google/wiki40b huggingface dataset:
שני (צבע)

שני הוא צבען אדום, ששימש בעולם העתיק לצביעת בדים.

השימוש בצבע

בכמה ממצוות התורה נדרשת תולעת השני, ביריעות המשכן, בבגדי כהונה, במצוות טהרת המצורע, ובהכנת אפר פרה אדומה, כמו כן חכמים דרשו מהפסוקים לקשור לשון של זהורית בראש שעיר המשתלח והיא רצועת צמר צבועה בשני, שהייתה מלבינה בדרך נס כסימן לכפרת החטאים.
כמו התכלת והארגמן (ואף יותר מהם) היה השָׁנִי אחד הצבעים הנפוצים לצביעת צמר, בספר בראשית, בלידת תמר אשת יהודה תאומים, הבן שהוציא את ידו ונקשר עליה חוט שני, נקרא זרח כזריחת צבע השני]. רחב נדרשה על ידי המרגלים לקשור את "תקוות חוט השני" בחלון כסימן היכר.

אטימולוגיה

השמות במקרא "תולעת שָנִי", או "תולע" או "שְנִי תולעת", הפכו לשמות נרדפים לצבע עצמו. אך שני תולעת הכוונה לצמר הצבוע באדום מסוג 'תולע'(וצמר הצבוע אדום נקרא ארגמן) דעת האבן עזרא היא שהכוונה לבד המשי, אך שיטתו מוקשית מאוד שכן מפורש בתוספתא שבגדי כהונה היו מצמר ופשתים בלבד.
השָׁנִי נקרא גם כרמיל הפרשנים זיהו עם המילה הפרסית قِرْمِز (קִרְמִז) – מתולע. גם במקרא נקראו כך לובשי הבגד הצבוע אדום, -אַנְשֵׁי חַיִל מְתֻלָּעִים (נחום ב).
בלשון המשנה הצבע נקרא זהורית (לשון של זהורית).
יש הסבוריםשמשמעות השם שני, מהצורך לצבוע  פעם שניה על מנת שיהיה זוהר. וכן ביוונית נקרא 'דיבא פַן' שמשמעו צבוע פעמיים.

הגוון

זיהויו כצבע אדום עולה בבירור מהפסוקים: אם יהי חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו, אם יאדימו כתולע – כצמר יהיו. כחוט השני שפתותיך. אמנם לא סביר שהיה שווה לצבע הארגמן שהרי נמנים תמיד כשלשה צבעים "תכלת וארגמן ותולעת שני".
יש פרשנים שכתבו שצבעו צבע "אורנג'", במדרש מתואר צבע הארגמן כאדום לעומת תולעת השני שאינו לא אדום ולא ירוק וכך יש הסבורים שהצבע הוא נוטה לכתום, הרב יוסף קאפח מזהה את המילה 'כרמז' (כרמיל) המובאת בראשונים, עם צבע 'אדום דהה', שאינו עז. יוספוס פלביוס מתאר את הצבע כגוון האש. מרד"ק נראה שהצבע היה אדום, לעומת הארגמן שהיה אדום נוטה לסגול.

מקור הצבע

השם 'תולעת שני' מורה כי הצבע הופק ממין שרץ, בדומה לתכלת שהופקה מחילזון.
מפירוש הרמב"ם נראה שלא נעשה מיצור חי, אלא מגרגירי פרי אדום, בחלקיקי הצבען נראים כעין נקודות כמראה תולעים, ולכן נקרא תולע. כעין זה כתב רש"י "תולע: צבע שצובעים בו אדום, גרעינים הם, ויש תולעים בכל אחד ואחד" רבינו בחייכותב שנעשה מגרגרים שהתולעת בתוכם ולא מגופה. התפארת ישראל טוען שלא מסתבר שצבעו בגדי כהונה בדבר שאסור באכילה (תולעת - שרץ) אך מביא גם פירוש שנעשה הצבע מביצי תולעים שנמצאים בעלים של עץ הנקרא שְטֶכפַּלמֶה (שטאכלפלמע).

מחקרים

לטענת פרופסור זהר עמר, "תולעת השני", ממנה הפיקו את צבע השני, היא כנימה ממשפחת הכרמיליים (Kermesidae). צבע זה שימש בתקופת המקרא ובימי הבית השני למטרות קודש וחול. מכל המקורות שנבדקו עולה כי מדובר בצבען מוכר, יקר ערך ונחשב מאוד בעיני הבריות בעת ההיא. הוא הצליח לאתר את הכנימה, לאחר שזו נעלמה כמעט כליל, בעצי אלון בגולן ולהפיק ממנה את הצבען.
כנסיית הנחת הגלימה

היסטוריה

הכנסייה נבנתה באתר בו נצבה כנסייה קדומה יותר, אשר נבנתה בשנת 1451 על ידי יונה ממוסקבה. כנסייה קדומה זו הוקמה על מנת לציין את שחרורה של העיר מוסקבה מכיבוש הטטרים (שחרור שאירע ביום חג הגלימה). בחג הגלימה אירע נס, והטטרים נסוגו מהעיר ללא כל סיבה כשהם משאירים אחריהם את נשקיהם והרכוש שבזזו. שמה של הכנסייה מתייחס לחג נוצרי המציין, על פי האמונה הנוצרית, את הבאת גלימתה של מרים, אם ישו מירושלים לקונסטנטינופוליס במאה החמישית, במטרה להגן על העיר מפני אויבים. מסורת זו מספרת כי במלחמה בין האימפריה הביזנטית לבין הרוסים בשנת 860 הטביל פוטיוס, הפטריארך של קונסטנטינופול, את הגלימה בים, וזו יצרה סופה אשר הטביעה את הספינות של הפולשים. בעקבות שריפה שפגעה בכנסיית העץ שבנה יונה, נבנתה כנסיית אבן.
בכנסייה איקונוסטזיס בן ארבע רמות, שנוצר על ידי נאזארי איסטומין סאבין בשנת 1627 וכן ציורי קיר רבים מעשה ידי איוואן בוריסוב, סידור פוספיב וסימיון אברמוב, משנת 1644. 
הכנסייה בנויה בסגנון רוסי ביזנטי, ולה כיפת בצל אחת, בסגנון זה.
לאחר הקמתה שימשה הכנסייה את הפטריארך של מוסקבה אולם באמצע המאה ה-17 הפכה לכנסייה הפרטית של משפחת המלוכה, עד מעבר בירת המדינה ממוסקבה לסנקט פטרבורג. בשנת 1737 ניזוקה הכנסייה בשריפה, אולם שוקמה זמן קצר לאחר מכן, ונבנתה מחדש כשלה חדרי מבוא פתוחים משלושה אגפים. 
הכנסייה נפגעה קשות מאש תותחים בשנת 1918, במהלך מהפכת אוקטובר, ולאחר ששוקמה הפכה למוזיאון. כיום משמשת הכנסייה כמוזיאון לחפצי דת מהמאות ה-14 עד ה-19.
שאדוקאט

מגזע חייזרי? שנותיה הראשונות והגעתה לאקס-מן

לדברי הולוגרמה שהוצגה בפני וולברין, קתרין "קיטי" אן פרייד האמיתית הוחלפה בלידה עם חייזר מגזע הניאו, וייתכן כי היא שייכת לגזע זה. היא נולדה בדירפילד, אוהיו. בגיל שלוש עשרה, היא החלה לסבול מכאבי ראש, כתוצאה מכוחה המוטאנטי - יכולת לעבור דרך חומר מוצק. צ'ארלס אקסבייר ואמה פרוסט רצו את קיטי לצידם (האקס-מן של אקסבייר, אקדמיית מסצ'וסטס ומועדון הלפייר של פרוסט), ושלחו את חבריהם להביאה. בביקור עם האקס-מן בחנות, קיטי החלה לפתח ידידות עם סטורם, כאשר שלושה אבירי הלפייר התפרצו לחנות, בהנהגת פרוסט. האקס-מן הובסו ונלקחו בשבי. קיטי נטשה את סטורם והאחרים, והסתתרה על סיפון הרחפת של מועדון הלפייר, וגילתה כי האקס-מן מוחזקים בבניין תאגיד פרוסט. עם מספר טלפון שהוענק לה על ידי סטורם, קיטי הזעיקה עזרה. פניקס, סייקלופס ונייטקרולר הגיעו, כדי להציל אותה משכירי-החרב של מועדון הלפייר. לאחר שפניקס ניחמה את קיטי המבוהלת, קיטי עזרה לאקס-מן לגבור על מועדון הלפייר. אביה של קיטי זעם על אקסבייר, על כך שהעמיד את בתו בסכנה. פניקס השתמשה בכוחותיה כדי להרגיע את זעמו של אביה, וכך, קיטי הצטרפה לאקס-מן.

באקס-מן

באקס-מן, קיטי עברה בהצלחה בזמן קצר תרחיש של חדר הסכנה, שלאקסבייר לקח שבועות לתכנן. היא קיבלה מסטורם את שם-הקוד הראשון שלה, "ספרייט", והלכה לשיעורי הריקוד של סטיבי האנטר. קיטי התאהבה בקולוסוס, אם כי חשה לא בנוח ליד נייטקרולר דמוי-השד. בעתיד אפשרי, רייצ'ל סאמרס השתמשה בכוחותיה על מנת להעביר את תודעתה של קיטי המבוגרת לגופה של קיטי הצעירה, בתקווה כי המבוגרת תזהיר את האחרים. היא הזהירה אותם למנוע התנקשות בחיי הסנאטור רוברט קלי שתיגרם על ידי אחוות המוטאנטים, וכך להציל את העתיד. לאחר שהאקס-מן הצילו את סנאטור קלי, תודעתה של קיטי המבוגרת חזרה לגופה, וגילתה כי העתיד הדיסטופי נמנע. היא עברה הרפתקאות נוספות; הביסה שד נ'גאראי בעצמה, כמעט נחטפה על ידי קאליבן, וכמעט נהרגה על ידי מגנטו. היות שקיטי יהודיה, מגנטו הגיע להכרה כי הוא נעשה לא יותר טוב מהנאצים שהרגו את משפחתו. לאחר שהשתתפה בהצלתה, איליאנה רספוטין נעשתה קרובה יותר לקיטי, והשתיים הפכו לשותפות לדירה והשתתפו יחדיו בשיעורי הריקוד של האנטר.
בקרב של האקס-מן נגד גזע הברוד, קיטי פגשה לראשונה את הדרגון הקטן לוקהיד. בעוד האקס-מן היו בחלל, אקסבייר הקים את צוות המוטאנטים החדשים, שמרבית חבריו היו קרובים לקיטי בגיל. עם זאת, הצוות רק התאמן על שימוש בכוחות ולא יצא לקרב. כאשר עצבנה את אקסבייר, הוא העביר אותה למוטאנטים החדשים, להם קראה "תינוקות אקס" (X-Babies). לאחר ששרדה את איום הברוד, קולוסוס וקיטי החלו לצאת יחדיו, אם כי יחסיהם היו מתוחים היות שקיטי יהודיה וקולוסוס אתאיסט. במהרה, קיטי החלה לכעוס על גירושי הוריה.
קרויצברג

היסטוריה

השכונה נוצרה בשנת 1920 מאיחוד של האזורים טמפלהופר פורשטאדט (Tempelhofer Vorstadt - פרוור טמפלהוף), דרום פרידריכשטאדט (Friedrichstadt) וחלק מלואיזנשטאדט (Luisenstadt). בזמן מלחמת העולם השנייה שרדו החלקים טמפלהופר פורשטאדט ולואיזנשטאדט ללא פגע. בפברואר 1945 נהרס לגמרי בהפצצות בעלות הברית האזור של הלשס טור (Hallesches Tor - שער האלה), פרינצנשטרסה (Prinzenstraße) ורחוב קוך (Kochstraße) והוא נבנה בצורה מודרנית לאחר המלחמה.
שם השכונה ניתן לה בספטמבר 1921, על שם גבעת קרויצברג - גבעה קטנה בפארק ויקטוריה (Viktoriapark), בדרום מערב השכונה.
השכונה מפורסמת בעיקר בגלל ההיסטוריה המרגשת של החלק המזרחי של השכונה, קרויצברג 36, שהייתה מוקפת בגבול משלושה עברים ונודעה בשנות ה-70 וה-80 כמרכז החיים האלטרנטיביים והפלישה לבתים (סקווטים). היום חלק זה של השכונה הוא אחד העניים בברלין. החלק קרויצברג 61 הוא עשיר בהרבה, בעיקר האזור ליד רחוב ברגמן (Bergmanstraße) וגנייזנאו (Gneisenaustraße).

אוכלוסייה ואופי

כמעט שליש מ-160 אלף תושבי השכונה הם מהגרים, בעיקר טורקים, המתגוררים בעיקר בקרויצברג 36. חלק מרכזי מהאוכלוסייה בשכונה הוא גם מוסלמי. אתר מוסלמי מרכזי בשכונה, לדוגמה, הוא מסגד עומר בן אל-ח'טאב.
ב-1987 ובמשך כמה שנים רצופות היו בקרויצברג 36 מהומות בקשר לאירועי אחד במאי, שכללו עימותים עם שוטרים. מאז שנת 2005 שככו המהומות באופן משמעותי והן יותר צעדות עם סממני שמאל אידאולוגי וקומוניסטיים ופחות אירועי אלימות.
איחוד גרמניה ונפילת החומה הפך את קרויצברג משכונה בקצה העיר ליד החומה לשכונה במרכז בירת גרמניה ועובדה זו משכה חברות רבות לשכונה, במיוחד לאורך נהר השפרה וליד גשר אוברבאום (Oberbaumbrücke). השכונה היום נחשבת לצעירה מאוד ואטרקטיבית בקרב צעירים וסטודנטים במיוחד, יחד עם פרנצלאואר ברג ופרידריכסהיין. מרכז קרויצברג 36 נמצא באורניינשטראסה (Oranienstraße - רחוב בית אורנז') ובו בתי קפה ומועדונים רבים (ידוע במיוחד הוא המועדון SO36) ומרכז קרויצברג 61 נמצא ברחוב ברגמן (Bergmannstraße) האופנתי.
בקרויצברג מספר אתרי תיירות, המוכרים שמביניהם: המוזיאון היהודי בברלין בתכנון דניאל ליבסקינד; פארק ויקטוריה; אורניינשטראסה (Oranienstraße), בתי הקפה והמועדונים שלו; פארק גרליץ (Görlitzer Park); רחוב ברגמן (Bergmannstraße) ובתי הקפה שבו; תחנת המעבר בחומת ברלין צ'קפוינט צ'ארלי; וכן תעלת לאנדוור (Landwehrkanal) והגדה ע"ש פאול לינקה (Paul-Lincke-Ufer).
המכון האוסטרי לארכאולוגיה

ההיסטוריה

OEAI נוסד בשנת 1898, ומנהלו הראשון היה הפרופסור לארכאולוגיה אוטו בנדורף (Otto Benndorf). המשימה החשובה ביותר של המכון בימיו הראשונים הייתה להמשיך בחפירות אפסוס שהחלו עוד לפני יסודו בשנת 1895 על ידי בנדורף. בנוסף, שמרה על משרדים בקונסטנטינופול, איזמיר ואתונה, תחתניהולם של יוסף קיל (Josef Keil) ואדולף וילהלם (Adolf Wilhelm). חפירות בוצעו במקומות שונים בפלופונסוס, באוסטריה עצמה, במיוחד בקרנונטום (Carnuntum), והמשיכו באפסוס שנשארה המרכז הקבוע בעבודתו של המכון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה OEAI נאלצה להגביל את פעילותה. הסניף בסמירנה ננטש, והמכון עצמו סופח ב-1935 לפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת וינה. לאחר האנשלוס - סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה בשנת 1938, ב-OEAI הפך ל"חטיבת וינה" של המכון הארכאולוגי הגרמני.
לאחר 1945, המכון חזר לאוניברסיטת ​​וינה. פעילותו הורחבה בשנים שלאחר המלחמה (חפירות במודלין בקרינתיה בשנת 1948, וחידוש החפירות באפסוס ב-1955). הסניף האתונאי נפתח מחדש בשנת 1964, וסניף חדש הוקם בקהיר ב-1973 על ידי מנפרד ביטאק.
בשנת 1981, OEAI היה שוב למכון מחקר עצמאי תחת משרד המדע.
חצי שיעור

בהלכה, חצי שיעור היא אכילת מאכל האסור לאכילה בכמות הפחותה מהשיעור הדרוש לחיוב, לדוגמה אכילה של פחות מכזית חזיר. ישנה מחלוקת אמוראים האם ישנו איסור מהתורה בדבר זה, אך מוסכם כי אין בחצי שיעור כדי להתחייב בעונש על האיסור.

מחלוקת רבי יוחנן וריש לקיש

במסכת יומא נחלקו ראשוני האמוראים בדין חצי שיעור, בנוגע ליום הכיפורים. התורה מחייבת את האוכל ביום הכיפורים בשיעור של ככותבת (תמר) בכרת, מכיוון שאכילה בשיעור כזה נחשבת לאכילה המיישבת את דעת האדם במקצת, ומפירה את עינוי הגוף. ונחלקו בשאלה האם אדם שאכל פחות משיעור כזה, עבר על איסור מהתורה.
דעתו של רבי יוחנן היא שאכילה בחצי שיעור ככותבת אסורה מהתורה, הוא מנמק זאת או בכך ש:"כיון דחזי לאיצטרופי איסורא קא אכיל", כלומר, מכיוון שאכילה בשיעור כזו ראויה להצטרף עם שיעור אכילה דומה, נמצא שמדובר במעשה איסור. לדעת ריש לקיש חצי שיעור מותר מן התורה, היות ש:"אכילה אמר רחמנא וליכא", כלומר מכיוון שלמעשה בחצי השיעור אין את ההיבט המעשי של כל השיעור, אין בכך כל איסור מהתורה.
רבי יוסף רוזין מציג בספרו "צפנת פענח" שתי אפשרויות לפירוש שיטתו של רבי יוחנן האוסר חצי שיעור: האחת היא שמדובר בסימן, כלומר מכיוון שחצי שיעור זה עלול להצטרף עם חצי שיעור אחר, סימן הדבר שחצי שיעור זה הוא מעשה איסור, שכן שני החצאים כאחד מהווים איסור מהתורה, ומכאן שגם חצי ממנו הוא מקצת מהאיסור, או שמדובר בסיבה כלומר מכיוון שהחצי שיעור עלול להצטרף עם חצי אחר, אסור לאכול גם את החצי הראשון.

יוצאים מהכלל

לא בכל איסור יש את איסור חצי שיעור, ויש מהאחרונים המחלקים בין סוגי האיסורים.
דוגמה כזו, היא מלאכת כותב, שהיא כתיבת שתי אותיות בשבת. לפי שיטתו של רבי מרדכי בנט במלאכה זו, כמו גם במלאכות אורג, עושה שתי בתי נירין, שם המלאכה הוא רק כאשר האדם עושה את המלאכה בשלימותה; ולכן גם לפי הדעה שחצי שיעור אסור מהתורה, העושה מלאכות אלו בחצי משיעורם אינו חייב. רבי נתן גשטטנר מסביר, כי השיעור אינו במהות שם כותב, אלא במלאכת כותב, כלומר אף על פי שכתיבה נחשבת לכתיבה גם באות אחת, מלאכת כתיבה היא רק על ידי פעולה מסוימת המבוצעת על ידי הכתיבה, ומכיוון שבמשכן התבצעה המלאכה רק על ידי כתיבת שתי אותיות, ולאות אחת לא הייתה כל חשיבות ללא שהתאימה את עצמה לאות השנייה, לכן אין כתיבת אות אחת נחשבת מלאכה כלל. לעומת זאת, רבי אברהם מסוכטושוב (אבני נזר) חלוק בנושא, וסבור שגם במלאכת כתיבה יש איסור על חצי שיעור, כמו כל חצי שיעור שאסור מהתורה.
דוגמה נוספת, היא מלאכת מפשיט. הרב שמואל וואזנר מסביר, כי בניגוד לשאר המלאכות שיש חשיבות לעשייתם גם בחצי שיעור, הפשטת עור בפחות משיעור זה אינה נחשבת כלל להפשטה גם לא במובן רגיל.

חצי שיעור במצוות

באחרונים נחלקו האם גם במצוות קיים דין זה, כגון אדם שיש לו בליל הסדר רק פחות מכזית מצה, האם מקיים בזה מצוות אכילת מצה, מדין חצי שיעור, או שדין חצי שיעור נאמר רק לעניין איסורים:
דעת הרב יעקב ריישר (שבות יעקב) כתב להוכיח שבאכילה פחות מכזית אין מצווה כלל.
אמנם לדעת הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) אף בחצי שיעור יש קצת מצווה: "נראה לי דקצת מצוה איכא, וזכר לדבר מדקיימא לן חצי שיעור אסור מן התורה, והוא הדין דאיכא קצת מצוה בחצי שיעור. ולא יהא אלא לזכר המצוה צריך לאוכלו".
לדעת המהרי"ט אלגאזי לא רק שמקיים מצווה בפחות מכזית, אלא אף ישנו חיוב לאכול את מה שיש לו, אף שהוא פחות מהשיעור הנצרך. אמנם לא יברך על מצווה זו.
דעה מחודשת כתב הרב אריה לייב גינצבורג (ה'שאגת אריה') שאף יכול לברך על קיום מצווה פחות מכשיעור. אמנם כתב המהר"י אסאד בשו"ת קמח שלא יברך 'על אכילת מצה' אלא 'על מצות מצה'.
ויליאם בואושופ וילסון

ביוגרפיה

וילסון נולד ב-2 באוקטובר 1862 במרכז סקוטלנד, שבממלכה המאוחדת. היו לו כשני אחים מבוגרים שלא שרדו את הילדות. כשהיה בן 8, היגר וילסון לארצות הברית. כשנה לאחר מכן הוא עזב את בית הספר על מנת לעזור לאביו במכרה הפחם. בשנים לאחר מכן היה וילסון פעיל למען זכויות עובדים באיגודים שונים. בשנת 1907 נבחר לכהן בבית הנבחרים. בשנת 1913 מונה למזכיר העבודה הראשון של המדינה. בזמן מלחמת העולם הראשונה פעל וילסון להשתלבותם של אפרו-אמריקאים בתעשייה.
בשנת 1926 ניסה וילסון ללא להצלחה להיבחר לסנאט. נפטר ב-25 במאי 1934 בסמוך לעיר סוואנה שבג'ורג'יה.
AS Val

היסטוריה

עד שנות ה-70 של המאה ה-20, הכוחות המיוחדים של ברית המועצות השתמשו בדגמים שונים של כלי נשק קל המצוידים במשתיקי קול. עם זאת, לתוסף זה היו חסרונות כגון גידול משמעותי בגודל של כלי הנשק, טווח אפקטיבי קצר יותר ועוד. לכן, במקביל לTsNIITochMash, ה-ק.ג.ב. וGRU יצרו דגמים מיועדים אשר יועדו לספק לכוחות המיוחדים יעילות גבוהה יותר.
סתירת הדרישות הטקטיות-טכניות לרובי צלפים ומקלעים אשר הועלו על ידי מחלקות שונות הובילה להידוק עבודות ובשנת 1983 הדרישות הוסכמו רק על רובי צלפים. דרישות טקטיות וטכניות לרובה אושרו רק לאחר שנתיים, עם זאת זה היה חיוני לפיתוח רובה צלפים. מאז הוגדל הערך המשפיע על ההרסניות, לאחר מכן, רובה הצלפים עבר לחלוטין לכדורים החדשים בקליבר 9x39 מ"מ, ועל בסיס זה נוצר VAL האוטומטי.
בשנת 1987 הוא נכנס לשירות.
V354 בקפאוס

זיהוי

V354 בקפאוס אינו מזוהה בבירור כעל-ענק אדום משתנה לאחר שנחקר בעזרת הטלסקופים IRAS ו 2MASS, אך לפני יצירת הקטלוג הכללי של כוכבים משתנים בשנת 1981 הוא הוגדר רק בעזרת קטלוגים אלמוניים. V354 בקפאוס היה עמום מידי על מנת להיכלל בקטלוגים בעלי חשיבות.

מרחק

V354 בקפאוס מרוחק מכדי שיהיה אפשר למדוד את מרחקו בעזרת פרלקסה בדיוק רב ומרחקו מכדור הארץ מוערך בכ-3,500 פארסק (9,000 שנות אור). הוא קרוב לאזור Cepheus OB1 אשר ממוקם בתוך קבוצת הכוכבים קפאוס וכנראה הוא חלק ממנה.

מאפיינים

בהירותו וגודלו של V354 בקפאוס נתונים במחלוקת. Levesque et al 2005 מצא שהכוכב בעל עוצמת הארה גבוהה (פי 369,000 מהשמש) וכתוצאה מכך התברר שרדיוסו הוא 1,520 רדיוסי שמש, מה שעושה אותו אחד מהכוכבים הגדולים ביותר היודעים לאדם. מאותם נתונים שבהם השתמש Mauron et al 2011, Levesque et al 2005 הסיק שהכוכב קטן בהרבה ועוצמת הארתו היא רק 76,000 עוצמת הארה של השמש מה שאומר שרדיוסו הוא רק 690 רדיוסי שמש.
פעולת התגמול בסוכריר

ב-9 בינואר 1948 נפלו אחד עשר חיילי חטיבת גבעתי ליד גן יבנה בקרב עם ערבים משבט ערב סוכריר שבאו מהכפר אבו סוירה (בערבית: أبو سويرة או "ערב צוקריר", "ערב סוכריר"). כעבור שעות השיבו הבריטים אחת עשרה גופות מושחתות ועשרה ראשים כרותי אוזניים. "כדי לטשטש מעט את הזוועה או לשם הפרוטוקול המתוקן הניחו השוטרים ראש אצל גופה, אלא שגולגולת של זה דבוקה הייתה בגוף לא-לה". כנקמה התקיף כוח של החטיבה את הכפר אבו סווירה במטרה להרוג את גבריו ולפוצץ את בתיו אך הסתפק בפיצוץ בתים משום שהבריטים הזהירו את התושבים ואלו נטשו את הכפר מבעוד מועד.

נפילת האחד עשר מראשון לציון

בתחילת מלחמת העצמאות היו גדודי חטיבת גבעתי עסוקים בגיוס ואימון מתגייסים חדשים בד בבד עם משימות ביטחון שוטף. גדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב) הקים בסיס אימונים במושבה גן יבנה. בראשית ינואר 1948 נשלחה לשם מחלקת מגויסים מראשון לציון לצורך אימונים.
ב-9 בינואר 1948 יצאו מגן יבנה שתי כיתות שמנו 25 חיילים, לסיור בשטח ממערב לכביש ולמסילת הרכבת. החיילים היו מגויסים צעירים ללא כל ניסיון צבאי. מפקדם החליט להסתפק בשני אקדחים ושני רימונים בלבד כי חשש לשאת רובים שאינם ניתנים להסלקה מהירה לאור היום בעת חיפוש על ידי הבריטים.
בשטח היו ערבים מהשבט ערב סוכריר שבאו מהכפר אבו סווירה אשר שכן על גדות ואדי סוכריר - נחל לכיש. הם עקבו אחרי החיילים וראו שאינם חמושים. שני ערבים חמושים ברובים פקדו עליהם להרים ידיים ומכיוון שהופתעו הם נכנעו והובלו כשבויים לעבר אבו סווירה. בדרך הבחינו בערבי נוסף המזעיק את חבריו והחליטו לברוח. הם התפזרו לכל עבר. אותה שעה הופיעו פרשים מזוינים שרדפו אחריהם ופתחו עליהם באש. כמה מהבורחים הצליחו להגיע עד למסילת הרכבת אבל נאלצו להתעכב שם בגלל מעבר רכבת דווקא באותו רגע גורלי. שלושה מהם נשבו והובלו לאבו סווירה שם נרצחו באכזריות. מבין 25 החיילים הצליחו לחזור רק 14.
מיד התארגן כוח חיפוש אך הבריטים הקדימו ותפסו עמדות בשטח ומחשש להסתבכות איתם ניתנה הוראה לחזור לבסיס. למחרת, ב-10 בינואר 1948, הובאו לגן יבנה על ידי הצבא הבריטי גופותיהם של שמונה מהנעדרים וזמן מה לאחר מכן עוד שלוש גופות נוספות של השלושה שנשבו ליד מסילת הרכבת ונרצחו בתוך הכפר אבו סווירה. כל הגופות היו עירומות, מושחתות ומרוסקות איברים.

פיצוץ בתי הכפר אבו סוירה

נפילת האחד עשר הכתה את חטיבת גבעתי בזעזוע עמוק. מפקד החטיבה שמעון אבידן הורה למפקד גדוד 52 להכין מיד פעולת תגמול בקנה מידה שלא היה עד אז במרחב הדרום. מטרת הפעולה הייתה הריסת הכפר אבו סווירה והריגת תושביו הגברים.
אבו סווירה נמצא שלושה ק"מ מקבוצת יבנה שם רוכז הכוח בגודל שתי פלוגות עם יחידת חבלנים וסבלים עמוסים בכמות גדולה של חומר נפץ.
ב-25 בינואר 1948 בשעה 02:00 יצא הכוח מקבוצת יבנה והתמקם מצפון לאבו סווירה. בשעה 03:15 פרצו לכפר תוך יריות וזריקת רימונים. להפתעתם לא נתקלו בכל תגובה. התברר שתושבי הכפר הוזהרו על ידי הבריטים על הפעולה ואלה נטשו את הכפר עם חשיכה ונסו לחולות שפת הים. הלוחמים פוצצו את רוב בתי הכפר. פעולה זו מופיעה בחלק מהמקורות כ"קרב סוכריר" אף על פי שקרב לא היה בה.
על אדמות אבו סווירה הוקמו היישובים ניר גלים ובני דרום.
הפועל קריית טבעון (כדורמים)

היסטוריה

בשנת 1955 הוקמה אגודת הפועל קריית טבעון בכדורמים ומאז הפכה לשם דבר בענף ועימה הפך הספורט למוביל בקרית טבעון ובישובי הסביבה.
האגודה הוקמה בימיה הראשונים על ידי יהודים שעלו לארץ מהונגריה ורומניה וראשית שיחקו בשכונת בת גלים בחיפה עד שהגיעו לכמה יישובים בצפון בהם קריית טבעון והמשיכו לשחק את המשחק. כבר מההתחלה היה מיזוג בין שחקני הכדור מים לשחיינים וחלקם שיחקו בקבוצה המקומית ושחו בנבחרת המקומית במקביל. בשנת 1957 החל מיכה קניץ לאמן ילדים ונוער בכדורמים, והקים את אגודת הפועל קריית טבעון בכדורמים. בשנת 1962, בעקבות חילוקי דעות במועדון הפועל חיפה, פרשו ממנה מרבית השחקנים בהנהגתו של קניץ, ועברו להפועל קריית טבעון, בה שימש קניץ כמאמן-שחקן. הקבוצה שילבה נוער מטבעון וותיקים מחיפה, והשתלבה בצמרת הליגה הלאומית בכדורמים.
האגודה היא קבוצת הכדורמים הוותיקה במדינת ישראל. במשך השנים היא הפכה לבית גידול לשחקני הכדורמים של הצפון וסיפקה שחקנים ושחיינים רבים לנבחרות ישראל בכדורמים ובשחייה.
בראשית שנות ה-90 שיחקו באגודה שחקנים זרים, כמו קפטן נבחרת קזחסטן סרגיי דורדזוב ששיחק בשתי אולימפיאדות, שחקני נבחרת הונגריה קלמן טוט, תאמש יואנס, בלה תמאש ושחקנים מרומניה ורוסיה.
בית ספר למפלצות: מסיבת השנה

תקציר העלילה

הסרט מתרחש זמן קצר לאחר סיום הסרט "בית ספר למפלצות", ומספר על מייק וסאלי שחוזרים לבקר שם. הביקור התרחש בסוף השבוע, והם באו לראות מה חבריהם מאחוות אוזמא קאפה עושים. במהרה הם מגלים שהם הכינו מסיבה, אבל אף אחד לא הגיע. במהלך הסרט רואים את מייק וסאלי הופכים את המסיבה של חבריהם למסיבה מוצלחת.

הפקה

לדבריו של קלסי מאן, במאי וכותב הסרט, לקח להכין את הסרט בערך שמונה חודשים. הסרט היה אמור בהתחלה להיות בונוס ל-DVD של הסרט "בית ספר למפלצות", אך לבסוף הוחלט להפיץ אותו בקולנוע. במקור הסרט היה אמור להיות מוקרן לפני תחילת הסרט "הדינוזאור הטוב", אך מפני שהוא נדחה לשנת 2015 הסרט הוקרן לפני הקרנת הסרט "החבובות - מבוקשות", ולפני כן ב-D23.

הפצה

הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-D23 ב-9 באוגוסט 2013, ולאחר מכן ב-21 במרץ 2014 לפני הקרנת הסרט "החבובות - מבוקשות". הסרט קיבל מאתר "Motion Picture Association of America film rating system" ציון PG בגלל "התנהגות פזיזה", בשונה משאר הסרטים בסדרת "מפלצות בע"מ" שקיבלו G. ב-21 באוקטובר 2014, הסרט הופץ באפליקציות האייפון והאייפד של דיסני, ובאתר האינטרנט של דיסני.

הפצה ביתית

הסרט הופץ ב-13 בנובמבר 2018 ב-DVD וב-Blu-ray של אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3.

ביקורות

לאחר שהסרט הוקרן ב-D23,‏ BigScreen Animation ציין שאם בוחרים לשפוט את הסרט לפי טוויטר, התגובה הייתה עצומה. Newsday אמר שהסרט עם עלילה פשוטה ושיש בו סמלים לקומדיה קלאסית. Rotoscopers כתבו שהרעיון של הסרט מגניב ומצחיק, אך הוא הרגיש כמו רצף של בדיחות בלי שום התחברות לרגש.
ג'ון סמלס

קריירה

ב-1961 סמלס הצטרף לארסנל, שהיה המועדון האהוד עליו כנער. הוא היה שחקן הרכב קבוע בקבוצת הנוער, ושיחק בשבעה משחקים במדי הנבחרת הצעירה של אנגליה. משחקו הראשון במדי הבוגרים היה נגד בלקפול ב-27 באפריל 1963. אולם, בעונת 1963/1964 הוא שיחק בשני משחקים בלבד ובעונה שלאחריה אף לא במשחק אחד, והוא זכה למקום קבוע בסגל הבוגרים רק לאחר עזיבתם של ג'ף סטרונג וג'ורג' איסטהאם.
סמלס התפרסם בזכות מסירותיו המדויקות ובעיטותיו החזקות, ופריצתו התרחשה בעונת 1965/1966, כאשר החל מהעונה שלאחריה הוא הופך לשחקן הרכב קבוע בארסנל. בנוסף למשחקיו בארסנל הוא השתתף בתשעה משחקים במדי הנבחרת האנגלית עד גיל 23. סמלס השתתף בשני ההפסדים של ארסנל בגמר גביע הליגה ב-1968 ו-1969, לפני שזכה עם המועדון בגביע ערי הירידים ב-1970; סמלס הבקיע את השער השלישי של ארסנל בניצחון 3 - 0 על אנדרלכט במשחק השני של הגמר, והמועדון זכה בתואר כיוון שבמשחק בבלגיה הוא הפסיד בתוצאה 1 - 3.
אולם, בעונת 1970/1971 סמלס איבד את מקומו בהרכב כתוצאה מפציעה בקרסולו ומעליית קרנו של ג'ורג' גרהאם; למרות שהשתתף במספיק משחקים על מנת להיות זכאי לקבל את המדליה המוענקת לשחקני האלופה, הוא לא נטל חלק במשחק גמר גביע ה-FA שבו גבר המועדון על ליברפול והשלים את הזכייה בדאבל. סמלס ביקש להשתחרר מארסנל, והוא הועבר ללסטר סיטי תמורת 100,000 לירות שטרלינג. במדי ארסנל הוא השתתף ב-270 משחקים, והבקיע בהם 52 שערים.
סמלס היה שחקן הרכב קבוע בלסטר במשך שבע עונות, ושיחק ב-265 משחקים שבהן הבקיע 25 שערים. שחקני לסטר שיחקו היטב תחת הדרכתו של ג'ימי בלומפילד, אך התואר היחיד שבו זכו היה מגן הצדקה ב-1971, והם מעולם לא סיימו מעל המקום השביעי בליגה. סמלס עזב את לסטר בהעברה חופשית ב-1978, ושיחק עבור ונקובר וייטקאפס מקנדה במשך עונה אחת. לאחר מכן הוא פרש מכדורגל וחזר להתגורר באנגליה. לאחר פרישתו החל לעסוק בהוראת נהיגה.
טארק עזיז

חייו

נולד כנוצרי קתולי, בכפר הנוצרי תל כיף שבצפון עיראק, ליד מוסול. למד לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת בגדאד. תחילה עבד כעיתונאי. ב-1957 הוא הצטרף למפלגת הבעת', שם פגש לראשונה את סדאם חוסיין. מ-1963 עבד כעורך הראשי בעיתון המפלגה "א-ת'אורה" וכן בעיתון "אל-ג'מאהיר".
ב-1970 מונה לשר המדע בממשלת חוסיין, וב-1974 מונה לשר ההסברה. ב-1979 מונה לסגן ראש הממשלה, וב-1983 מונה גם לשר החוץ. מכיוון שחוסיין שימש הן כנשיא והן כראש הממשלה, ולא יצא כמעט את גבולות עיראק מחשש לביטחונו, הפך עזיז לדמות מרכזית בממשלו, ולנציג של עיראק ומדיניותה בערוצים דיפלומטיים רמי-דרג רבים ברחבי העולם. בתקופת מלחמת המפרץ הופיע לעיתים קרובות בתקשורת ושימש כדובר ממשל סדאם.
ב-1980 שרד ניסיון התנקשות בחייו, שנעשה על ידי מורדים מאיראן.
בסיום מלחמת עיראק, זמן קצר לאחר תפיסתו של חוסיין, נתפס גם עזיז על ידי הכוחות האמריקאים בעיראק, באפריל 2003. ב-2006 שימש כעד הגנה במשפטו של חוסיין, שהוצא להורג מאוחר יותר באותה שנה לאחר שנגזר עליו גזר דין מוות.
ב-2008 החל משפטו של עזיז באשמת הוצאה להורג של 42 סוחרים עיראקיים בשנת 1992. הוא נאשם שחתם על הפקודה לבצע את הרציחות, במסגרת תפקידו כסגן ראש הממשלה, משום שהסוחרים העלו מחירים מעבר למותר בחוק. במרץ 2009 גזר עליו בית הדין המיוחד בעיראק 15 שנות מאסר באשמת פשע נגד האנושות. בחודש אוגוסט של אותה השנה התווספו לכך עוד שבע שנות מאסר, בשל מעורבותו של עזיז בגירוש כורדים מאזורי מגוריהם בצפון-מזרח המדינה, במהלך שלטונו של סדאם חוסיין בשנות ה-80. הוא ריצה את עונשו בכלא במערב בגדאד. ב-26 באוקטובר 2010 גזר עליו בית הדין הפלילי הגבוה בבגדאד עונש מוות בגין חלקו ברדיפת תנועות פוליטיות שיעיות בעיראק בימי משטר סדאם, ביניהן מפלגת "דעווה", שבראשה עומד כיום ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי. בנובמבר 2010 הודיע נשיא עיראק ג'לאל טלבאני כי אין בכוונתו לחתום על הצו שמתיר את הוצאתו להורג.
לעזיז שני בנים, זיאד וסדאם. רעייתו חיה כיום בתימן.
ב-5 ביוני 2015, מת עזיז בתאו בבית הכלא בעיראק.