google/wiki40b huggingface dataset:
בנחמין רוחאס

ביוגרפיה

רוחאס נולד בלה פלטה שבארגנטינה, הצעיר במשפחתו, ולו שני אחים ואחות. רוחאס התקבל לטלנובלת הילדים "קטנטנות" (Chiquititas), בהפקת כריס מורנה ויאיר דורי, אליה לוהק בתפקיד ז'אגו בעונה 4, ובתפקיד באוטיסטה בעונות 5–7. עקב הפופולריות העצומה שאספה הסדרה, רוחאס זכה לפרסום.
לאחר תום הסדרה "קטנטנות", לוהקו רוחאס ועמיתיו לסדרה - פליפה קולומבו, קמילה בורדונבה ולואיסנה לופילטו, לתפקידים הראשיים בטלנובלת נוער חדשה בשם "המורדים" (Rebelde Way), שם גילם את דמותו של פבלו בוסטמנטה, בנו של ראש העיר אשר מתאהב במריצה (קמילה בורדונבה). הסדרה זכתה להצלחה רבה בדרום אמריקה ובישראל.
לאחר שתי עונות, ירדה הסדרה מהמסכים וארבעת השחקנים הראשיים צילמו סרט בשם "המורדים: המסע אל החלום" (Caminos 4) המבוסס על המשך קורותיהן של ארבע הדמויות. לאחר סיום צילומי הסרט לוהק רוחאס ל"פלוריסיינטה", טלנובלה נוספת של אותם המפיקים, וגילם בה את פרנקו. לאחר מכן בשנת 2006 החל לככב בטלנובלה חדשה בשם "אלמה פיראטה" שם גילם את קרוס נאוורו- קוסם בעל חולשה לנשים נשואות.
בשנת 2006 הודיע רוחאס כי הוא לוקח פסק זמן מהמשחק כדי להקדיש זמן לקריירה המוזיקלית שלו, וב-2010 חזר למסך ושיחק בסדרה "ג'ייק ובלייק" בתור שני השחקנים הראשיים, והשתתף בסדרה כמעט מלאכים בתפקיד אורח במשך 4 פרקים.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "כשאת מחייכת אלי" בתור חואנסה, לצד מריאנה אספוסיטו (שהשתתפה בתפקיד ראשי ב"כמעט מלאכים").
בשנת 2013 הצטרף לסדרה "רק את" (solmanta vos) ושיחק שוב כבן זוגה של אספוסיטו.
ובנוסף בין השנים 2012-2014 היה רוחאס חבר בלהקה שהקים יחד עם פליפה קולומבו ווילי לורנסו, בשם "RoCo" (שמה מורכב משמות המשפחה של בנחמין ופליפה - Rojas, Colombo).
היה בזוגיות עם השחקנית מריה דל סרו.
משנת 2012 הוא בזוגיות עם מרטינה צאנ'ס אקוסטה, אותה הכיר על סט הסדרה ששיחק עם לאלי אספוסיטו. לשניים בת.
היום משחק בהצגה המצליחה "רק שבוע אחד לא יותר" בתור מרטין, לצד ניקולאס וזאקס ופלור וינה.

הגעתו לישראל

רוחאס הגיע לישראל בפעם הראשונה בשנת 2003 יחד עם כוכבי המורדים. ב-2004 הגיע לסיבוב הופעות עימם בפעם השנייה, בסמוך לסיום הסדרה.
בשנת 2005 הגיע עם פלורנסייה ברטוטי לישראל כדי לקדם את פלוריסיינטה.
בשנת 2007 הגיע רוחאס לישראל כדי לקדם את הסדרה אלמה פיראטה בישראל. באותה השנה זכה גם לתרום את קולו לגרסה העברית של הסרט גיבור של כולם (דיבוב שהופק בשיתוף עם ג'טיקס- ערוץ דיסני כיום). לצידו השתתפו בדיבוב הסרט כוכבים רבים, ביניהם ליאור כלפון, הזמרת מרגלית צנעני, דודו ארז, עידו מוסרי ודודו זר.
בשנת 2010 הגיע לישראל יחד עם כוכבי הסדרה כמעט מלאכים לסיבוב הופעות.
בנחמין יודע לדבר מעט מאד בעברית
ובשנת 2018 התראיין והפגין את הידע הכללי
שלו וגם את המקומות שאותם ביקר בביקורים שלו בארץ בשנים שבהם היה בארץ.
ניסוי שטרן-גרלך

ניסוי שטרן-גרלך (Stern-Gerlach experiment) הוא ניסוי חשוב בתחום הפיזיקה האטומית ותורת הקוונטים שבוצע על ידי הפיזיקאים הגרמנים אוטו שטרן ווולטר גרלך בשנת 1922. הניסוי הראה כי לאטומים תנע זוויתי בדיד וגם כי לאלקטרון יש ספין. הניסוי משמש לעיתים להדגמת עקרונות מסוימים של תורת הקוונטים.
הניסוי מתבסס על כך ששדה מגנטי לא אחיד מפעיל כוח על גופים בעלי מומנט מגנטי העוברים דרכו. קלאסית עומד כוח זה ביחס ישר למידת השתנות השדה הלא אחיד לאורכו של ציר נתון, ולרכיב המומנט המגנטי בכיוון ציר זה של הגוף העובר דרך השדה, והוא נתון בביטוי . לכן, כאשר חלקיקים בעלי מומנט מגנטי ידוע ואוריינטציה אקראית במרחב מועברים דרך אזור בו יש שדה מגנטי בעל גרדיאנט ידוע, ניתן למדוד בעזרת הסטייה שלהם מן המסלול המקורי את המומנט המגנטי שלהם בכיוון מסוים. מומנט מגנטי זה תלוי בתנע הזוויתי של החלקיקים. קלאסית, בגלל האוריינטציה האקראית של החלקיקים לפני כניסתם לשדה המגנטי, התנע הזוויתי שלהם (בכיוון מסוים) יכול לקבל רצף של ערכים, והתפלגות פגיעות החלקיקים בגלאי אמורה לשקף זאת.
בניסוי נודפו אטומי כסף על ידי חימום כסף בתנור, ולאחר מכן הם הוכוונו כאלומה דרך שדה מגנטי לא אחיד. ברור כי בכניסה לשדה המגנטי האוריינטציה המרחבית של אטומי הכסף הייתה אקראית. ביציאה מהשדה המגנטי הוצבה כגלאי לוחית, ועליה הצטברו אטומי הכסף בהתאם למקום פגיעתם. מהרישום שהותירו החלקיקים בגלאי התברר כי התנע הזוויתי שלהם מתפלג סביב שני ערכים בלבד,  במקום סביב רצף ערכים המתבקש על פי המכניקה הקלאסית. המסקנה מתוצאה זו היא שהתנע הזוויתי אינו רציף, ומקבל ערכים בדידים. ב-1927 הפעילו פיפס וטיילור מערך ניסוי הדומה לזה של שטרן וגרלך, על אלומת אטומי מימן. גם בניסוי זה התפלג התנע הזוויתי סביב שני ערכים בדידים. החשיבות שבניסוי פיפס וטיילור הייתה בכך שניתן היה להסיק ממנו מסקנות יותר חד משמעיות מאשר בניסוי שטרן-גרלך באשר לגורם ההתפלגות לערכי תנע בדידים, מכיוון שבאטומי מימן פרוטון בודד ואלקטרון בודד. מניסוי זה התברר כי מקור התנע הזוויתי בניסויים אלה הוא האלקטרון, ומכאן שלאלקטרון יש ספין (תנע זוויתי אינטרינזי). מסקנה זו הבהירה כי זהו גם מקור ערכי התנע הבדידים בניסוי שטרן-גרלך. התנע הזוויתי המרחבי הכולל של אטום כסף הוא אפס, אך לאטומי כסף יש מלבד קליפות אלקטרונים מלאות, אלקטרון יחיד בתת הקליפה 5s, והוא הגורם לערכי התנע הבדידים שנרשמו בניסוי.
אוסוולד פוהל

אוֹסְוַולְד לודוויג פוהל (בגרמנית: Oswald Ludwig Pohl‏; 30 ביוני 1892 - 7 ביוני 1951), היה קצין אס אס בכיר וגנרל בוואפן אס אס. מיולי 1943 נשא בתואר ראש מינהלת הפיקוד העליון של האס אס. לפני כן שימש כראש מחלקת המשרד הראשי למשק ולמנהל של האס אס (SS-WVHA). הורשע במשפטי נירנברג כפושע מלחמה והוצא להורג ב-1951.

תחילת דרכו

פוהל נולד בדיסבורג-רוהרורט להרמן אוטו אמיל פוהל, יצרן כלי עבודה, ורעייתו אוגוסטה לבית סייפרט. הוא היה החמישי מתוך שמונת ילדיהם. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה ב-1912, הוא התגייס לחיל הים הגרמני, והתאמן בקיל, בווילהלמסהאבן, בים הקריבי ובדרום מזרח אסיה. במשך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת באזור הים הבאלטי ובחוף הים של פלנדריה. בנוסף לכך הוא למד בבית הספר של חיל הים, וסיים את לימודיו ב-1 באפריל 1918. באוקטובר של אותה שנה הוא נשא אישה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פוהל השתתף בקורסים בבית ספר לעסקים ובאותו זמן החל ללמוד משפטים ותאוריות מדיניות באוניברסיטת קיל. לאחר מכן עזב את הלימודים והצטרף לחטיבת הפרייקור Brigade Löwenfeld, בתפקיד שַלָּם. במסגרת תפקידו עבד בברלין, בשלזיה עילית ובחבל הרוהר. ב-1920 הצטרף לחיל הים של רפובליקת ויימאר וב-1924 עבר לפולין.

באס אס

שנה לאחר מכן, בשנת 1925, הפך פוהל לחבר בשטורמאבטיילונג (פלוגות סער נאציות, שעודדו אלימות, פיזרו הפגנות והגבירו את חוסר הביטחון בקרב הציבור, אשר הצטרפו אחר כך למפלגה הנאצית). בשנת 1933 הוא נפגש עם היינריך הימלר ונהיה לבן חסותו; הוא נתמנה לראש המשרד למשק וניהול באס אס, וב-1 בפברואר 1934 קיבל את דרגת האס אס שטנדרטנפיהרר. מאותה עת החל להשפיע על ניהול מחנות הריכוז.
כאשר פוהל מונה לראש מועצת המנהלים (Verwaltungschef) וגזבר הרייך (Reichskassenverwalter) של האס אס ב-1 ביוני 1935, הוא נתקבל, בעזרת אותם מינויים, כחבר ב"פיקוח על מחנות הריכוז" (Inspektion der Konzentrationslager), ארגון שפיקח וניהל את מחנות ההשמדה. בנוסף לכך הוא ייסד את "החברה למען קידום וטיפוח אוצרות התרבות הגרמנים" (Gesellschaft zur Förderung und Pflege deutscher Kulturdenkmäler), כאשר את זמנו העיקרי הוא הקדיש למען שחרור טירת וולסבורג, מצודה עתיקה שהימלר דרש להחזיר לידי הגרמנים.
בנוסף לכך פוהל עזב את הכנסייה ב-1935, וביוני 1939 מונה למנהל המשרדים הראשיים שפעלו דאז, משרד ה"מינהל והכלכלה" (Hauptamt Verwaltung und Wirtschaft) של האס אס, ומשרד ה"כספים והבניינים" (Hauptamt Haushalt und Bauten), שעליו הופקד ניהול העניינים הפנימיים של הרייך, שלאחר מכן, ב-1 בפברואר 1942, אוחדו ל"משרד הראשי למשק ולמנהל של הס"ס", שגם אותו ניהל פוהל. בין שאר תפקידיו של אותו משרד ראשי הופקד גם הניהול והארגון של מחנות הריכוז. לגבי מחנות הריכוז, החליט המשרד לחלק את העצירים למחנות ריכוז שונים, וגם לתת להם "תשלום" על עבודות הכפייה שניתנו להם, עד 1944.
ב-20 באפריל 1942 פוהל צורף למפלגה הנאצית ומונה לגנרל הואפן אס אס (הזרוע הצבאית של האס אס), וב-12 בדצמבר של אותה שנה, לאחר שהתגרש מאשתו, הוא התחתן עם אלינור פון ברונינג, אלמנתו של ארנסט רודיגר פון ברונינג שהיה בנו של אחד ממייסדי ה"Hoechster Farbwerke", חברה שהתחברה ב-1925 לאי גה פארבן, תאגיד חברות גרמני.
ב-1944 פוהל הועבר מתפקידו כממונה על מחנות הריכוז, לאחר שמשרד החימוש קיבל את האחריות עליהם. גם האחריות על בינוי ניטלה מהמחלקה שלו. אף על פי כן, הוא המשיך להיות מופקד על ענייני המנהלה של הואפן אס אס עד סיומה של המלחמה.
קזבק (אוניית מעפילים)

קַזְבֵּק הייתה אוניית מעפילים שנשאה על סיפונה כ-750 מעפילים מקונסטנצה, רומניה לאיסטנבול, טורקיה בחודש יולי 1944.

תולדותיה

הקזבק הייתה ספינת מטען טורקית שבגלגולה הקודם נשאה בעיקר מלח. היא הוסבה לנשיאת המעפילים על ידי כך שהותקנו בה דרגשי שינה, נתווסף לה סיפון ששימש למטען האישי ומעטה המתכת שכיסה את גוף האוניה הוסר, כהגנה מפני מוקשים מגנטיים.
הקזבק הייתה אחת מהאוניות שחצו את הים השחור בדרכן לטורקיה בעקבות החלטה סודית של ממשלת בריטניה, עליה נודע לאנשי המוסד לעלייה ב', כי הכניסה לארץ ישראל תאושר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה. הסכמה נדרשה גם מהצד הרומני, בו שלטה באותה העת ממשלתו הפשיסטית של המרשל יון אנטונסקו. בחודש מאי 1944, במסגרת גילוי עצמאות לאומית ולקראת סוף המלחמה, אישרה הממשלה הרומנית לסוכנות היהודית להקים משרד הגירה והצהירה כי מדיניות זו לא נועדה לסייע ליהדות רומניה בלבד, אלא גם ליהודים ממרכז אירופה ומדרומה. הקמת המשרד אושרה סופית בידי אנטונסקו עצמו ב-9 ביוני ובמכתב הסיכום של הפגישה נקבו בשמה של הספינה קזבק, יחד עם שלוש ספינות נוספות, ככאלו שיורשו להפליג תחת דגל זר מרומניה, ואשר יישאו על סיפונן "יתומים מטרנסניסטריה, פליטים יהודים ממדינות אחרות שאינם יכולים להישאר עוד ברומניה, ופליטים אחרים". בעליית המעפילים לאוניות טיפלה סוכנות ההגירה, שנוהלה בידי שני יוונים ופעל בה נציג ההסתדרות הציונית. למרות ההגדרה רחבת הלב של אנטונסקו, העלייה לספינות שחצו את הים השחור, וקזבק בכללן, עלתה ממון רב. אהרן הטסגי, עיתונאי יהודי הונגרי שהיה ממעפילי קזבק ואשר סיפר את קורות אחרית יהדות הונגריה בספר קזבק בשנת 1945, מסר כי עלות הנסיעה הרשמית הייתה 100,000 לאי, אולם תשלומי שוחד שונים, שנדרשה הסוכנות לשלם על מנת לקיים את ההפלגות, העלו את המחיר לכשני מיליון לאי לכרטיס. סכום זה היה שווה באותם הימים כ-415 דולר אמריקאי, שערכם במונחי שנת 2005 נע בין כ- 4,000 ל-23,000 דולר, לפי מדדים שונים. בנוסף לעלות ההפלגה נדרשו הנוסעים היהודים לשלם מס של 40,000 לאי לנפש. יחד עם זאת, נוסעים אמידים רבים שילמו סכומים גבוהים פי כמה על מנת להבטיח את מקומותיהם. לעיתים הועדפו בסדר העלייה לספינות, שקבע למי לא ישאר מקום על אף ששילם את מחיר הנסיעה, מי שממונם היה בידם.

ההפלגה

הספינה יצאה לדרך ביום 6 ביולי, הגיעה לטורקיה ביום 8 ביולי 1944, והמעפילים שעל סיפונה המשיכו לארץ ישראל בדרך היבשה. על אף שהספינה נועדה לשאת כ-300 נוסעים בלבד, היא נשאה כ-750 איש, כשליש מהם ילדים. בזמן העלייה לספינה בנמל המוצא, לאחר שהועלו כ-500 נוסעים, הפסיקו שלטונות הנמל את העלייה לסיפון בטענה כי הספינה אינה יכולה לשאת נוסעים נוספים. העודף בנוסעים נוצר, בין השאר, מרשימות נוסעים כפולות - אלו של סוכנות הנסיעות ואלו של הסוכנות הציונית. השלכת מטען למים והתערבות של גורמים בהסתדרות הציונית הביאו לביטול הגזרה והמשך העלייה לספינה.
במהלך ההפלגה הבחינו נוסעים אחדים כי הספינה מתקרבת לנמל בורגס, בולגריה. קבוצה מביניהם השתלטה על צוות הספינה והקברניט הציג בפניהם פקודה גרמנית המורה על השטת הספינה לנמל. לאחר משא ומתן קצר שולם לרב החובל שוחד על מנת שישיט את הספינה ליעדה המקורי. במהלך ההפלגה נפטר נוסע אחד ונולד תינוק אחד, ואילו שלושה - נטרפה עליהם דעתם.
בין המעפילים על סיפונה של הקזבק נמנו חבר הכנסת לעתיד צבי צימרמן, הרב וההיסטוריון משה כרמלי-וינברגר והשופטת המחוזית רות אליעז-שטרנברג.
מאקה-מאקה (מיתולוגיה)

מאקה-מאקה הוא אל מרכזי במיתולוגיה הדתית של אי הפסחא. 
לפי האמונה מאקה-מאקה הוא יוצר האנושות, אל הפריון והאל הראשי של "כת איש הציפור". מאקה-מאקה משמש כנושא הציור בפטרוגליפים רבים שברחבי האי. 
בשנת 2008 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לכוכב לכת ננסי שנמצא ב-2005 בשם מאקה מאקה. שם זה ניתן לו בגלל שהתגלה בסמיכות לחג הפסחא, ומשום שאשתו של המגלה הייתה בהיריון באותה העת.
גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט

ביוגרפיה

גאורג הראשון נולד ב-6 במאי 1747 בארולזן לקרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט וכריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה מנסאו-זארבריקן.
בשנת 1763 מת אביו קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט, ואחיו פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו. ב-12 בספטמבר 1784 התחתן גאורג באוטרוויש עם אוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של אוגוסט השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וכריסטינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, ממנה נולדו לו 13 ילדים.
בשנת 1805 קיבל גאורג מאחיו פרידריך קרל אוגוסט את נסיכות פירמונט, ובשנת 1807 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין. בשנת 1812 מת אחיו פרידריך קרל אוגוסט, וגאורג עלה לשלטון במקומו, ואיחד בחזרה את שתי הנסיכויות.
ב-9 בספטמבר 1813 מת גאורג הראשון, ובנו גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
צ'רניהיב

היסטוריה

העיר הוזכרה לראשונה בשם צ'רניגוב (Черниговъ) בחוזה בין רוס לבין ביזנטיון משנת 907. ממצאים ארכאולוגיים, בהם גם פריטים שמשויכים למאה התשיעית, מראים שבאזור הייתה התיישבות כבר במאה התשיעית. באותו אזור נמצא גם הקבר השחור, תל קבורה מהמאה העשירית.
העיר הייתה השנייה בחשיבותה ברוס של קייב, אחרי קייב עצמה. שליטיה נלחמו לעיתים קרובות עם שליטי קייב, ולעיתים אף הצליחו להשתלט על העיר הגדולה. תקופת הזהר של צ'רניגוב העתיקה, שבשיאה חיו בה 25,000 תושבים, נמשכה עד שנת 1239, שבה העיר נחרבה על ידי המונגולים בהנהגת באטו חאן.
העיר נכנסה לאזור שליטתה של הדוכסות הגדולה של ליטא ב־1353. במשך תקופה ארוכה השליטה בעיר עברה בין נסיכות ולדימיר, נסיכות מוסקבה, טטרים של קרים, והאיחוד הפולני ליטאי שבשנת 1623 העניק לה את זכויות מגדבורג. ב־1635 העיר הייתה לבירת מחוז צ'רניהוב (Czernihów) הפולני. בתקופת פרעות חמלניצקי העיר הייתה מרכז הקוזקים שבהנהגתו.
על פי הסכם אנדרוסובו אשר נחתם בשנת 1667 בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני ליטאי הריבונות בעיר עברה לרוסיה, כאשר הקוזאקים קיבלו שלטון עצמי. עם הזמן השלטון העצמי נשחק והאזור הפך למחוז רגיל של האימפריה הרוסית, שמושלו מונה על ידי השלטון המרכזי.
בשנת 1919 התבסס בעיר השלטון הסובייטי ומשנת 1932 היא הוגדרה כבירת מחוז צ'רניהיב של אוקראינה.
בית הכט

היסטוריה והווה

הבניין נבנה בסגנון טמפלרי ב-1893 על ידי משפחת פרוס מגרמניה, בשכונת הטמפלרים כרמלהיים. הוא שימש תחילה כבית מלון שהיווה תוספת לבית המלון של פרוס במושבה הגרמנית בחיפה. ב-1904 נמכר הבניין לכומר מרטין שניידר, שהפך אותו לאכסניה למסיונרים. ב-1908 הוא נמכר למיסיונרית אנגליה מנצרת, פרנסיס ניוטון. ניוטון הסתכסכה עם שכניה היהודים, ולבסוף עזבה את הארץ ב-1938 והבריטים אסרו עליה לחזור בעקבות פרסום שכתבה נגד הציונות. ב-1948 נרכש הבית על ידי ג'יימס דה רוטשילד, והוא שיכן בו את משרדי חברת ההתיישבות היהודית שלו פיק"א. במהלך מלחמת השחרור שוכנו בבית משפחות מקיבוץ אילון שפונו לחיפה במהלך הקרבות.
ב-1959 העבירה משפחת רוטשילד את הבית לרשות עיריית חיפה. מאז נודע הבית בשם "בית רוטשילד", ושימש כמרכז קהילתי לתושבי חיפה, בו הוצעו מגוון חוגי תרבות ואמנות. בשנות ה-60 הוספו לבניין אולם ודוכן קופות (ובכך נפגם, מעט, המבנה הטמפלרי). פרופ' יעקב מלכין היה המנהל הראשון של בית רוטשילד וסגנו היה מיכאל קשטן, המנהל השני היה שמעון גפן.
בשנות ה-90 עלה הצורך לשפץ את בית רוטשילד, ועיריית חיפה חיפשה מקורות מימון, לאחר שלא הוצע מימון ממשפחת רוטשילד. במקביל, הועבר לרשות העירייה "בית הכט" המקורי הממוקם ברחוב היובל 3 בשכונת הכרמל הצרפתי - ביתם של ראובן הכט ורעייתו אדית, שנפטרו בשנות ה-90. העירייה התקשתה לתחזק את הבית, והציעה לקרן הכט למכור את בית הכט לאדם פרטי, ובכספי המכירה לשפץ את בית רוטשילד במרכז הכרמל. בשנת 2001 החל פרויקט שיפוץ ושימור הבית, במימון קרן הכט, הקרן לחיפה ועיריית חיפה. ב-2002 נחנך הבניין, ובהסכמת משפחת רוטשילד, הוסב שמו ל"בית הכט", ע"ש ראובן ואדית הכט.
בשנת 2005 הוקם "תיאטרון הסטודיו" בקומה העליונה של הבית, ובו מתקיימות הצגות מוזמנות של יוצרים מכל הארץ, הצגות מקוריות של אמנים מקומיים שהקימו אותו, הצגות של תיאטרון הטכניון ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21 משמש המבנה כמרכז תרבות ואמנות, ומתקיימים בו תערוכות, קונצרטים, הרצאות, חוגים וסדנאות.

מרתף 10

בתחילת שנות ה-70 יזם הרב ברנרד הוך, מנהלו של ארגון "בית הלל" ודיקן הסטודנטים באוניברסיטת חיפה, את הקמתו של מועדון סטודנטים בסגנון "בית תה" במרתף בית הכט.
המועדון (אם כי בשנת 2000 עבר לרחוב ירושלים בהדר עקב הפסקת התמיכה מצד בית הלל), הפך לאבן שואבת לסטודנטים, בייחוד בערבי שבת, בהם ניגן ד"ר אורי אייזנצוויג על הפסנתר גרסאות משלו לשירים מוכרים.
ליד המועדון, על המדשאה, פרחה בשנות ה-70 וה-80 קבוצת צעירים, אנשי שמאל ברובם, שהפכו את המקום למועדון ויכוחים, תוך התחמקות מתמדת מאנשי מפלג הסמים.
דיוניסיקה

דיוניסיקה (מיוונית: Διονυσιακά), היא פואמה אפית שנכתבה בידי המשורר היווני, נונוס כנראה בשלהי המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5 לספירה. השירה כוללת 48 ספרים הכוללים כ-20,426 טורי שירה בסגנון היוונית ההומרית. זהו אחד האפוסים השלמים הגדולים ביותר ששרדו מהעת-העתיקה. הנושא המרכזי של הפואמה הוא לידתו, חייו, מותו ותחייתו של האל דיוניסוס ובמסעו המופלא ממקום לידתו במערב להודו.

על המבנה

הדיוניסיקה נכתבה לכל הפחות בסוף במאה ה-4 או לכל היותר בתחילת המאה ה-5 לספירה.
מספר הספרים 48, הוא כנראה סימבולי ומבטא את מספר הספרים הקיימים בשירתו של הומרוס הן האיליאדה והאודיסיאה יחדיו (כאשר בכל אחד ישנם 24 ספרים). ברם, נראה שהדיוניסיקה אינה שלמה, וישנם מספר חוקרים הסוברים כי ישנו גם ספר מספר 49 אשר נונוס אינו הספיק לכתוב במהלך חיו. צידוק לסברה זאת יכול להתמך על העובדה כי בשירה התגלו לא מעט מקטעים שבהן יש חוסר עקביות בין הספרים שכנראה מעידים על כך כי היצרה איננה שלמה. ואומנם חלק אחר של חוקרים סוברים כי החוסרים הגיעו בעקבות העתקות או תרגומים לקויים של השירה. בנוסף כמו מטאמורפוזות של אובידיוס. נונוס כתב את היצרתו בעלת עלילה לא ליניארית כאשר בין כל סיפור למשנו יש קשר רופף.

העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
צוליסווה סיטהולה

תחילת דרכה

סיטהולה נולדה בדרום אפריקה וגדלה בזימבבואה לאחר 1970. אמה נפטרה מסיבוכים הקשורים ל-HIV/איידס בשנת 1995. היא השלימה תואר באנגלית באוניברסיטת זימבבואה ב-1987.

קריירה

כיוצרת סרטים דוקומנטריים, סיטהולה יצרה והופיעה ב- Shouting Silent ‏(2002, 2011), סרט על הניסיון של משפחתה עם HIV/איידס, הסרט זכה בפרס פיבודי בשנת 2010, וגם בפרס השופטים לסרט תיעודי בפסטיבל הקולנוע העצמאי בוושינגטון די סי. היא הייתה מפיקה שותפה של הסרט The Orphans of Nkandla ‏(2004), מה שהפך את סיטהולה לאישה דרום האפריקאית הראשונה לזכות בפרס BAFTA. סרטיה נכללים באופן קבוע בפסטיבל סרטי אפריקה בניו יורק, ובעוד פסטיבלי קולנוע בינלאומיים.  ב-1999 היא שמשה כשגרירת דרום אפריקה לפסטיבל הקולנוע בקאן.
סיטהולה הפיקה את הסרטים South Africa from Triumph to Transition ו-Mandela עבור CNN-פריים, ואת הסדרה Real Lives עבור טלוויזיית דרום אפריקה. פרויקטים נוספים של סיטהולה בקולנוע ובטלוויזיה כוללים את Child of the Revolution (2005-2015), he First South African, Return to Zimbabwe, Martine and Thandeka (2009), South Africa's Lost Girls, ו-The Fall ‏(2016). "יש לי רק תשוקה אחת בחיים," היא אמרה בראיון עם אודרי מקלאסקי, "רק אחד – ליצור דימויים אשר משנים את העולם."
כשחקנית, הופיעה סיטהולה בתפקידים בסרטיםCry Freedom ‏(1987), Mandela ‏(1987, טלוויזיה), Fools ו-Chikin Biznis.
תחנת הרכבת רעננה – מערב

מבנה התחנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
מבנה התחנה מעוצב בצורת ספר בשטח 600 מ"ר, ממנו יוצא גשר להולכי רגל באורך של כ-50 מטר המחבר בין אולם הנוסעים לרציפים. התחנה כוללת שני רציפי צד באורך של 300 מטר. בצמוד לתחנה ממוקמים מסוף אוטובוסים וחניון לכ-300 כלי רכב.
כיום קיימת גישה לתחנה רק מרעננה, מכיוון צפון. נוסעים הרוצים להגיע אליה מדרום (הרצליה) צריכים להקיף דרך המחלף הסמוך. נמתחה על העניין ביקורת, וקיימת כוונה להוסיף בעתיד כניסה מדרום, בדמות גשר או טרמינל.

קווים היוצאים ונכנסים לתחנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
זוהי תחנה סופית לשני קווים.
ראשון לציון משה דיין-רעננה מערב
קו זה עוצר בתחנות:
בת יום קוממיות, בת ים יוספטל, חולון וולפסון, צומת חולון, תל אביב ההגנה, תל אביב השלום, תל אביב סבידור מרכז, תל אביב אוניברסיטה-מרכז הירידים, בני ברק, פתח תקווה קריית אריה, פתח תקווה סגולה, ראש העין צפון, כפר סבא נורדאו, הוד השרון סוקולוב, רעננה דרום ורעננה מערב.
באר שבע מרכז - רעננה מערב.
קו זה עוצר בתחנות:
באר שבע צפון, אופקים, נתיבות, שדרות, אשקלון, אשדוד עד הלום, יבנה מערב, ראשון לציון משה דיין, בת יום קוממיות, בת ים יוספטל, חולון וולפסון, צומת חולון, תל אביב ההגנה, תל אביב השלום, תל אביב סבידור מרכז, תל אביב אוניברסיטה-מרכז הירידים, בני ברק, פתח תקווה קריית אריה, פתח תקווה סגולה, ראש העין צפון, כפר סבא נורדאו, הוד השרון סוקולוב, רעננה דרום ורעננה מערב.
ריצוף DNA

מטרה

ריצוף דנ"א הוא תהליך שבו קובעים את רצף הנוקליאוטידים שמרכיבים מולקולת דנ"א נתונה. תהליך הריצוף מאפשר את פיתוח תעשיות המחקר הביולוגיות והתרופתיות ומכאן החשיבות לדיוק ולמהירות הריצוף. ריצוף דנ"א יכול לשמש כדי לקבוע את הרצף של גנים בודדים, אזורים גנטיים גדולים יותר, כרומוזומים מלאים או גנומים שלמים. בהתאם לשיטות, תוצאות הריצוף מספקות את סדר הנוקליאוטידים במולקולות הדנ"א שבודדו מתאים של בעלי חיים, צמחים, חיידקים, ארכיאות, וירוסים או כמעט בכל מקור אחר של מידע גנטי. הרצפים הסופיים משמשים חוקרים בתחום הביולוגיה או הגנטיקה להתקדמות מדעית נוספת בתחום הביולוגיה המולקולארית או הגנטית או עשוי להיות בשימוש על ידי אנשי צוות רפואיים לשם קבלת החלטות טיפול או סיוע בייעוץ גנטי.

היסטוריה

בשנות ה-70 פותח תהליך הריצוף הראשון של מולקולת דנ"א. את הריצוף ביצעו בשיטה המבוססת על כרומטוגרפיה דו ממדית. השיטות הראשונות שפיתחו לריצוף דנ"א סיפקו ידע רב אך מנגד היו יקרות. בשנת 1977 פיתח פרדריק סנגר שיטה לריצוף דנ"א שהייתה יקרה ואיטית לעומת הדרישה ההולכת וגדלה לריצוף מהיר וזול. במהלך השנים התפתחו שיטות חדשות שמטרתן הייתה להקטין את העלויות ולהוריד את המחיר. שיטות אלו נקראות Next-generation. שיטות חדשות אלו כללו לדוגמה את שיטת הפירוסיקוונסינג שמבוססת על ניתור ה-pyrophosphate) PPi) שמשתחרר במהלך ראקציית הפילמור של מולקולת הדנ"א. כיום מפתחים טכנולוגיות דור 3 במטרה להגדיל את התפוקה, לצמצם את זמן הריצוף ולהוריד את עלויות הריצוף על ידי הקטנת השימוש בחומרים יקרים והגברת היעילות של דנ"א פולימראז.

ריצוף בשיטת סנגר

שיטת ריצוף הדנ"א הנפוצה ביותר היא השיטה שפותחה על ידי פרדריק סנגר בשנת 1975 ושוכללה ב-1977. על פיתוח השיטה והשימוש בה, זכה סנגר בפרס נובל שני בכימיה בשנת 1980. בשיטה זו משתמשים בפריימרים (תחלים) המתאימים לרצף דנ"א הצמוד לקטע אותו רוצים לרצף, ובאנזים דנ"א-פולימראז, המשמש להארכת הפריימר (תחל) ליצירת רצף משלים לקטע ה-דנ"א. בנוסף, יש לספק לתגובה האנזימטית גם dNTPs מארבעת הסוגים (אדנין (A), גואנין (G), תימין (T) וציטוזין (C)). מבצעים 4 תגובות מקבילות שלכל אחת מהן מספקים גם ddNTP אחד (C, T, A או G) בו יש מימן (במקום הידרוקסיל) גם בעמדה '3 בנוסף לעמדה '2. שילוב של ddNTP ברצף ה-דנ"א המסונתז במבחנה יביא לעצירת הפולימריזציה. כך, מתקבלים מגוון רצפים שנקטעו באורכים שונים.
הרצת תוצרי התגובות האנזימטיות בג'ל אגרוז בעל יכולת הפרדה של נוקלאוטיד אחד מספקת את הרצף. בכל מבחנה יהיו תוצרים שאורכם הוא המרחק מהתחל ועד הבסיס/הנוקלאוטיד המסוים שהוסף לאותה תגובה בתור ddNTP. כיום נהוג להשתמש במערכות אוטומטיות וב-ddNTPs פלואורסצנטיים. מערכות אלה יכולות להשתמש ב-4 חומרים פלואורסצנטיים שונים, דבר המאפשר הרצת כל הריאקציות על אותו ג'ל והפרדה בין ה-ddNTPs השונים על פי הפלואורסצנציה שלהם.

SOLiD

SOLiD ‏(Sequencing by Oligonucleotide Ligation and Detection; ריצוף באמצעות קשירה וזיהוי של אוליגונוקלאוטידים) היא שיטה שפותחה על ידי Applied Biosystems. הריצוף מבוסס על שני בסיסים המסומנים עם סמן פלואורסצנטי.

פלט הריצוף

מכונות ההרצפה השונות נותנות לרוב כפלט קובץ טקסט בפורמט FASTQ. ישנם תוכנות שונות באמצעותם ניתן לבצע אנילזה לתוצאות הריצוף, כגון התוכנה החינמית גלקסי.