 40.1% בסך הכל, מוחזקות ביידי קבוצת מייקל דייוויס (MDG) (בבעלות מייקל דייוויס), אשר התמחותה היא מסחר באופציות. ב-2012 נחתם מיזוג בין מיטב בית השקעות ובית ההשקעות דש אייפקס, מה שיהפוך את מיטב בית השקעות לבעלת השליטה בחברה עם השלמת המיזוג בשנת 2013.

היסטוריה

בשנת 1987 הקימה קבוצת דיסקונט את גוף ההשקעות 'תכלית בית השקעות' אשר עסק בין היתר במכירת מוצרים פיננסיים, בניהול תיקי השקעות ועוד. בשנת 2004 הוחלט להרחיב את פעילות בית ההשקעות גם לעולם תעודות הסל, מה שהביא להקמת תכלית תעודות סל, אשר עוסקת כיום בתחום זה בלבד.
בשנת 2012 נאלץ בנק דיסקונט לישראל למכור את החברה לחברת דש בית השקעות לאחר שהמפקח על הבנקים הורה לו למכור את האחזקות שלו בחברה (20%) עד 2013. 
בשנת 2012 התמזגה אל תכלית תעודות סל חברת 'אינדקס תעודות סל'. באותה שנה, גייסה תכלית 2.45 מיליארד שקלים, והייתה למגייסת הגדולה ביותר בשוק תעודות הסל בישראל ב-2012.
תכלית תעודות סל הייתה גם לחברה הראשונה בישראל שהנפיקה תעודת סל בתחום הביומד והטכנולוגיה בישראל - תעודת הסל 'תכלית ת"א ביומד', בחודש יולי 2012.
בשנת 2012 קיבל הממונה על ההגבלים העסקיים החלטה כי הוא לא מאשר את איחוד תכלית תעודות סל עם מיטב תעודות סל, מה שהיה הופך את החברה המשולבת לגדולה ביותר בתחום בארץ. בשל כך נאלצה חברת דש מיטב למכור את חברת מיטב תעודות סל.
סנדרה של אלף התענוגות

שם הסרט

הסרט הופץ במקור בישראל תחת השם "סנדרה", אך כיום מוכר יותר בשם "סנדרה של אלף התענוגות", שילוב של שמות ההפצה של הסרט בארצות הברית ("Sandra") ובבריטניה ("Of These Thousand Pleasures"). שמו המקורי של הסרט באיטלקית, "Vaghe stelle dell'Orsa", בתרגום חופשי "הכוכבים העמומים של הדובה הגדולה", נלקח מתוך פואמה מאת ג'אקומו ליאופרדי המצוטטת בסרט.

תוכן ותגובות

הסרט עוסק בחזרתה של אישה בשם סנדרה לבית ילדותה באיטליה לאחר שנים רבות, יחד עם בעלה האמריקאי, לשם השתתפות בטקס זיכרון עבור אביה שנרצח בידי הנאצים במחנה ריכוז. שהייתה המחודשת בבית גורמת לפרקים בעייתיים מן ההיסטוריה המשפחתית לצוף מחדש: הקשר האינטימי של סנדרה עם אחיה סורל, שהוא ספק בעל אופי מיני, מעורר אי נוחות בבעלה, בעוד שהיא ואחיה מאשימים את אימם חולת הנפש ואת בעלה החדש בקשירת קשר שגרם למותו של אביהם.
זאב רב נוף טען כי זכייתו של הסרט בפרס אריה הזהב היא מפתיעה משום שהוא לא מתייחס, אפילו בעקיפין, לבעיות של העולם ושל האדם המודרני ובמקום זאת מתמקד בנושא ה"שולי" של גילוי עריות. הוא כינה את הסרט "עוד פרנקנשטיין, או דרקולה, בצורה מקורית מאוד".

בניו יורק טיימס נטען שבהמשך לסרטו הקודם של ויסקונטי, "הברדלס", הסרט עוסק בהתמוטטותו של "המעמד העליון" באירופה ומהווה "זעקה מיוסרת של פרידה מן העבר".

הבמאי מיכאל הנקה סיפר שהוא הוכה בהלם כשצפה בסרט, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בה הוא נתקל בטיפול קולנועי בנושא האלימות שלא באופן ראוותני, אלא כפי שהיא במציאות.
שיתוק הגפיים התחתונים

סיבות

נהוג לסווג את הסיבות לשיתוק לפי שיתוק חריף ולכרוני, כאשר הכרוני נחלק לכזה המתחיל בילדות ולכזה המתחיל בבגרות. הסיבה הנפוצה ביותר לשיתוק חריף של הגפיים התחתונים היא חבלה לחוט השדרה. על פי רוב החבלה מערבת שבר או פריקה של החוליות. סיבות אחרות לפגיעה בחוט השדרה כוללות איסכמיה של חוט השדרה, למשל כתוצאה מאוטם בעורק עמוד השדרה הקדמי או מחסימה שלו, וכן דימום לחוט השדרה.
שיתוק כרוני של הגפיים התחתונים במבוגרים נובע לרוב מטרשת נפוצה או מגידול הלוחץ על חוט השדרה. מלבד זאת ישנן סיבות רבות העלולות לגרום לשיתוק מסוג זה, בהן סיבות מבניות, ניווניות וזיהומיות. לעומת זאת, בילדים יכול לנבוע השיתוק משיתוק מוחין, ממומים מולדים או ממחלות תורשתיות הפוגעות במערכת העצבים או במערכת התנועה.

תסמינים וסימנים

מלבד איבוד יכולת התנועה בגפיים התחתונים ואיבוד התחושה בהם, יכול שיתוק הגפיים התחתונים לערב גם אי-נקיטת שתן ואי-נקיטת צואה, וכן אין-אונות, בשל המעורבות של חוט השדרה בעצה. כאשר הפגיעה בחוט השדרה היא ברמת העצב המניע העליון יתאפיין השיתוק בטונוס עוויתי ובהחזרים גידיים מוגברים. כאשר הפגיעה בחוט היא ברמת העצב המניע התחתון, יתאפיין השיתוק בטונוס רפה ובדלדול של השרירים.

טיפול

הטיפול המידי בשיתוק הגפיים התחתונים, כאשר הוא מתרחש באופן חריף, למשל בעקבות חבלה גופנית, תלוי בסיבת הפגיעה. למשל, טיפול בסטרואידים נועד להפחית את הבצקת המתרחשת בשעות הראשונות לאחר חבלה לחוט השדרה, וכך למזער את הנזק הנגרם לחוט.
מטרת הטיפול ארוך הטווח באנשים עם שיתוק של הגפיים התחתונים היא השגת תפקוד ועצמאות עד כמה שניתן. במסגרת השיקום נלמדת מיומנות ההתניידות בכיסא גלגלים החשובה לעצמאות בניידות. בשיקום ממלאים תפקיד גם בעלי מקצוע פארא-רפואיים כגון פיזיותרפיסטים ומרפאים בעיסוק.

סיבוכים

שיתוק של הגפיים התחתונים גורם לירידה בניידות, ירידה אשר עלולה להביא להתפתחות של פצעי לחץ, פקקת ודלקת ריאות. פיזיותרפיה ושימוש באמצעי עזר לניוד עשויים להפחית את שיעור הסיבוכים בקרב משותקי הגפיים התחתונים.
מוזיאון סר ג'ון סואן

היסטוריה

סואן, אדריכל בריטי ידוע, החליט להקים את ביתו בצידו הצפונית של אזור לינקולנס אין. לצורך העניין רכש סואן במהלך השנים שלושה בתים סמוכים, הרס אותם ובנה אותם מחדש. את בית מס' 12 ברחוב בנה בין השנים 1792–1794. מבנה זה הוא מבנה לבנים סטנדרטי המאפיינת את מבני התקוה. לאחר שמונה לפרופסור לארכיטקטורה באקדמיה המלכותית בשנת 1806, רכש סואן את השטח של בית מס' 13 הסמוך (בו נמצא כיום המוזיאון) ובנה אותו בשני שלבים, השלב הראשון בין השנים 1808–1809 והשני בשנת 1812. המבנה נועד להיות משרדו האישי ו"מוזיאון" לאוספיו.
בשנת 1812 שיפץ סואן את המבנה והוסיף חזית העשויה אבן פורטלנד, וכן בנה במקום חדרי מגורים. עם סיום הבנייה עבר סואן להתגורר בבית מספר 13, והשכיר את מספר 12 (לאחר מותו הוריש סואן לאומה הבריטית הן את המוזיאון והן את בית מס' 12 כאשר הוא מבקש שדמי השכירות של מבנה מס' 12 ישמשו לצורך תפעול המוזיאון).
גם לאחר סיום הבנייה שב סואן שוב ושוב ושיפץ את תוכו של המבנה. בשנת 1823, בגיל 70, רכש סואן את המבנה מס' 14 ברוחב, הרסו ובנה במקום תוספת למוזיאון בין השנים 1823–1824 הכוללת גלריית תמונות.
המוזיאון הוקם עוד בחייו של סואן, כהצעת חוק פרטית של הפרלמנט הבריטי. החוק, על פי האמור בו, נכנס לתוקפו לאחר מותו של סואן בשנת 1837. בהתאם לחוק, בית מספר 13 ישאר כפי שהיה בחייו של סואן. בסוף המאה ה-19 הורחב המוזיאון לכיוון בית מס' 12 המשמש היום את משרדי המוזיאון, ומכיל את ספריית המוזיאון, ומאז שנת 1995 גם גלריה לתערוכות מתחלפות.
כיום משמש המוזיאון מרכז לאומי של בריטניה ללימוד ארכיטקטורה.
בשנת 1997 רכש המוזיאון, באמצעות מענק של קרן הלוטו למען מסורת בריטניה (the Heritage Lottery Fund) את בית מס' 14. שיפוץ המבנה החל בשנת 2006, ועם סיום השיפוץ ישמש המבנה מרכז לימודי של המוזיאון.

תיאור המבנה

ייחודם של חדרי התצוגה המצויים בחלקו האחורי של המבנה הוא השימוש בתאורה עילית - רעיון שעלה בדעתו של סואן עת תכנן את חדרי בנק אנגליה. קירות חדרי התצוגה זזים ובכך מתאפשרת הצגת מספר רב של תמונות בו זמנית, כאשר בכל פעם מזיזים חלק מהתצוגה.
חדר ארוחת הבוקר בעל התקרה הקעורה ומרובת המראות השפיע רבות על מעצבי פנים מאותה תקופה בכל העולם. הספרייה בנויה בסגנון גותי ומעצבת בסגנון "פומפי".

אוספי המוזיאון

האוספים כוללים כ-30,000 איורים ארכיטקטוניים, יצירות אמנות, דגמים ארכיטקטוניים, פסלים נאו קלאסיים מעשי ידי ג'ון פלקסמן, ציורים של ויליאם הוגארת' ובהם שמונה ציורים מ- סדרת הקדמה שלו, וכן שלוש יצירות של קאנאלטו.
במרתף המוזיאון מוצג הסרקופג של פרעה סתי הראשון.
ט.ד.י - טראומה ודיסוציאציה ישראל

היסטוריה

העמותה נוסדה בתל אביב בשנת 2006 על ידי קבוצת אנשי מקצוע בתחום הפסיכולוגיה, וביניהם פרופ' אלי זומר, שכיהן באותה עת כנשיא החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה (International Society for the Study of Trauma and Dissociation – ISSTD). מטרת המייסדים הייתה לקדם את המודעות לתוצאות הטראומה הנפשית על סוגיה השונים, ולקדם דרכי טיפול להקלת סבלם של נפגעי טראומה.
תחום הטיפול בטראומה נפשית בישראל מעורר עניין מקצועי ומדעי רב, וסביב נושא זה קמו מספר ארגונים. "הקואליציה הישראלית לטראומה" ו"נפגעי טראומה על רקע לאומי" (נט"ל), לדוגמה, הם ארגונים המגלים עניין מיוחד בטראומות חד-פעמיות על רקע מלחמה וטרור; "האיגוד הישראלי לטיפול בפוסט-טראומה וחרדה על ידי חשיפה ממושכת" ו‫"עמותת אי.אם.די.אר - ישראל" עוסקים גם בטיפול בטראומות אחרות, כאשר כל ארגון מתמקד בשיטת טיפול ספציפית אחת.

לעומת ארגונים אלו, חברי ט.ד.י עוסקים במגוון גורמים לנזקי טראומה ובמגוון שיטות טיפול בהן. רבים מהם מתעניינים במיוחד בתוצאות של אלימות בכלל ואלימות במשפחה בפרט, ובתוצאות של הזנחה והתעללות בילדים.
מאז היווסדו פועלים במסגרת הארגון פסיכולוגים, רופאים, עובדים סוציאליים, מטפלים באמנויות, יועצים חינוכיים, אחיות וחוקרים באקדמיה, המגלים עניין בטראומה, דיסוציאציה ובהפרעות דיסוציאטיביות. בין חברי הארגון נמנים מטפלים בסוכנויות ציבוריות, מחלקות בבתי חולים, מרפאות פרטיות ואנשי מחקר.
ט.ד.י נוסדה כחברת בת של ISSTD, ומאז שהוקמה גם החברה האירופאית לטראומה ודיסוציאציה (ESTD), עובדת העמותה הישראלית בשיתוף פעולה הדוק עם העמותה האירופאית.
יושבת הראש הראשונה של הארגון הייתה ד"ר עופרית ברמן-שפירא (2007-2006) ויושבת הראש השנייה היא ליאורה זומר.

מטרות הארגון

מטרותיה של העמותה הן ללמוד ולהתעדכן במגמות חדשות בטיפול להקלת סבלם של נפגעי טראומה חד-פעמית, טראומה מורכבת ודיסוציאציה; לעודד ולקדם את המחקר והידע בתחום הדיסוציאציה והטראומה הכרונית בישראל; לקדם את ההכשרה בזיהוי תסמיני דיסוציאציה והפרעה פוסט טראומטית מורכבת ובטיפול בהפרעות הנובעות מתסמינים אלה; לקדם שיח ושיתופי פעולה לאומיים ובינלאומיים בין קלינאים וחוקרים העובדים בתחום הטראומה הכרונית והדיסוציאציה; לקדם את ההבנה של תופעות דיסוציאטיביות תלויות-תרבות בישראל, כמו למשל תופעות דיבוק או איחוז שדים; לספק תמיכה הדדית ורענון מונע שחיקה לקלינאי טראומה ודיסוציאציה.

דרכי פעולה

כדי לקדם את מטרות הארגון מקיימת ט.ד.י קבוצות דיון אזוריות של עמיתים, ימי עיון, כנסים שנתיים, הרצאות ודיונים, אליהם מוזמנים להרצות מומחים מהארץ ומחו"ל. הפצת הידע לקהל הרחב נעשית גם באמצעות הזמנת הציבור להצטרף לקבוצות ולערוצי מידע של ט.ד.י ברשתות החברתיות המקוונות ובאתר האינטרנט.
בין המרצים הידועים שהרצו ולימדו במסגרת פעילויות ט.ד.י: הנשיאים לשעבר של ISSTD, ד"ר ריצ'רד צ'פץ (ארצות הברית), ד"ר משה טורם (ארצות הברית) וד"ר ג'וינה סילברג (ארצות הברית); הנשיאה לשעבר של ESTD, ד"ר סוזט בון (הולנד); ד"ר זילקה גלייטנר (גרמניה); ד"ר פט אוגדן (ארצות הברית); פרופ' ישראל אור-בך (ישראל).