חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים

רקע

ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים השמיד חיל האוויר מעל ל-450 מטוסים מצריים, סוריים וירדניים ופגע קשה בשדות התעופה הערביים. בהמשך המלחמה לא הופעלו חילות האוויר הערביים בפעילות התקפית וחיל האוויר הישראלי נהנה מעליונות אווירית.
ההבנה שנוצרה לאחר מלחמת ששת הימים, לפיה חיל האוויר היה הגורם המשמעותי ביותר במערכה, הובילה להעברת תקציבי עתק לפיתוחו וחידושו, ואלה היוו עד 53% מתקציב הביטחון לפני 1973. הרצון היה לשדרג את כל מערך ההגנה והתקיפה המוטס של חיל האוויר, ולצורך כך פנתה ישראל לציוד האמריקני, שהיה הטוב מסוגו בעולם המערבי. בנוסף, האמברגו שהוטל על ידי צרפת, אשר בגינו לא ניתן היה לרכוש ממנה מטוסים ואמצעי לחימה, רק תרם להידוק הקשר הביטחוני עם ארצות הברית ולהפיכתה לספקית הנשק הגדולה של ישראל.
ההתקדמות המואצת בהצטיידות חיל האוויר בציוד אמריקאי, באה לידי ביטוי ברכש מטוסי תקיפה מסוג סקייהוק. אל הסקייהוקים נוספו בספטמבר 1969 (בשיאה של מלחמת ההתשה) מטוסי הפנטום העוצמתיים יותר, ונכנסו מיד עם הגעתם לטייסת 201, שאנשיה למדו להפעילם בארצות הברית. הציוד האמריקאי החדיש הוכיח עצמו כבר במהלך מלחמת ההתשה, למשל במסגרת מבצעי פריחה לתקיפות העומק במצרים בין ינואר לאפריל 1970.

הגעת הנ"מ הסובייטי וסיום מלחמת ההתשה

המצרים, שראו את הפגיעות הרבה שלהם מול מטוסי חיל האוויר הישראלי שיכלו לפגוע בכול מקום במצרים, החליטו להרחיב את איכות וכמות סוללות הנ"מ שבידם. מצרים פנתה בסיועה פטרוניתה הסובייטית ליצירת "חומת הגנה" נייחת מפני חיל האוויר הישראלי. המצרים התמקדו בעיקר בסוללות טילים לטווח בינוני מונחי מכ"ם מסוג SA-2 ו-SA-3, ולהשלמת ההגנה הקימו עשרות סוללות של תותחי נ"מ ארבע-קנים מכווני מכ"ם מסוג ZSU-23-4 (או גאנדיש).
מערך ההגנה האווירית המצרי, שלבש ממדים דיוויזיוניים (מערך הנ"מ השני בגודלו בעולם אחרי הסובייטי דאז), כלל עשרות רבות של סוללות טילים ותותחים. מטרת העל של המצרים בסיוע הצוותים מברית המועצות, הייתה לבנות אמ"ט מעל מצרים שראשיתו בתעלת סואץ, בגבול עם ישראל.
החל מאפריל 1970 החלו המאמצים לקידום הסוללות מזרחה לקו המים, המאמצים נמשכו עד הפסקת האש וסיום המלחמה ב-7 באוגוסט 1970. המאבק לקידום סוללות הנ"מ לתעלה עלה למצרים ביוקר, ההערכה היא כי בסביבות 10,000 פועלים, יועצים וחיילים, נהרגו בחודשי המבצע. עם זאת המהלך המצרי בוצע בהצלחה, כאשר בימים הראשונים לאחר הפסקת האש במלחמת ההתשה ניצבו סוללות הטילים והתותחים המצריות על קו המים. כאשר המערך השלם הגן על כל אורך הגבול.
המהלך המצרי האחרון בבניית האמ"ט התרחש מספר ימים לאחר החתימה על יוזמת רוג'רס השנייה, במסגרתו הפרו המצרים את הפסקת האש, וקידמו את סוללות הטילים אל קרבת התעלה. בכך השיגו המצרים עליונות אווירית גם 20 ק"מ ממזרח לתעלה, בתוך חצי האי סיני שהיה בשליטת ישראל. יוזמת רוג'רס נפלה בשל מהלך זה כיוון שישראל לא הייתה מסוגלת לעבור בשתיקה על ההפרה המצרית ולהמשיך בתהליך המדיני.
תפנית נוספת בעליונות האווירית בין ישראל למדינות ערב התרחשה באמצע שנת 1973, כאשר המצרים והסורים הצטיידו בטיל נ"מ סובייטי מסוג חדש, SA-6. טיל זה היה הפיתוח האחרון של הסובייטים, הוא היה מונחה מכ"ם ויועד לטווחים בינוניים של עד 20 ק"מ מגובה נמוך לבינוני. יתרון נוסף שלו על הטילים הוותיקים יותר, היה שהמשגר נבנה על רכב זחלי נייד שאיפשר פריסה מהירה שלו, ובסופו של דבר דילוג מהיר יותר של הסוללות ממקום למקום (אלמנט חשוב לכוחות שרוצים להתחמק ממתקפה). בנוסף, כיוון שטיל זה היה חדיש ביותר, לא היו ברשות ארצות הברית אמצעי נגד יעילים כנגדו.
חידוש נוסף בו הצטיידו יחידות החי"ר של מצרים וסוריה היה טיל כתף מונחה חום חדיש מסוג SA-7 "סטרלה", כאשר מטרת טילים מסוג זה להגן על כוחות הקרקע המתקדמים בשטח מפני תקיפה אווירית.

שינוי הגישה האסטרטגית

במלחמת ששת הימים, כאשר המטוס היה הכלי המאיים ביותר, פנו מטוסי חיל האוויר להשמדת שדות התעופה ומטוסיהן של מדינות ערב. השנים שחלפו הוכיחו שמגמה זו התחלפה, וטילי הנ"מ החלו להיות הגורם האווירי המכריע של הערבים. אי לכך היה על קובעי האסטרטגיה בחיל האוויר הישראלי לערוך שינויים במחשבתם ולהתאים עצמם לאיום החדש. מתארי תקיפה חדשים נבנו, ונולדו תוכניות פעולה להשמדת סוללות הנ"מ, אך למרות זאת לא נזנחה אסטרטגיית ההפצצה של שדות התעופה, ויתרה מכך, היה לה עדיין משקל גדול יותר מאשר לחיסול הנ"מ.
על אף השינויים בתורת הלחימה, ועל אף ההבנה שגדלה בחיל האוויר הישראלי לפיה הנ"מ הערבי הפך לחוד החנית בכול הקשור להגנה אווירית, לא היה בכך כדי לחרוץ את גורל העתיד. למרות שחיל האוויר הכין תוכניות מגירה לתקיפת מערכי הנ"מ המצריים והסוריים, ואף שהכריז באוזני המטכ"ל כי בתחילת כל מלחמה יאלץ קודם כל לתקוף את מערכי הנ"מ בטרם יוכל לסייע לכוחות היבשה בהדיפת הפולשים, במציאות התרחשו הדברים בסדר הפוך.
חיל האוויר לא זכה באותן 48 שעות שבהן היה אמור להשמיד מערכי נ"מ, משום שנאלץ להתערב בלחימה הקרקעית מוקדם הרבה יותר ממה שתכננו מפקדיו.

כשירות

בחיל האוויר, בהשוואה לחילות אחרים בצה"ל, העלאת כוננות היא דבר פשוט יחסית. חיל האוויר, בניגוד לכוחות היבשה ובדומה לחיל הים, אינו שלד המתבסס בעיקר על מילואים, אלא מתקיים בזכות כוח גדול של אנשי סדיר וקבע שמיומן בהפעלה מלאה של החיל גם ללא מילואים. כוחות המילואים של חיל האוויר נקראים לסיוע לכוחות הסדירים רק כאשר יש איום גדול שעשוי לדרוש הפעלה מלאה ורציפה של המערך המוטס.
למרות מוכנותו של החיל החליט מפקד חיל האוויר בני פלד, ימים ספורים לפני פרוץ המלחמה, לגייס כ-1,500 אנשי מילואים. גיוס זה כלל את כל אנשי צוותי האוויר ומספר מסוים של צוותי קרקע (אנשי חימוש, מכונאים וטכנאים). לכן, מבחינת מצבת כח אדם לא ניתן לומר כי חיל האוויר נתפס לא מוכן.

מכה מקדימה

לפי תפיסתו האסטרטגית, על צה"ל להיות מוכן תמיד לקרב, ולעולם לא מופתע. בהזדמנות הראשונה יש להעביר את הלחימה לשטח האויב, מפני ששטחה של ישראל קטן ועלולה להיות פגיעה ליישובים ולאזרחים (לאחר מלחמת ששת הימים נפגעה במידת מה מוכנות זו כיוון ששטחי המדינה גדלו ופחתה הדריכות על הגבולות). בעקבות זאת נהגו בחיל האוויר אופציות שונות אותן צריך לנקוט כדי למנוע עימות עם מדינות ערב. אחת התוכניות הייתה למכה מקדימה וזו הייתה אמורה להיות מתקפה אווירית מסיבית על מתקנים חשובים ואסטרטגיים של האויב כמו שדות תעופה, סוללות נ"מ ומפקדות.
כבר בשעות הבוקר המוקדמות של 6 באוקטובר, נדרש חיל האוויר להכניס עצמו לכוננות עליונה למתקפת מנע כנגד הסורים והמצרים, לאחר שהגיעה התרעת מלחמה קונקרטית מאשרף מרואן שהיה הסוכן הבכיר ביותר של המוסד במצרים. מפקד חיל האוויר בני פלד שוחח עם שר הביטחון משה דיין ועם הרמטכ"ל דוד אלעזר על האפשרות לתקוף. דיין התנגד בכל תוקף למתקפת נגד מסיבות מדיניות, בעוד שהרמטכ"ל חשב שזה רעיון מצוין ופקד על פלד להכין את חיל האוויר לתקיפה קרקעית של מתקני האויב לפי פקודת שריטה.
בישיבת החירום שנערכה בקריה בסביבות השעה 8:00 בבוקר, פסקה ראש הממשלה גולדה מאיר כי מתקפה כזאת לא תוכל להתבצע מסיבות מדיניות. החשש היה בעיקר מארצות הברית, שאם היה נודע לה שישראל פתחה במלחמה, כנראה לא הייתה מסייעת לה לא בנשק ולא בתמיכה מול מועצת הביטחון של האו"ם. מלאי הנשק של ישראל שהיו אמורים להספיק לשבועיים לחימה העידו על התלות הגדולה של ישראל בפטרוניתה הגדולה וישראל לא הייתה מנסה להרחיק מעליה את ארצות הברית, בוודאי לא על סף משבר אזורי.

תגר

במטכ"ל הוחלט בלילה שבין שבת לראשון כי תוכנית המתקפה הראשונה תהיה כנגד מערך הנ"מ המצרי במסגרת מבצע תגר. יציאת המטס הראשון לכיוון מצרים הייתה בשעה 6:30 בבוקר, אולם כבר בדרך של המטוסים למצרים הבינו במטכ"ל כי המצב בחזית הסורית קשה הרבה יותר ויש להעביר את הכוח האווירי לצפון. דיין, שר הביטחון, היה זה שהוביל את המערכה של נטישת החזית המצרית לטובת החזית הצפונית. בני פלד סיפר כי דיין אמר כי זהו "חורבן הבית השלישי", לאחר שביקר בחזית הצפונית וביקש עקב כך כמה שיותר סיוע אווירי לצפון.
בכך, פקודת תגר שהייתה אמורה להתבצע במספר מטסים (כל מטס מעל מאה גיחות) הספיקה רק לבצע את מתקפת ההכנה נגד תותחי הנ"מ המצריים ולכן לא הושמד אפילו טיל אחד. חמור מכך, מאחר שהמבצע לא הושלם, שוקמו יחידות התותחים שנפגעו וכבר ביום שלמחרת יכלו לירות ולהפיל את מטוסי חיל האוויר המתקרבים.

דוגמן

מבצע דוגמן 5 נועד להשמיד את סוללות הטילים הסוריות, זאת כדי לאפשר לחיל האוויר לתת סיוע התקפי לחילות היבשה שהתקשו בעצירת השטף של צבא היבשה הסורי ברמת הגולן. המצב הקשה של חטיבה 188 בדרום הרמה ושל הכוחות המידלדלים גם בצפונה, לא אפשרו אורך נשימה לחיל האוויר ואילצו אותו לפעול במהירות שיא. מרגע ש"תגר" בוטל היו רק מספר שעות לצוותי הקרקע לחמש ולתדלק מחדש את המטוסים כדי שעוד לפני הצהריים יהיו המטוסים מוכנים לבצע את דוגמן.
כפי שצוין לא נערכו גיחות צילום ברמת הגולן מה-5 לחודש ולא הייתה אינדיקציה עכשווית על מיקומן של סוללות טילי הנ"מ. חלק מהסוללות הסוריות היו נייחות, אך תותחי הנ"מ שליוו את כוחות הקרקע וסוללות הSA-6 היו ניידים ואלו זזו מהמקומות שהיו בהם יומיים קודם (למרות שזזו רק בין 6 ל-7 באוקטובר, כך שהיה צריך לצלם ביום ראשון בבוקר כדי לזהות את התזוזה).
מטוסי החיל המריאו למטס הראשון לאחר עיון חפוז בפקודת המבצע ומפות הניווט וללא תצ"אות מעודכנות. בדרך אל היעד הופלו שני פנטומים וארבעה הופלו בדרך חזרה. לעומת זאת הושמדה רק סוללה אחת מתוך 25 סוללות ועוד אחת נפגעה. שני אנשי צוות אוויר נהרגו (קיבלו את עיטור המופת על פעולתם) ו-9 נפלו בשבי הסורי.
כישלונו החמור של מבצע דוגמן גרם לכך שחיל האוויר לא יצא למתקפה כוללת על מערכי הנ"מ הערביים עד לתום המלחמה, ורק כרסם את הנ"מ שבקצות האמ"ט. הקפיצה העיקרית בפגיעה בנ"מ, התרחשה רק לאחר צליחת תעלת סואץ על ידי כוחות החי"ר והשריון שפגעו בסוללות הטילים.

הכרסום השיטתי והעקבי בסוללות הנ"מ לאחר כישלון התוכניות הגדולות

למרות כישלון "דוגמן" וביטול "תגר", המשיך חיל האוויר באופן שיטתי לפגוע במערכי הנ"מ של מצרים וסוריה עד לסוף המלחמה. היו תקיפות בחלק הצפוני של התעלה באזור פורט סעיד, באזור קנטרה, במובלעת הסורית, באזור הצליחה הישראלית ועוד. בסך הכל לאורך כל המלחמה הושמדו על ידי חיל האוויר 52 סוללות נ"מ בשתי החזיתות ועוד 12 על ידי כוחות הקרקע המתקדמים. בסך הכל אבדו 17 ממטוסי חיל האוויר במלחמה נגד הנ"מ, מתוכם 6 במבצע "דוגמן" ו-6 במבצע "מפצח 22" לתקיפת סוללות הטילים בגזרת קנטרה ב-18 באוקטובר.

יעפי קלע לתקיפת הגשרים בתעלה

יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים שהחל באמצע היום, היה קצר ולא איפשר גיחות מרובות למטוסי חיל האוויר. בנוסף, ההפתעה המודיעינית הביאה לכך (מפורט במחדלי המלחמה העיקריים בהמשך הערך) שבשעה 14:00 היה מרבית הכוח האווירי מושבת, כך שכמעט ולא הייתה אפשרות להתמודד עם מערך הגישור המצרי בעת הקמתו.
מהיום השני למלחמה ועד לשלביה המתקדמים, בהם צה"ל כבר אחז בראש גשר בגדה המערבית של תעלת סואץ, ניהל חיל האוויר רצף של מתקפות להשמדת גשרי העברת הכוחות, שהצבא המצרי בנה. זאת כדי למנוע מעבר נוסף של טנקים, חיילים, רק"מ וציוד נוספים, שהיו אמורים לחזק את ראשי הגשר בגדה המזרחית.
מכיוון שכל האזור של תעלת סואץ הוגדר כאמ"ט, לא יכלו מטוסי החיל לתקוף את הגשרים ביעף חתף, שהיה צורה התקיפה המדויקת ביותר באותו בזמן, אך ביצועו היה הופך את מטוס התקיפה לפגיע, בפני טילי ופגזי הנ"מ המצריים. אי לכך, היו טייסי חיל האוויר צריכים לבצע יעפי קלע לעבר הגשרים. בטכניקה זו המטוס התוקף מתקרב בגובה נמוך, למרחק של כמה קילומטרים מהמטרה, כאשר בנקודה ידועה מראש הוא נוסק, ומשליך את הפצצות שממשיכות לעוף בצורה בליסטית לעבר המטרה. לאחר השלכת הפצצות המטוס פונה חזרה לבסיסו, ונמנע מעימות עם כוחות הנ"מ המחכים לו. שיטה זו מוגדרת כפחות מדויקת, אך לא הייתה ברירה לטייסי חיל האוויר כיוון שטקטיקה אחרת הייתה עלולה לעלות באבידות גדולות הרבה יותר, בעיקר בלילה, שבו בוצעו מרבית התקיפות על הגשרים, לקראת יום הלחימה המתחדש.
בסופו של דבר הצליחו מטוסי חיל האוויר במשימתם, ועל פי דיווחו של הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי נפגעו גשרים רבים ומרביתם לא היו כשירים לצליחה במשך שעות ארוכות. בכך, הואטה למעשה הצליחה המצרית אל תוך סיני. עם זאת, המצרים שהכירו את יכולותיו של חיל האוויר, הצטיידו בגשרים מפרקיים, שבהם ניתן היה להחליף חלקים שנפגעו (בניגוד למשל לגשר הגלילים הצה"לי). משחקי "חתול ועכבר" של חיל האוויר הישראלי עם יחידות התחזוקה של צבא מצרים על שלמות הגשרים, לא הסתיימו למעשה עד לסיומה של הלחימה (עם כיתור הארמייה השלישית). זאת מכיוון שלכל אורך הלחימה שמרה מצרים על מסדרון צליחה נקי והדפה את כול ניסיונות צה"ל לעקור את ראשי הגשר שלה.

סיוע לכוחות הקרקע בדרום לפני צליחת התעלה

כאמור חיל האוויר היה מוגבל מאוד בכול הקשור לפעילות בחזית הדרום עקב הלחץ הגדול בחזית הצפון וכמו גם בשל ריבוי סוללות הטילים ויחידות הנ"מ בגזרת התעלה. אי לכך חיל האוויר פעל בצורה מצומצמת יחסית ביומיים הראשונים לקרבות כפי שניתן לשמוע מפי אנשי חטיבת ירושלים שהיו מוצבים במעוזים ורק מדי פעם זיהו יעף של זוג או רביעיית מטוסים. האסטרטגיה קבעה כי למרות רצונה העז של ישראל לשמור על כל קו התעלה בידיים ישראליות, סיני הוא מדבר גדול בו יוכל חיל האוויר להשמיד כל כוח שיתקדם אל מעבר למטריית טילי הנ"מ. בחזית הצפונית לא היה מדבר אלא רמה צרה שהיו בה גם יישובים והייתה חשיבות עליונה להסטת כובד משקלו של חיל האוויר לאזור זה.

תקיפות עומק במצרים במהלך המלחמה

בניגוד למה שהתרחש בתקופת מלחמת ההתשה, בה בוצעה סדרת מבצעי פריחה שבמסגרתם בוצעו תקיפות עומק בקהיר, בדלתא של הנילוס, באזור אסואן ועוד, במלחמת יום הכיפורים לא בוצעה ולו תקיפה אחת בעומק מצרים. הסיבה לכך הייתה נעוצה בעובדה שהמצרים רכשו מהסובייטים כבר באמצע שנת 1973 טילי סקאד שלהם הייתה היכולת להגיע למרכזי האוכלוסייה בישראל. טילי הסקאד הגיעו למצרים באוגוסט 1973 ועוד לא נכנסו לפעילות מבצעית ב-6 באוקטובר. עם זאת חששו בצמרת הישראלית מזירוז בהכנות הטילים ולא היו מוכנים להסתכן בתקיפה מתגרה במצרים כדי שזו לא תשגר טילי סקאד על ערי ישראל.
קרב אל-מנצורה היה תקיפת עומק שחיל האוויר הישראלי יצא אליה ב-14 באוקטובר 1973, היום התשיעי למלחמה. מטרתה הייתה תקיפת שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך לנוכח שיגור מטוסי ירוט מצריים נאלצו המטוסים הישראלים לנהל קרבות אוויר ולא ביצעו את משימת התקיפה.

סיוע בבלימת הכוחות הסוריים ובמתקפת הנגד ברמת הגולן 6–11 באוקטובר

המלחמה ברמת הגולן חולקה ל-3 גזרות על ידי הכוחות התוקפים והצלחתם הייתה שונה מגזרה לגזרה. בגזרת חושניה בדרום רמת גולן, עליה הגנה חטיבה 188, פרצו כוחות השריון הסורים כבר בליל 6 באוקטובר והתקרבו אל עבר מחנה נפח. חיל האוויר ביצע בסה"כ 32 גיחות ביום המלחמה הראשון, גם בשל קוצרו של היום וגם בשל מצב הכוננות השגוי.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, השתתף חיל האוויר בצורה מסיבית ביותר וסייע להחזיק את הקו בדרום רמת הגולן. באמצע היום כוחות סוריים נצפו על גדרות מחנה נפח במרכז הרמה ורק בואם של כוחות מחטיבות המילואים 679 ו-179 הצליחו להדוף ולבלום אותם.
כל אותה העת עסק חיל האוויר בהשמדת כוחות קרקעיים, שיירות ורכבים על צירי התנועה ובמקומות ההתכנסות.
ב-8 באוקטובר היו אמורות להתחולל, לפי החלטת המטה הכללי, שתי מתקפות הנגד הגדולות של צה"ל בשתי החזיתות. בעוד שחיל האוויר נקרא לסייע בחזית הדרומית באופן מצומצם, בחזית הצפונית היה לו תפקיד חשוב. תפקידו של חיל האוויר היה להקדים את התקדמות השריון והחי"ר בתקיפה מסיבית של הכוחות הקרקעיים הסורים. מעל 100 גיחות נעשו באותו היום על הכוחות הסוריים שהתחילו לסגת לאחור עקב הלחץ הכבד של חיל האוויר וחטיבות שריון המילואים.

תקיפות במובלעת הסורית

כוחות צבא היבשה שהופתעו על ידי הסורים, פתחו במתקפת נגד החל מ-8 באוקטובר, ב-9 כבר נהדפו הסורים מרמת הגולן ובימים שלאחר מכן הגדילו אוגדותיהם של דן לנר ורפאל איתן את שטח ההיאחזות הישראלי שכונה "המובלעת".
חיל האוויר השתתף בתקיפות על חי"ר ושריון באזור זה וסייע לכוחות היבשה להחזיק בשטח גם מול התקפות הנגד החוזרות ונשנות של צבא סוריה ולאחר מכן גם מול הכוחות העיראקים והירדנים.

פעילות מסוקי חיל האוויר

בשנות השבעים המוקדמות לא היו ברשות חיל האוויר מסוקי קרב, לכן לא פעלו מסוקי החיל כציידי טנקים, כפי שהם מזוהים כל כך היום, אלא בעיקר במשימות של תובלה. משימות מסוקי חיל האוויר במלחמה נחלקו ל-5 תפקידים עיקריים:
חילוץ והצלה – התפקיד החשוב ביותר בו עסקו מסוקי חיל האוויר במלחמה וזה שידיהם היו מלאות בו עד תום. במלחמת יום הכיפורים עקב המרחק של החזיתות (בעיקר חזית סיני), הייתה נדרשת אפשרות להוביל פצועים באופן המהיר ביותר לבתי החולים במרכז ישראל כדי להציל את חייהם. המסוקים היוו את עמוד השדרה העיקרי של משימות אלה יחד עם מטוסי ההרקולס. במסוק האנפה נכנסו עד 4 אלונקות וביסעור 18. בנוסף המסוקים לא עסקו רק בחילוץ נפגעים אלא גם בחילוץ של חיילים ממקומות בעייתיים אליהם נקלעו, בהם היה חשש לנפילתם בשבי על ידי אויב או גרוע מכך. במהלך המלחמה הוסקו לבתי החולים 2,995 פצועים על ידי מסוקי חיל האוויר ורבים מהם חייבים את חייהם למערך המוטס של חיל האוויר.
הסקה מבצעית של כוחות חי"ר – במהלך מלחמת יוה"כ התרחשו לא מעט מבצעים מוסקים בעורף האויב שללא המסוקים לא הייתה אפשרות לבצעם. המפורסם מכולם היה מבצע קינוח לכיבוש החרמון, בו הונחתו 300 צנחנים בחרמון הסורי. אך מבצעים שונים נערכו לכל אורך המלחמה בהם מבצע פונטיאק - הנחתת כוח תותחנים בג'בל עתקה מערבית לתעלת סואץ, ומבצע דוידקה - הנחתת כוח צנחנים בקטייפה, 250 ק"מ בעומק סוריה.
תובלת ציוד – עוד אלמנט חשוב במלחמה בחזיתות מרוחקות, מסוקי חיל האוויר יכלו להצניח אספקה לכוחות הנלחמים, הובילו דו"חות מודיעין וצילומי אוויר ושימשו כשרות "דואר מהיר" מהחזיתות למפקדות.
לוחמה אלקטרונית – בדומה לתפקידם של מטוסי הסטרטוקרוזר, שימשו גם חלק ממסוקי החיל בפעולות שיבוש מכ"ם של האויב, פעולות אלו נועדו לסייע לתקיפות חיל האוויר על ידי שיתוק או פגיעה במכשירי הגילוי של הכוחות הנגדיים.
הובלת מפקדים – גם תפקיד זה העסיק את המערך המוטס, היות שהמלחמה הייתה מלחמת פתע פעלו המסוקים שעות רבות כדי להביא את חוליות הפיקוד לחזיתות עוד ב-6 באוקטובר. בנוסף, המלחמה שאיימה בתחילתה מאוד על ישראל גרמה לכך שבכירים רבים רצו להגיע לחזיתות ולהתרשם ממהלך הקרבות, שהיו מקור עניין עצום עבור אנשי צבא ותיקים.

טייסת המסוקים הקלים

לחיל האוויר הייתה טייסת מסוקים קלים בנוסף לטייסת המטוסים הקלים, טייסת זו הורכבה מ-18 מסוקים, 10 מסוקי אלואט צרפתיים ו-8 מסוקי בל 206. מסוקים אלה ביצעו במהלך המלחמה כ-650 גיחות, בהן עסקו בעיקר בהובלת כוחות ודו"חות מודיעין, אך גם פעלו בפינוי פצועים ומשימות אחרות כגון הובלת מפקדים במשימות מינהלתיות ומיבצעיות, בעורף ובחזית כאחד. טיווח ארטילריה ואיסוף מודיעין טקטי למפקדים באזורי החזית, ואף חלוקת דואר ללוחמים.

טייסת "כנף"

חיל האוויר הישראלי סבל ערב מלחמת יום הכיפורים ממחסור במטוסי סיור קלים. עקב כך עם פרוץ הקרבות נחכרה על ידי צה"ל טייסת אזרחית קלה שכללה 11 מטוסים. מטוסים אלו העבירו במשך המלחמה אח"מים ומפקדים מחזית לחזית וכמו כן העבירו דו"חות מודיעין מהמפקדות לחזיתות.
המטוסים הגיעו לחיל האוויר מחברת כנף, עשרה מהם היו מסוג איילנדר ואחד צ'ייפטין. המטוסים הוטסו בעיקר על ידי טייסים יוצאי חיל האוויר שרובם גויסו למילואים במלחמה. למרות המחסור בכוח האדם הצליחה הטייסת להפעיל את מטוסיה והשתלטה במהלך המלחמה על כ-70 אחוזים מטיסות הטייסות הקלות. הסיבה לנתח הגדול לו זכו המטוסים האזרחיים הייתה נעוצה בכך שהם היו גדולים יותר ממטוסי הטייסת הקלה של חיל האוויר ויכלו לשאת יותר מטען.
המטוסים הצטרפו לכוחות חיל האוויר כבר ב-6 באוקטובר והשתחררו בתחילת פברואר, לאחר 4 חודשים. המטוסים, שבשלושת הימים הראשונים למלחמה לא פעלו מחשש לפגיעה בהם, טסו שעות רבות ותרמו לחיזוק כוחו של חיל האוויר בטיסות הפנים והקישור. לאחר המלחמה אף צורפו שני מטוסים מסוג איילנדר לשירות בטייסת הקלה של חיל האוויר.

מטוסים ללא טייס

בחיל האוויר פעלה החל מ-1970 טייסת שהפעילה מטוסים ללא טייס. מטוסים אלה, בשונה מאלה המופעלים היום, פעלו באמצעות האצה רקטית ולא היו מתוחכמים כל כך. המל"טים שימשו כמטוסי צילום ולא פחות חשוב כפיתיונות למשיכת טילי נ"מ. היות שמפעיל הנ"מ (בנשק נ"מ מונחה מכ"ם) יושב בקרון בקרה ואינו רואה את המטוס אלא רק את חתימת המכ"ם שלו, יכול הפיתיון הטס בפרופיל טיסה של מטוס קרב למשוך טילים וכך להוריד מיכולת הסוללות לשגר טילים על מטוסים מאוישים.

הנ"מ במלחמה

מערך הנ"מ השתייך מאז קום המדינה לחיל התותחנים, זאת משום שהיה מורכב מיחידות של תותחי נ"מ בלבד. סוללות טילי ההוק, שנקלטו מארצות הברית ב-1965, דרשו הפעלה קרובה יותר לחיל האוויר ולתורות הלחימה שלו, זאת מפני שיכולותיהם יכלו להוות סיכון גם למטוסים ישראליים, אם לא התבצע תיאום מושלם בין המערכות. אי לכך, בעיצומה של מלחמת ההתשה, בה מטוסי חיל האוויר הישראלי הופיעו באופן תדיר על מסכי המכ"ם של מפעילי ההוק, עברו סוללות ההוק ושאר יחידות תותחני הנ"מ תחת פיקוד חיל האוויר.
הגם שישראל דגלה בעיקר בהפעלתם של מטוסי קרב כאמצעי לבלימת והשמדת כלי הטיס של האויב, היא לא זנחה לגמרי את כוחות הנ"מ שלה. בתקופה בה הייתה צריכה ישראל להתמודד עם הגנה על הגבולות הארוכים שלה ביותר מאז ומעולם, נדרשו כוחות הנ"מ להגן על מתקנים חשובים, במידה וכלי טיס עוינים היו מתקרבים ומטוסי חיל האוויר לא הספיקו להגיע לאזור.
מבחינת תורת הפעלת הכוחות, מערך הנ"מ היה הכוח השולי של חיל האוויר הישראלי. הוא לא נועד לתת מענה ראשוני לכול מתקפה, אלא רק לתרחישים מצומצמים ונקודתיים. זאת מפני שישראל לא פרסה בדומה למדינות ערב את כוחות הנ"מ של לכול אורך החזיתות, אלא רק סביב מתקנים חשובים כמו שדות תעופה, תחנות התרעה, או בסיסים שונים.

סוגי האמל"ח ומקומם באסטרטגיה ההגנתית

טילי ק"א
סוללות טילי ההוק, המילה האחרונה בשוק ההגנה האווירית, היו גאוות מערך הנ"מ הישראלי. המערכות החדישות נועדו מחד להתריע על התקדמות מטוסי אויב, ומאידך לנטרל את מטוסיו באמצעות שיגור טילים מונחי מכ"ם מתקדמים ומהירים לעבר כלי הטיס.
תותחי נ"מ
יחידות תותחי הנ"מ שהוצבו במקומו רגישים (כגון מתקני נפט, התרעה, מודיעין ובסיסים) נועדו להפיל כלי טיס שכבר חדרו לשטח ישראל, ובדר"כ גם ביצעו את מתקפתם. מבחינה זו נקראו התותחים "נשק מעניש", כלומר כזה שאמור לפגוע במטוס שכבר הפציץ.
באוקטובר 1973 ישראל החזיקה אמנם רק ב-7 סוללות הוק, אך הוחזקו לא מעט תותחי נ"מ באזורים אסטרטגיים בסיני וברמת הגולן. התותחים הגנו בעיקר על מתקנים שונים שהיו מרוחקים ממרכז הארץ וקרובים לחזיתות כגון: בסיסי חיל האוויר ברפידים, אופיר (שארם א-שייח) ורמת דוד, כמו גם על מתקנים אסטרטגיים כגון שדה הנפט באבו רודס. הם הגנו גם על מוצבי פיקוד כמו "דבלה" (אום חשיבה) או הר כנען, ומתחמים אוגדתיים כמו "טסה", "בלוזה" ו"נפח".
כוחות הנ"מ נחלו הצלחה גדולה במהלך המלחמה והפילו 177 כלי טיס בימי המלחמה, את רובם המכריע באמצעות תותחים.

לקחים ושיפורים מרכזיים

תחקור ושיפור - אחד הדברים בו מצטיין חיל האוויר במיוחד הוא תחקור ופענוח של ליקויים שהתרחשו. עקב כך נעשו לאחר המלחמה מאמצים גדולים כדי להבין את הטעויות שנעשו, ולמנוע את הישנותן. בחיל האוויר התמקדו רבות ברענון ועדכון תורות הלחימה. זאת מפני שהובהר במהלך המלחמה, כי תוכניות מרובעות וקשיחות נוטות להישבר, וכי צריך לתכנן בצורה גמישה יותר אם כי לא גמישה מדי.
יצירת נוהלים ברורים - חיל האוויר פנה להבהיר את שיטת הפעלתו בפני מקבלי ההחלטות ובפני שאר זרועות צה"ל ומפקדיו. הרצון היה למנוע מצב עתידי בו יטולטל הכוח האווירי מזירה לזירה, או ממתאר אחד לאחר, כפי שקרה שימים הראשונים ללחימה (נוהל שהיה מקובל גם לפני 1973 - אך לא קוים בשל המצב הקשה בחזיתות).
עליית חשיבות מערך ההגנ"א של האויב - גם לפני המלחמה הכירו טייסי החיל את איום הנ"מ. אך לאחר המלחמה, השאננות היחסית שהתקיימה בקשר למערכי הטילים והתותחים נעלמה כליל. בחיל האוויר הבינו כי תקיפת שדות תעופה ומטוסי קרב נחוצה אמנם, אך האויב הערבי של המטוסים הישראליים הוא לא המטוס כי אם הטיל הסובייטי. הטקטיקות החדשות לתקיפות טילים באו לידי ביטוי בהצלחה במלחמת לבנון הראשונה בעת חיסול סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון במבצע ערצב 19 בראשית המלחמה.
הקפדה על מצוינות אווירית - חיל האוויר ביצע במהלך המלחמה למעלה מ-11,000 גיחות במשימות של תקיפה, יירוט, תובלה, חילוץ ועוד. השאלה המפורסמת "היכן היה חיל האוויר", שנשאלה לאחר המלחמה על ידי מפקדים בכירים מזרוע היבשה, הוכחה כלא רלוונטית, כאשר הובן שחיל האוויר הופתע כמו שאר כוחות צה"ל. כאשר כמו שאר כוחות צה"ל הצליח גם חיל האוויר לצמוח מן ההפתעה האסטרטגית, ומהמבוכה שאחזה בו, אל הישגים כבירים בדרום ובצפון.
מלחמת יום הכיפורים מהווה אבן דרך משמעותית ביותר בתולדותיו של חיל האוויר הישראלי, היא הביאה למצב בו השאננות והיומרנות שהילכו בו מאז "מבצע מוקד", פינו את מקומן לסדר ופיקחות.

אבידות חיל האוויר במלחמה

מעל לרבע מכוחו המוטס של החיל נפגע במלחמה. כ-102 מטוסים מתוך 383 מטוסי הקרב של החיל אבדו, בהם 32 פנטומים, 53 סקייהוקים, אחד עשר מיראז'ים ושישה מסוקי סער. אבדו גם 7 כלי טיס נוספים. בנוסף למטוסים שאבדו, רבים אחרים ניזוקו ונזקקו לתיקונים רציניים במהלך המלחמה ולאחריה. בתחילת המלחמה היו ברשות חיל האוויר רק 301 מטוסים כשירים, ומדי יום ירדה הכמות בכ-5 בממוצע, כך שברוב ימי המלחמה, או לפחות עד להפעלת הרכבת האווירית האמריקנית, פעל חיל האוויר עם פחות מ-300 מטוסי קרב כשירים. לעיתים אף התקרב מספר המטוסים לקו האדום שהציב מפקד החיל בני פלד - 220 מטוסים.
53 אנשי צוות אוויר נהרגו ויחד עם אנשי הקרקע (ממערך הנ"מ ומתומכי הלחימה) נהרגו במהלך המלחמה 91 חיילים, 44 נפלו בשבי ו-53 חולצו על ידי כוחות הקרקע והמסוקים. עד היום מוגדרים מספר מאנשי צוותות האוויר שנהרגו במלחמה כחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, דבר המעיד על הסיכון הנוסף בפעילות מאחורי קווי האויב.