google/wiki40b huggingface dataset:
דאנקו (אי)

גילוי האי

האי התגלה על ידי המשלחת האנטארקטי הבלגית, שחקר את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897 בפיקודו של אדריאן דה ז'רלש.
האי מופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, ומופה מהאונייה נורסל בשנת 1955.

תחנה O

באי דאנקו הייתה ממוקמת תחנת המחקר הבריטית - תחנה O (באנגלית: Station O), תחנה זו פעלה מה-26 בפברואר 1956 ועד ה-22 בפברואר 1959 במטרה למפות את האזור ולחקור את הגאולוגיה שלו.
הבקתה הראשית של תחנת המחקר נקראה "ארנדאל" (Arendal), והיא נהרסה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי באפריל 2004; מהמבנה נותרו רק יסודות הבטון של המבנה.

מקור השם

שמו של האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
האי נקרא על שמו של אמיל דאנקו (Emile Danco), איש המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר מת על סיפונה של האונייה בלגיקה בעת היותו חלק מהמשלחת.
ליאור כהן (שחקנית)

ביוגרפיה

כהן למדה בגימנסיה גן נחום, בצבא שירתה בלהקת חיל החינוך. בוגרת בית הספר "הדרך" למשחק. את קריירת המשחק שלה היא התחילה ב-2011 כשהיא שיחקה את "נויה" בסדרה הקומית "מה בכריש", והייתה לאחת מהדמויות הראשיות, העורכים והמלהקים של הסדרה (חנן סביון וגיא עמיר) לא מצאו שחקנית ראשית שתשחק את "נויה", ואת כהן פגשו רק יומיים לפני תחילת הצילומים.
החל משנת 2011 משחקת בתיאטרון קרוב בקברט הסאטירי "טרמפ" מאת ניקו ניתאי ושפי ישי.
במהלך השנים 2012-2014 שיחקה את "נינה בראון", אחת הדמויות הראשיות ב"גאליס", סדרת המשך ל"חולמים".
בנוסף לכך כהן שיחקה תפקיד אורח בסדרה "עספור", והייתה לאחת הנמתחות בסדרה "סתאאאם".
באוגוסט 2012 החלה להשתתף בהצגת הילדים "הרפתקאות נמו" בספארי ברמת גן.
בקיץ 2013 השתתפה ב"מופע של גאליס" בהיכל נוקיה, לעיני 7,500 ילדים, לצד תובל שפיר, אליאנה תדהר, דניאל מורשת, שירן סנדל ודניאל גד.
בחנוכה 2014 הופיעה בהצגה "עמי ותמי - הרפתקה מתוקה" לצד אסף הרץ וניקול ראידמן בתפקיד תמי.
בשנת 2016 חזרה לשחק בפרק האחרון של העונה השביעית של "גאליס".
בשנים 2018-2016 שיחקה לצד מיה דגן ועמוס תמם במחזמר "מצחיקונת" בתיאטרון הקאמרי.
2017 - תפקיד אורח בסדרה "מדא דרום" שעתידה לעלות בערוץ 2 בבימוי אופיר לובל.
שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "אורי ואלה" בבימוי יובל שפרמן.
2018 - "שועלון מחפש חברים" בתיאטרון אורנה פורת.
בפסח 2018 גילמה את דמותה של יעל בהצגה "ביוש" בתיאטרון חיפה.
קתדרלת פרייבורג

קתדרלת פרייבורג (גרמנית: Freiburger Münster פרייבורגר מינסטר) היא קתדרלה גותית בעיר פרייבורג, גרמניה.

היסטוריה

הכנסייה נבנתה במספר שלבים. השלב הראשון היה החל מ-1120 באדריכלות רומנסקית תחת השגחתו של קונרד הראשון מבוהמיה והמשיך אף לתחילת המאה ה-13. השלב השני החל ב-1210 ואילו השלב הגותי החל ב-1230. בשנים 1230–1320 נבנתה הכנסייה מחדש מאבן חול אדומה בסגנון גותי בשל. הבנייה הסתיימה רשמית ב-1513 אך בשנים 1515–1530 נעשו בכנסייה שיפוצים.
הקתדרלה הייתה בבעלות אנשי העיר פרייבורג והם מינו אוצר מטעמם שיטפל בה. רק ב-1827 קיבלה העיר מעמד של בישופות והכנסייה הפכה לקתדרלה. כדי לשמר את הקתדרלה, נוסדה עמותת Freiburger Münsterbauverein המשקיעה מיליונים בשימור ותחזוקת הקתדרלה וכיום היא בעלת הקתדרלה.

חוץ

חזיתה המערבית של קתדרלת פרייבורג ייחודית בשל היותה מורכבת ממגדל גבוה בודד הנמצא במרכזה עם שער יחיד, ובראשו צריח תחרה בסגנון גותי גרמני. המגדל, שמתנשא לגובה 116 מטר, הושלם באורח נדיר עוד בימי הביניים (1320). המגדל מתחיל כמרובע בבסיסו ואז משתנה למעושר ואחר כך למתומן, מעליו הצריח. באורח נס, שרד המגדל את ההפצצות על העיר במלחמת העולם השנייה והחלונות, שהוסרו ממנו, לא נפגעו גם הם. כמו כן, עקב גובהו הרב הצריח התנודד עקב הרוחות ולכן חובר בעוגני עופרת לבסיסו במגדל. במגדל 16 פעמונים, העתיק שבהם, מ-1258, נקרא "הוזאנה" ושוקל 3,290 ק"ג. על המגדל אמר ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט שזהו המגדל הכי יפה של הנצרות.
ממדי הספינה הראשית הם אורך של 116 מטר ורוחב של 30 מטר.
לקתדרלה בית רוחב מנוון, שאיננו בולט מעבר לספינה הראשית (ובכך לא יוצר צורת צלב). חזיתו הדרומית כוללת 3 שערים בסגנון הרומנסק ולפניהם מבואה מקורה. בית המקהלה מוקף בקפלות צידיות, המשתרעות מסביב לאפסיס ומסביב לקירות הדרומיים והצפוניים. במפגש שבין בית המקהלה לבין מקום המצלב, מצויים שני מגדלים על בסיס רומנסקי המסתיימים בצריחי תחרה מחודדים אך נמוכים.

פנים

פנים הקתדרלה כולל שני מזבחים חשובים: המזבח הראשי מאת האנס בלדונג, ומזבח בקפלה צידית מאת האנס הולביין.
הגילדות השונות בעיר תרמו את חלונות הוויטראז' וסמליהן מופיעים על החלונות. הצבע האדום העז המופיע בחלק מהחלונות הוא לא תוצאה של צבע אלא של נידוף ננו-חלקיקי זהב בעת קישוט החלונות (ראו קולואידים ופלזמון שטח).
אמנת הירח

אמנת הירח (באנגלית: Moon Treaty) היא אמנה המסדירה את פעילותן של המדינות על הירח ועל גרמי שמים נוספים.
אמנת הירח נחתמה ב-18 בדצמבר 1979 בניו יורק, ונכנסה לתוקף ב-11 ביולי 1984. 11 מדינות שותפות להסכם ועוד ארבע חתומות עליו.
האמנה נועדה להפוך את הירח לבין לאומי ולהסדיר את הפעולות המתבצעות עליו. בנוסף לכך, היא נועדה לכך שלא ייווצר סכסוך בין מדינות וממשלות. בין היתר, האמנה קובעת שכל מדינה שרוצה להנחית חללית על הירח צריכה לנהוג על פי אמצעים מסוימים וחוקים מיוחדים כדי למנוע שיבוש באיזון הירח עקב זיהום, שינויים שליליים בסביבה ועוד. אמנת הירח גם אוסרת על כל שימוש בכלי נשק או אמצעי צבאי בכלל על הירח.
בפועל, אמנת הירח היא הסכם כושל, כיוון שהוא לא אושר על ידי אף אחת מהמדינות העוסקות בחקר חלל והטסת חלליות אל הירח ואל החלל בכלל כגון ארצות הברית וברית המועצות.
אוצר ויכוחים

חלק א

החלק הראשון כולל את ספרו של יוסף בן מתתיהו 'נגד אפיון' ובעיקר ויכוחים מימי הביניים בין יהודים לנוצרים. ויכוחים אלו נכפו על יהודים על ידי הממסד הכנסייתי והמלוכה. לרוב נאלצו חכמים יהודיים בולטים להתווכח עם יהודי מומר אשר ניצל את שליטתו היחסית במקורות היהודים על מנת להקשות על חכמים אלו. כך למשל, נאלצו רבי יחיאל מפריז ואחרים להתעמת עם תלמידו לשעבר של רבי יחיאל מפריז, ניקולס דונין. גם פאבלוס כריסטיאני אשר התווכח עם הרמב"ן בויכוח ברצלונה היה מומר. לצד הוויכוח של יוסף בן מתתיהו עם אפיון והוויכוחים בימי הביניים, מצויים אף מספר ויכוחים מהעת החדשה ובהם חלופת מכתבים בין משה מנדלסון לכומר נוצרי בן דורו.

חלק ב

החלק השני כולל מאמרים הדנים בתולדותיו של ישו הנוצרי ובאמיתותה של הברית החדשה. כמו כן, החלק השני מכיל גם התמודדות עם שנאת ישראל ואנטישמיות מודרנית. כך למשל מובאים בספר קורות המאבק של יהודים בארצות הברית כנגד התעמולה האנטישמית שהפיץ הנרי פורד. 

חלק זה בעצם מהווה סוג של ויכוח יזום על ידי יהודים עם הנצרות וגורמים אנטישמיים בארצות הברית של ראשית המאה העשרים. את האפשרות לפרסם בגלוי מקורות אלו צריך לייחס לחופש הדת בארצות הברית. איזנשטיין עצמו כותב בהקדמה לספר זה (עמ' 6): 
"עתה תהילה לאל נוכל לעמוד במרחב נגד מגדפינו ולענות אותם דבר"
עם זאת, במקום אחר (בהקדמה לאוצר פירושים וציורים להגדה של פסח) טרח איזנשטיין להדגיש שגם בארצות הברית, למרות שוויון הזכויות לו זוכים היהודים, עדיין מדובר בגלות ולא בהתגשמות המאוויים הלאומיים של עם ישראל כעם.
שרקרק (חימוש משוטט)

שרקרק (באנגלית: Elbit Systems SkyStriker) הוא חימוש משוטט טקטי ארוך טווח לתקיפת מטרות שונות, מתוצרת אלביט מערכות.
השרקרק נחשף לראשונה בקיץ 2017 לקראת הסלון האווירי בפריז, וההופעה המבצעית הראשונה שלו הייתה שנה וחצי אחר כך באזרבייג'ן ב-10 בינואר 2019 כששלושה-עשר מטוסים מדגם זה הוצגו לנשיא אלייב (בנוסף לחימוש המשוטט הארופ מתוצרת התעשייה האווירית לישראל).

תפעול

השרקרק משוגר ממסילת מעוט (קטפולטה), יכול לשהות מעל אזור עוין, לספק מודיעין או לאתר מטרות באופן עצמאי ולהתרסק עליהן. המפעיל יכול לבטל את התקיפה והחימוש יחזור לשיטוט נוסף ולאיתור מטרות. אם לא בוצעה תקיפה החימוש יכול לחזור ולנחות באמצעות מצנח וכרית אוויר מתנפחת שמותקנת בגחון. לאחר הנחיתה ניתן להכשיר אותו לשימוש חוזר.
האפשרות לשגר את השרקרק ממסילה קרקעית, או מותקנת על רכב, וכן פשטות ההפעלה שלו עושות אותו לשימושי מאוד עבור יחידות מיוחדות ויחידות מתמרנות.
ראש הנפץ שלו קטן יחסית (5/10 ק"ג לעומת 23 ק"ג בהארופ) ולכן הוא מתאים גם לתקיפת מטרות נקודה בתוך אזורים מיושבים מבלי לגרום נזק סביבתי.
המנוע החשמלי שלו מאפשר טיסה שקטה שמתאימה במיוחד למשימות חשאיות.
פיוטר סובניקוב

תחילת דרכו

סובניקוב נולד ב-13 ביולי 1894 למשפחת אצולה בעיר קרונשטט שבאימפריה הרוסית. ב-1914 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, וב-1916 סיים את בית הספר לפרשים ניקולייב. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, וב-1918 הצטרף לצבא האדום. הוא לחם במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד מחלקה וכראש מטה בריגדת פרשים. לאחר המלחמה למד בקורסים צבאיים, ובאוגוסט 1926 מונה למפקד בריגדת הפרשים הרביעית. בנובמבר 1931 מונה לסגן המפקח על הפרשים, וחמש שנים מאוחר יותר הועלה לדרגת פולקובניק. בדצמבר 1936 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים השמינית, ובפברואר 1939 מונה למורה באקדמיה הצבאית פרונזה. בינואר 1940 הוצב במטה החזית הצפון-מערבית ולחם עמה במלחמת החורף כנגד פינלנד. במרץ של אותה שנה הוא הוחזר להיות מורה באקדמיה הצבאית פרונזה, וב-4 ביוני הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-8 באוגוסט הפך להיות סגן המפקח הכללי של חיל הפרשים, וב-11 במרץ 1941 מונה למפקד הארמייה השמינית.

אחריתו

לאחר המלחמה מילא תפקידי ניהול ומטה שונים, ובאוגוסט 1955 מונה לראש קורס קצינים בכירים "ויסטראל". הוא פרש מהצבא ב-1960, ונפטר במוסקבה ב-14 באוגוסט 1960.
בזיליקת פרוקופיוס הקדוש

היסטוריה

המנזר הבנדיקטיני בטשביץ' הוקם ב-1101, והיה למרכז דתי וכלכלי חשוב. הקפלה הראשונה באתר הוקמה בשנת 1104 והוקדשה לעליית הבתולה לשמיים. בין השנים 1260-1240 נבנתה הכנסייה מחדש והוקדשה לפרוקופיוס הקדוש. הכנסייה ניזוקה בשנת 1468, אך שופצה לקראת סוף המאה ה-15. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-16 נהרס המנזר ותחתיו הוקמה טירה. החל בשנת 1726 שופצה הכנסייה באופן מקיף בידי האדריכל הצ'כי פראנטישק קאנקה (František Maxmilian Kanka), אשר עיצב אותה בסגנון הבארוק. המגדל הדרום-מערבי נבנה מחדש וחזית הכנסייה עוצבה מחדש, על שני מגדליה, בסגנון הבארוק הגותי. למעט מספר שינויים מינוריים בתחילת המאה ה-20, הכנסייה שמרה על חזותה ואופייה עד היום, אך הקפלה הדרומית אשר נהרסה, נבנתה מחדש בשנות ה-50 של המאה ה-20.

הבזיליקה

הבזיליקה שוכנת על פסגת גבעה וצופה על העיר. היא נבנתה מגרניט ומאבן חול, ובצידה הדרומי היא מחוברת על הטירה. ייחודה של הבזיליקה הוא בכך שהיא מערבת סגנון רומנסקי עם סגנון גותי מוקדם. הכנסייה בנויה משלוש ספינות ולה בית המקהלה משולש. הספינה המרכזית מערבת יסודות בארוקיים וגותיים, וכך גם שני המגדלים שבחזיתה המערבית מתאפיינים בסגנונות אלה. בצידה הצפוני מרפסת רבועה פתוחה. האפסיס רומנסקי לחלוטין, אך תקרת הקריפטה שמתחתיו עשויה קמרונות צולבים גותיים. כיום קירות הכנסייה הפנימיים חלקים לחלוטין, אך שרידי טיח נכרים בבית המקהלה.
הלמוט לנט

קריירה מוקדמת

לנט נולד בפירהנה ב-13 ביוני 1918, והיה בנם החמישי של מארי ויוהנס לנט, שהיה כומר לותרני, כמו שני הסבים שלו, שאף הם היו כמרים לותרניים. במרץ 1933 הצטרף לנט לארגון היטלר יוגנד, והיה חבר בו עד לשנת 1935, ובאפריל 1936 התגייס ללופטוואפה. במהלך קורס הטיס עברו הטייסים גם קורס נהיגה על אופנועים ומכוניות, ובאחד הימים היה לנט מעורב בתאונה. ב-1 במרץ 1938 הועלה לנט לדרגת לוטננט, וב-1 במאי 1939 הוצב בכנף מטוסי המשחית ה-76, שהפעילה מטוסי מסרשמיט Bf 110.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה השתתף לנט בחיפוי האווירי לפלישת גרמניה הנאצית לפולין, וב-2 בספטמבר 1939 כבר הצליח להפיל מטוס קרב פולני. בהמשך המערכה הוא ביצע משימות נוספות, וב-21 בספטמבר קיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה. במהלך קרב מפרץ הליגולנד (1939), ב-18 בדצמבר 1939, הפיל לנט 2 מטוסי אויב, ובמהלך המערכה בנורווגיה הפיל 4 מטוסים נוספים, ועל פעולותיו קיבל ב-11 במאי 1940 את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה. ב-1 ביולי 1940 הועלה לנט לדרגת אוברלוטננט, ולאחר מכן השתתף למשך תקופה קצרה במהלך הקרב על בריטניה.
ב-12 במאי 1941 זכה לנט בהפלה הלילית הראשונית שלו, וב-30 באוגוסט אותה שנה הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל לאחר שהפיל 22 מטוסי אויב. ב-10 בספטמבר 1941 התחתן לנט עם אליזבת פטרסן, מעריצה מהמבורג ילידת מוסקבה, שאותה הכיר בפגישה עיוורת, ונולדו להם שתי בנות. ב-1 בינואר 1942 הועלה לנט לדרגת האופטמן, וב-6 ביוני 1942 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-34 ניצחונות ליליים בנוסף ל-7 ניצחונות יומיים. ב-1 בינואר 1943 הועלה לנט לדרגת מיור, וב-2 באוגוסט 1943 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים, לאחר שזכה ב-67 ניצחונות ליליים בנוסף ל-8 ניצחונות יומיים. ב-27 ביולי 1944 זכה לנט בניצחונו ה-100, ובעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, והוענק לו תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היה הראשון מבין הטייסים הליליים שזכה בעיטור זה. הטייס השני שזכה בעיטור זה היה היינץ וולפגנג שנאופר.

מותו

ב-5 באוקטובר 1944 יצא לנט לטיסה שגרתית באזור פדרבורן, ובעת הנחיתה נתקל בחוט חשמל והתרסק עם מטוסו. שלושת אנשי צוותו מתו מפצעיהם למחרת, ואילו לנט עצמו מת ב-7 באוקטובר, לאחר שהרופאים נלחמו במשך יומיים על חייו. לאחר מותו הועלה לנט לדרגת אוברסט, ונערכה לו הלוויה צבאית בהשתתפות הרמן גרינג, שאף נשא הספד במהלך ההלוויה. לזכותו של לנט נזקפו 110 הפלות, מתוכן 102 הפלות ליליות, שבהן זכה ב-520 גיחות.
גנוב על העולם

פרולוג: שנות השמונים

בשנים 1985–1987 ילד בשם בלתזאר בראט (באנגלית: פרחח) היה כוכב סדרה הוליוודית עם תפאורה זולה בה גילם ילד רע שמנסה להשתלט על העולם. בפרק מפורסם הוא פולש למנהטן עם רובוט ענק, חותך נתח ענק מהעיר עם לייזר ומעיף אותו לשמיים עם מסטיק מתנפח. לאחר שלוש עונות הסדרה ירדה משידור, בעקבות הבגרותו של בראט.

הווה

30 שנה אחרי בראט מנסה לגנוב יהלום ענק שיעזור לו למקד אור ללייזר. גרו, לוסי ושני מניונים (ג'רי ודייב) מצליחים למנוע ממנו אבל הוא נמלט בעזרת המסטיקים שלו. בעקבות כך גרו ולוסי מפוטרים מ"הליגה נגד הרשעים". בראט בעצמו מצליח לגנוב את היהלום בחזרה מהמוזאון בפריז.
בבית, המיניונים מתמרדים ודורשים מגרו שיחזור לרשע, אך הוא מסרב. מל מוביל את שאר המיניונים, פרט לג'רי ודייב, להתפטרות המונית שנגמרת בבית סוהר.
גרו מגלה שיש לו אח תאום (זהה) בשם דרו, ולאחר שכנוע הוא מצרפו למבצע להחזרת היהלום. בראט מתחפש ללוסי וגונב אותו בחזרה ומפעיל רובוט ענק עם לייזר, כמו בפרק המפורסם של הסדרה שלו, רק שהפעם הוא הולך ללוס אנג'לס כדי לנקום בהוליווד על הורדת הסדרה.
בראט מתחיל לנפח את העיר עם מסטיקים. המיניונים בראשות מל שהתגעגעו בורחים מהכלא בצפלין מאולתר שבנו מאביזרים ואסלות כמושבים (כולל אסיר אחד על אסלה) ומפוצצים את המסטיקים. גרו נלחם בבראט ודרו מנטרל את הרובוט מבפנים. למחרת דרו בורח עם שאר המיניונים ומודיע לגרו שהוא חוזר לרשע. גרו מניח לו לברוח בטענה שהוא "נותן לו פור".

סרט קצר

בשנת 2018 יצא סרט ששמו " צהוב זה השחור החדש" (באנגלית: Yellow is the new black).
סרט זה הוא עלילת משנה לסרט גנוב על העולם שמספרת על שני מיניונים ואסיר שבורחים מהכלא והשוטרים נכנסים למרדף אחריהם במהלך כל הסרט.
עמית משיח

עמית משיח (נולד ב-1972) הוא איש עסקים ישראלי, מנכ"ל קבוצת מקאן תל אביב, וחבר מועצת המנהלים של מקאן אירופה.

ביוגרפיה

עמית משיח (נולד ב-1972 בתל- אביב) הוא איש עסקים ישראלי, מומחה לשיווק ואסטרטגיה, מנכ"ל קבוצת מקאן תל אביב – קבוצת הפרסום ורכש המדיה הגדולה בישראל, וחבר מועצת המנהלים של מקאן אירופה.
משיח חי בתל אביב עם בת זוגו, יוצרת הטלוויזיה והתיאטרון סיגל אבין ושתי בנותיהם.
משיח גדל ברעננה, הוא שירת כלוחם ומפקד בחיל התותחנים, במהלך שירותו הצבאי לקח חלק בפעילות מבצעית ברצועת הביטחון בדרום לבנון כמפקד תצפית ארטילרית. 
משיח סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל והמשיך ללימודי תואר שני בתקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו באוניברסיטת תל אביב היה ממייסדי תנועת "אומץ לסרב" שנודעה בכינויה "מכתב הסרבנים". התנועה קמה על בסיס מכתב הקצינים שכתבו יניב איצקוביץ ודוד זונשיין, שבו הצהירו על סירובם לשרת בשטחים הכבושים. משיח ושימש כדובר התנועה במשך כ-3 שנים.
במהלך פעילותו פגש משיח ארגונים רבים מהמגזר השלישי ונוכח בחיסרון בדיסציפלינות שיווק מוסדרות בעבודתם. בהמשך כתב עבודת מאסטר על שיווק חברתי.
בשנת 2004 חבר לאילן שילוח, יו"ר קבוצת מקאן, ועל בסיס עבודתו האקדמית הקים במקאן יחידה לשיווק חברתי.
בשנים 2004 -2007 עסק משיח בבנייה ובפיתוח של דיסציפלינות שיווק ופרויקטים בקרב ארגונים רבים במגזר השלישי, ביניהם עמותת עתידים, ויצ"ו, קרו רש"י, החברה למתנ"סים ועוד.
בשנת 2007 מונה, במקביל לתפקידו, לסמנכ"ל לקוחות במקאן, ומילא תפקיד זה במשך כ-3 שנים.
בשנת 2010 עזב משיח את מקאן והקים יחד עם קבוצת יזמים את אדאגו (ADAGOO) – חברת סטרטאפ שפיתחה פלטפורמת וריפיקציה למפרסמים, על בסיס ניתוח דאטה קונטקסטואלי.
בשנת 2012 נחתמה עסקת מכירה של ADAGOO ל-Digital Generation. כחלק מההסכם עבר משיח עם משפחתו לניו יורק על מנת לפתח את פעילות החברה בשוק האמריקאי.
במהלך 2013 נקלעה Digital Generation לקשיים פיננסיים במהלכם מכרה את מרבית עסקיה וגם עסקת הרכישה של ADAGOO לא הושלמה.
משיח עזב את Digital Generation ב-2013 והצטרף אל EYEVIEW – סטרטאפ שמספק פתרונות פרסונליזציה בווידאו למפרסמים.
במשך כ-3 שנים שימש משיח כסמנכ"ל השיווק והאסטרטגיה ב- EYEVIEW והיה שותף בבניית החברה ובהתרחבותה בארצות הברית.
EYEVIEW נחשבת כיום למובילה עולמית בתחום הפרסונליזציה בפרסום. החברה פועלת בארצות הברית ולה משרדים בניו יורק, לוס אנג'לס, דטרויט ושיקגו
.
בסוף שנת 2015 שב משיח לישראל ומונה לתפקיד מנכ"ל מקאן תל אביב.
בינואר 2018 מונה למנכ"ל קבוצת מקאן, הכוללת בנוסף למשרד הפרסום גם את חברת המדיה יוניברסל מקאן ואת חברת המדיה הדיגיטלית יוניברסל מקאן דיגיטל.
ביולי 2018 פרסם בפייסבוק פוסט בו הוא מביע את התנגדותו לחוק הלאום.
זיגפריד יעקבזון

זיגפריד יעקבזון (גרמנית: Siegfried Jacobsohn;‏ 28 בינואר 1881 – 3 בדצמבר 1926) היה עיתונאי, סופר ומבקר תיאטרון גרמני ממוצא יהודי. 
יעקבזון נולד בברלין בירת גרמניה. בגיל 15 עזב את ספסל הלימודים והצליח, למרות היעדר תעודות סיום בית ספר, להתקבל ללימודים אקדמיים באוניברסיטת הקיסר וילהלם בעיר. הוא למד בין היתר אצל אריך שמידט, אולריך פון וילמוביץ-מולנדורף ומקס הרמן. לצִדם, הושפע מן הכתיבה של מקסימיליאן הארדן ופריץ מאוטנר ואף קיים שיחות עם שחקנים כמו אלברט בסרמן ויאקוב טידקה.
ב-1905 הקים את "די ולטבינה" (Die Weltbühne) – כתב עת לנושאי תיאטרון, שב-1918 הפך לכתב-עת תרבותי ופוליטי, שהיה מזוהה עם השמאל הפציפיסטי של רפובליקת ויימאר. לכתב העת כתבו בין היתר קורט הילר, אוטו להמן-רוסבילדט, היינריך שטרובל ליאון פויכטוונגר ופרידריך זיבורג; אך שני הכותבים החשובים ביותר היו קורט טוכולסקי וקרל פון אוסייצקי. השניים גם ערכו את השבועון לאחר מותו של יעקובזון. טוכולסקי כתב על יחסיו עם יעקבזון בביוגרפיה "ויטה" ("חיים") שכתב בשוודיה, שאליה גלה לפני מותו: "טוכולסקי חייב למוציא לאור של העיתון, זיגפריד יעקבזון, שמת בשנת 1926, את כל מה שהפך להיות".
גלוקנשפיל

גלוקנשפיל (בעברית: פַּעֲמוֹנָה, בגרמנית: Glockenspiel, ובתרגום חופשי: מערכת פעמונים) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי ההקשה בעל צליל נקי דמוי צלצול פעמון. הגלוקנשפיל הוא סוג של מטאלופון.
בתזמורת מוכרים שני סוגי גלוקנשפיל: סוג אחד שמנגנים בו בשני פטישוני עץ (בעלי ראש עור או לבד) וסוג אחר שמחובר למקלדת הדומה למקלדת פסנתר.
הסוג הראשון דומה לקסילופון בכך שגם הוא מורכב ממוטות באורך מסוים (המכוונים להשמיע צליל כשמקישים עליהם) בסידור דומה לזה של פסנתר. בקסילופון המוטות עשויים עץ, בעוד שבגלוקנשפיל המוטות עשויים ממתכת. הגלוקנשפיל קטן יותר ומשמיע צליל גבוה יותר. כאשר הוא מנוגן בתזמורת צועדת משתמשים לעיתים במנשא נייד שבו המוטות מסודרים בצורה אנכית. כאשר משתמשים בכלי בתזמורת בדרך כלל מונחים המוטות בצורה אופקית.
מנעד הגלוקנשפיל מוגבל, והוא מנגן רק צלילים גבוהים, ובדרך כלל מכיל שתיים וחצי אוקטבות עד שלוש. בפרטיטורה מופיעים התווים לגלוקנשפיל בשתי אוקטבות נמוך יותר מאשר בפועל.
גאורג פרידריך הנדל כתב לגלוקנשפיל בכמה מן האורטוריות שלו (בין השאר בשאול וב-L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato). מוצרט השתמש בגלוקנשפיל באופרה "חליל הקסם". בשני המקרים מדובר בכלי המקלדת. בביצועים שאינם בכלי התקופה מחליפים לרוב את הגלוקנשפיל בצ'לסטה. במוזיקה מודרנית יותר הגלוקנשפיל מנגן בשיר "No Surprises" באלבום "OK Computer" של להקת "רדיוהד". כמו כן בשנת 1975 זכה השיר Ding a Dong בייצוג הולנד בתחרות האירוויזיון, בשיר זה קטע המעבר המוביל מנוגן בגלוקנשפיל.
פיגאל (רובע בפריז)

פיגאל (בצרפתית: Quartier Pigalle) הוא רובע בפריז, סביב כיכר פיגאל בין הרובע התשיעי של פריז לרובע השמונה עשר של פריז. הרובע קרוי על שם הכיכר, הקרויה על שמו הפסל ז'אן-בטיסט פיגאל (1714–1785; Jean-Baptiste Pigalle).
הרובע הוא מרכז לזנות, מופעי חשפנות, חנויות מין ותיירות מין. מועדון הלילה מולן רוז' ממוקם ברובע פיגאל. הרחוב הראשי של הרובע הוא שדרות קלישי במרכזן ניצב מוזיאון הארוטיקה. עם זאת, החלקים הדרומיים של הרובע, מדרום לכיכר נחשבים מהוגנים יותר והמאפיין שלהם הוא ריכוז בתי מסחר רבים לכלי נגינה, רובם כלי מסורתיים כגיטרה, אקורדיון ותופים שונים. 
הרובע משך אליו אמנים שגרו או קיימו בו סדנאות בהם וינסנט ואן גוך, אנרי טולוז-לוטרק, פאבלו פיקאסו וסלבדור דאלי. מתחם דאלי ממוקם בשולי הרובע, סמוך למונמארטר.
הלחנה סילאבית

הלחנה סילאבית היא הלחנה בה כל הברה ביצירה מוזיקלית מקבלת תו משלה.
ההלחנה הסילאבית מופיעה בעיקר בשירי ילדים, איתם היא מזוהה.
לעיתים יכולה הלחנה זו להופיע גם בשיר שרובו מורכב מהלחנה סילאבית קטעים או הברות מסוימות שמורכבות מהלחנה מיליסמטית.
לדוגמה: בשיר "האוטו שלנו גדול וירוק" השיר רובו מורכב מהלחנה סילאבית, אך כשמגיע הקטע "האוטו שלנו נוסע רחוק" המילה "רחוק" מתארכת קמעה, ולכן היא נחשבת להברה מיליסמטית.
ליבריה (קוסטה ריקה)

היסטוריה

ליבריה נוסדה כמעין מנזר ב-4 בספטמבר 1769. המנזר שכן בצומת דרכים בין כמה מההתיישבויות החשובות באזור מחוז גואנאקאסטה של היום, כמו ניקויה ובגסס, ורבים מההולכים בדרכים עצרו בו ללינה. בהמשך התפתח באזור גם גידול מקנה וסביב המנזר התפתח כפר שנודע בשם גואנאקאסטה.
ב-1812 הקורטס של קדיס חילק את האזור לפרובינציות ונקבע שהאזור בו נמצא הכפר יהיה בפרובינציית ניקרגואה, שבהמשך רובה הפך למדינת ניקרגואה. בהמשך האזור הפך לחלק נפרד בתוך הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (שנודעה מ-1824 כ"רפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה") בשם "פרטידו דה ניקויה". אזור העיירה ניקויה, כמו מרבית פרטידו דה ניקויה, היה בעל יותר קשרים כלכליים עם קוסטה ריקה ובפרט עם הנמל של פונטרנס. עם זאת היו מספר התיישבויות, וגואנאקאסטה בראשן, שהיו בעלות קשרים חזקים יותר עם ניקרגואה.
במשאל ב-25 ביולי 1824 מרבית פרטידו דה ניקויה, בהנהגת ניקויה, החליט להסתפח לאזור קוסטה ריקה במסגרת הרפובליקה הפדרלית. האנשים בגואנאקאסטה לא הסכימו למצב והסתפחו על דעת עצמם לניקרגואה. בסופו של דבר הקונגרס של הרפובליקה הפדרלית קבע שגם אזור גואנאקאסטה יסופח לקוסטה ריקה.
בשנים שלאחר מכן חשיבותה של גואנאקאסטה עלתה בהדרגה והיא עקפה בשלב מסוים את ניקויה והפכה לבירת האזור. ב-23 ביולי 1831 היא קיבלה מעמד של עיירה, וב-3 בספטמבר 1836 היא קיבלה מעמד של עיר.
כעבור שנים ספורות קוסטה ריקה פרשה מהרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה והפכה למדינה עצמאית. ב-7 בדצמבר 1848 קוסטה ריקה חולקה למחוזות הנוכחיים שלה ובאזור נוצר מחוז גואנאקאסטה שהעיר גואנאקאסטה נבחרה לבירתו.
ב-30 במאי 1854 נשיא קוסטה ריקה חואן רפאל מורה פורס הורה לשנות את שם העיר לליבריה ואת שם המחוז למוֹרַסְיה, על שמו. ב-1859 מורה הודח ובמקומו עלה לשלטון חוסה מריה מונטאלגרה. מונטאלגרה הותיר את השם ליבריה על כנו, אך לא רצה להותיר מחוז שנקרא על שם אויבו הפוליטי לכן החזיר את שמו לגואנאקאסטה.
ליבריה המשיכה להתפתח והפכה למרכז כלכלי חשוב באזור. חשיבותה עלתה עוד יותר עם פתיחתו של הכביש האינטר-אמריקאי (השם של החלק המרכז-אמריקאי של הכביש הפאן-אמריקאי) בשנות ה-30 של המאה ה-20 שעובר דרכה.

כלכלה

ליבריה היא המרכז הכלכלי הגדול ביותר בצפון-מערב קוסטה ריקה. כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תיירות, כשבקרבת העיר נמצא הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה, אחד המרכיבים של אזור השימור גואנאקאסטה.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי דניאל אודובר קירוס, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים מערבית לעיר.
משה יצחק אביגדור

ביוגרפיה

נולד בשנת 1801, לרב שמואל מבריסק ולאמו שהייתה אחות אמו של רבי צדוק הכהן מלובלין. בצעירותו למד אצל רבי ליב חסיד, אביו של רבי בנימין דיסקין, רבה של וולקוביסק, וסבו של מהרי"ל דיסקין. נישא לשיינא אסתר בתו של הרב יהודה לייב דבוטן-בוטינסקי רבה של מוהילב תחילת דרכו ברבנות הייתה בשנת תקפ"ט, אז התמנה כדיין בסלונים; בסוף שנת תקצ"ד התמנה לרבנות ואשילישוק, בה כיהן שלוש עשרה שנים.
בסביבות שנת תר"ז (1847) התמנה לרבנות סייני שבפולין, הקים בה ישיבה במתכונתה של ישיבת וולוז'ין, אך הישיבה נסגרה בעקבות הלשנה. הוא נחקר וספרייתו הוחרמה, כששוחרר מהמעצר נאסר עליו להתגורר בפולין וספרייתו לא הוחזרה לו.
בשנת תרי"ד לאחר פטירת רבה של קובנה ואב בית הדין הראשון בה, רבי אריה לייב שפירא, התמנה לרבנות קובנה. מתלמידיו בעיר זו: הרב הלל דוד הכהן טריווש. בחודש שבט תרכ"א עזב את קובנה לטובת רבנות שקלוב, ובה נפטר ונקבר בכ"ג באב תרכ"ה, 15 באוגוסט 1865.
בנו היחיד רבי אברהם שמואל הדפיס את ספרו לאחר פטירתו.

ספריו

ספרו "פרדס רימונים" הנחשב לאחד מספרי היסוד העוסקים בהלכות נידה, יצא לאור לאחר פטירתו בווילנה (תרכ"ט), במהדורת וילנא נדפס רק חלקו הראשון של הספר והוא הושלם רק במהדורת ירושלים תשס"ז. ספרו "גליוני קדש" נדפס בניו יורק (תרס"ט), בידי נכדו יוסף בוטה, והוא כולל את הערותיו לספרים רבים כפי שרשמם על גליונות הספרים שבספרייתו. מלבד ספריו אלו כתב שאלות ותשובות הלכתיות רבות, ורובן המוחלט אבד. תשובות בודדות נדפסו בספרים שונים. ספרו "נטעי אביגדור" בכתב יד נמצא בבית הספרים הלאומי בירושלים.