google/wiki40b huggingface dataset:
שרלוק (סדרת טלוויזיה)

צילומי הסדרה

רעיון הסדרה נהגה על ידי סטיבן מופאט ומארק גאטיס במהלך נסיעה ברכבת לבסיס ההפקה של הסדרה דוקטור הו בקארדיף. כל אחד מהם כתב פרק אחד, והנותר נכתב על ידי סטיבן תומפסון. "Hartswood Films" הפיקה את הסדרה ל-BBC, יחד עם "WGBH". הצילומים התקיימו במקומות שונים, כגון לונדון, סוונסי, דארטמור וקארדיף.
לאחר כתיבת פרק פיילוט בשנת 2009, שודרה הסדרה לראשונה בערוץ BBC One בחודשים יולי ואוגוסט 2010, והכילה 3 פרקים באורך של כ-90 דקות כל אחד. העונה השנייה שודרה בינואר 2012, וכללה גם היא 3 פרקים בלבד. צילומי העונה השלישית היו אמורים לצאת לדרך במהלך שנת 2012, אך עקב השתתפותם של מרטין פרימן ובנדיקט קמברבאץ' בפרויקטים רבים נוספים, הצילומים נדחו ל-2013 והחלו ב-18 במרץ. הם הושלמו באוגוסט 2013. העונה השלישית עלתה לשידור ב-1 בינואר בבריטניה, 19 בינואר בארצות הברית בשנת 2014.
צילומי העונה הרביעית החלו באפריל 2016. העונה הרביעית עלתה לשידור ב-1 בינואר 2017 ונסתיימה ב-15 בינואר 2017.

ביקורת

כבר בהשקתה זכתה הסדרה לביקורות משבחות. בעיתון הגארדיאן, כתב דן מרטין: "עדיין מוקדם, אך הראשון שבסדרת 3 הסרטים בעלי 90 הדקות, "A Study In Pink", מבטיח באופן ברור. יש בו את העידון שבספוקס אך הוא ללא ספק שרלוק הולמס. רצף ההסקות גאוני, והעלילה מסובכת כיאה למופאט." סאם וולאסטון, גם הוא מהגארדיאן, חשש כיוון שחלקים מהעלילה היו בלתי-מוסברים. טום סאטקליף מעיתון האינדפנדנט סבר כי הולמס היה מעט איטי בפתירתו את המקרה, אך ביקורתו הכללית הייתה חיובית: "'שרלוק' הוא ניצחון, שנון לדעת, אך לא מערער את האלגנטיות והקסם של המקור. הוא מבין כי עיקרו של הולמס הוא לא באמת בעלילה אלא בכריזמה."

עיבודים

ב-4 באוקטובר 2012, יצאה ביפן מנגה המבוססת על הסדרה. המנגה מתפרסמת במגזין "Young Ace".‏
נופדיה

נופדיה (באנגלית: Nupedia) הייתה אנציקלופדיית אינטרנט בה פורסמו מאמרים בפורמט תוכן חופשי. היא הוקמה בשנת 2000 ונסגרה בשנת 2003, וידועה כיום כקודמתה של ויקיפדיה. נופדיה הוקמה על ידי ג'ימי ויילס ונתמכה על ידי בומיס - עורכה הראשי היה לארי סאנגר. בניגוד לוויקיפדיה, נופדיה נכתבה על ידי מומחים בלבד ואופיינה בביקורת עמיתים נוקשה, אשר נועדה להביא את מאמריה לרמתן של אנציקלופדיות מקצועיות. לפני סגירתה ב-2003 התפרסמו בנופדיה 25 מאמרים, ו-74 נוספים היו בשלבי עריכה.

היסטוריה

נופדיה פרסמה את מאמריה תחת רישיון חופשי. בשנתה הראשונה השתמשה האנציקלופדיה ברישיון מיוחד - Nupedia Open Content License, אולם בינואר 2001, לאחר לחץ מצד ריצ'רד סטלמן וארגון התוכנה החופשית, החליפה האנציקלופדיה את רישיונה לרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו, אותו הרישיון שבו השתמשה ויקיפדיה לפני שעברה ל-CC. ריצ'רד סטלמן ייסד באותו זמן את GNUפדיה, פרויקט שהיה אמור להתחרות בנופדיה. אחת הטענות הראשיות של תומכי GNUפדיה כנגד נופדיה הייתה שביקורת העמיתים הנוקשה של נופדיה נוגדת את רוחו של ארגון התוכנה החופשית.
במהלך תקופה זו, יצרה נופדיה את ויקיפדיה כפרויקט צדדי, שמטרתו לאסוף מאמרים לפני שהם עוברים את ביקורת העמיתים. פרויקט זה משך עניין משני הצדדים, שכן הוא הסיר את המחסום הבירוקרטי ואיפשר לציבור הרחב לתרום. כתוצאה מכך GNUפדיה מעולם לא התפתחה באמת, והאיום לתחרות בין שתי האנציקלופדיות נמנע. ויקיפדיה, שגדלה בינתיים בקצב מהיר יחסית ומשכה תרומות רבות, פיתחה עד מהרה חיים משלה, והחלה לפעול בנפרד מנופדיה.
חוץ מלהוביל לסופו של פרויקט GNUפדיה, ויקיפדיה אף הובילה לקריסתה ההדרגתית של נופדיה. בפברואר 2002 החליטה בומיס שאין עוד צורך בעורך ראשי בתשלום, ועד מהרה פרש סנג'ר משני הפרויקטים. עם גדילתה של ויקיפדיה הצטמקה נופדיה, וב-26 בספטמבר 2003 היא נסגרה סופית, כאשר כ-21 ממאמריה הועתקו אל ויקיפדיה.

תהליך כתיבת המאמרים

כדי לכתוב מאמרים בנופדיה היה דרוש, חוץ מבמקרים נדירים, דוקטורט, אולם מבקרי המאמר - שכן נופדיה התבססה על ביקורת עמיתים - היו לרוב חסרי ידע מיוחד, שכן הם הזדהו בשם מסך בלבד. למרות שהייתה למבקרים אפשרות להוסיף ביוגרפיה, רבים בחרו שלא לעשות זאת, מה שהוביל למצב בו אנשים בעלי דוקטורט נאלצו לשנות את מאמריהם בהסתמך על ביקורתם של משתמשים אנונימיים ללא ידע בנושא. תהליך הכתיבה בנופדיה היה שונה מזה שבוויקיפדיה בכך שהבודקים לא היו יכולים לשנות את המאמר, אלא רק להעלות ביקורת.
אילן שחורי

ביוגרפיה

שחורי נולד ב-12 בינואר 1954. את דרכו העיתונאית החל ככתב בשבועון "מעריב לנוער", ובהמשך ככתב ספורט של "מעריב". בשנת 1977 הצטרף למערכת עיתון "הארץ" ושימש במשך כחמש שנים ככתב בנושאי משטרה ובתי-משפט, צבא וביטחון. לאחר מכן עבר לשמש ככתב הפוליטי של "הארץ" במשך 12 שנים. 
בשנת 1994 פרש שחורי מ"הארץ" והקים את חברת "תוריסט גייד" שהוציאה לאור את השבועון "תוריסט גייד" לענייני תיירות, נסיעות ורכב.
במסגרת תפקידו ב"הארץ" הירבה שחורי לסקר את העיר תל אביב, לעקוב אחר התכנון והבניה בה ולהשתתף במאבקים ציבורים למען שיפור ושימור פניה של העיר. הוא כתב סדרה ארוכה על ההיסטוריה של העיר וכך הפך לחוקר תולדות העיר תל אביב, במקביל ללימודיו האקדמיים בתחומי תולדות ארץ ישראל.
בשנות ה-2000, שחורי עורך ומפעיל אתר לחובבי תל אביב ועברה, בשם "תל אביב שלי". במקביל, הוא עורך סיורים בעיר וחבר בוועדת השמות לרחובות בעיריית תל אביב. נוסף על כל, פרסם מאמרים בנושא תל אביב בכתבי עת רבים ומשמש מרצה במספר מכללות ומרכזי חינוך. 
על ספרו "חלום שהפך לכרך", זכה בפרס נפתלי מטעם מועצת עיריית תל אביב ובפרס מטעם משרד הפנים.
שחורי בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת תל אביב, בוגר לימודי מוזאולוגיה ואוצרות באוניברסיטת תל אביב וכן בוגר קורס "מורי דרך מוסמכים" מטעם משרד התיירות. הוא משלים דוקטורט בחוג לתולדות ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. באוגוסט 2016 נבחר לכהונת סגן יו"ר אגודת מורי הדרך בישראל.
גיבורי טלמרק

תקציר העלילה

יוזף טרבובן, הרייכסקומיסר של נורווגיה (אריק פורטר), מגיע למפעל המייצר מים כבדים במחוז טלמרק ומודיע למהנדס הראשי נילסן כי עליו להגביר במהירות את ייצור המים הכבדים עבור גרמניה וכי כל חבלה בייצור תגרום להוצאות להורג. הוא מוסר לנילסן את תוכניות המפעל שהוכנו בגרמניה.
המהנדס מצלם את התוכניות ומעביר את המיקרופילם דרך אנשי המחתרת לקנוט סטראוד (ריצ'רד האריס). סטראוד מגיע לאוניברסיטת אוסלו ומוסר את התוכניות לפיזיקאי ד"ר רולף פידרסן (קירק דאגלאס). פידרסן מזהה מיד את משמעות החומר שקיבל ובעזרת סטראוד וחברי מחתרת נוספים, הם משתלטים על ספינת נוסעים נורווגית ומאלצים את הקברניט לשנות את מסלולו ולהפליג ללונדון.
הם מתקבלים על ידי מפקדי הצבא הבריטי שמעבירים להם את החלטתו של צ'רצ'יל שיש להרוס את המפעל וכי עליהם לחזור מיד לנורווגיה בהצנחה ממטוס ולארגן את המחתרת הנורווגית לקראת המבצע ביחד עם אנשי קומנדו בריטים שיוצנחו.
לאחר שהם צונחים בנורווגיה הם מגיעים לבקתה של אנשי המחתרת בה גרים אנה, גרושתו של פידרסן (אולה יקובסון) ודודה (מייקל רדגרייב).
הלוחמים הבריטים נהרגים בהצנחה והמבצע יוצא לפעולה רק על ידי הנורווגים. הם חודרים למפעל ומטמינים בו חומר נפץ. הפיצוץ גורם לנזק גדול אבל הגרמנים מצליחים להתגבר על כך במהירות. הבריטים מפציצים את המפעל והגרמנים מחליטים להפסיק את הייצור ולהעביר את כל מטען המים הכבדים לגרמניה.
המחתרת מקבלת ידיעה שהמשלוח של המים הכבדים יועבר בחביות למעבורת אזרחית. פידרסון חודר למעבורת ומניח שם חומר נפץ מופעל בשעון. הוא נכנס למעבורת ומורה לנוסעים לעבור לירכתיים וללבוש חגורות הצלה לשם אימון. בכך הוא מציל חלק מהם ממות כאשר הפיצוץ משקיע את המעבורת ומטענה היקר. הניצולים נאספים בסירות של תושבי המקום.
מיסטי קופלנד

מיסטי קופלנד (באנגלית: Misty Copeland; נולדה ב-10 בספטמבר 1982) היא רקדנית בלט אמריקאית. היא הפרימה בלרינה של תיאטרון הבלט האמריקאי, הראשונה ממוצא אפריקאי אמריקאי בתפקיד זה.

ביוגרפיה

קופלנד נולד בקנזס סיטי שבמיזורי. בגיל שנתיים התגרשו הוריה והיא נדדה עם אמה וחמשת אחיה בשכונות שונות בלוס אנג'לס שבקליפורניה. החלה לרקוד בלט בגיל 13 בסטודיו בסן פדרו, היא עברה להתגורר בבית מורתה לבלט סידני בראדלי ועד מהרה התפתחה לרקדנית מצטיינת. בגיל 15 הוכתרה על ידי העיתון לוס אנג'לס טיימס לרקדנית הצעירה הטובה ביותר באזור לוס אנג'לס רבתי וזכתה למלגת לימודים בבלט סן פרנסיסקו. אמה של קופלנד דרשה שתחזור להתגורר בביתה ובתגובה הגישה קופלנד בקשה לבית המשפט לזכות בעצמאות מאמה. הסכסוך זכה לתשומת לב תקשורתית רבה. לאחר חודשיים הוסרה התביעה והיא חזרה להתגורר עם אמה, שהתחייבה כי לא תמנע ממנה לרקוד בלט. 
בשנת 2000 התקבלה קופלנד לתיאטרון הבלט האמריקאי, באוגוסט 2007 קודמה לדרגת רקדנית סולנית, ב-2012 כיכבה לראשונה בתפקיד ראשי בהצגה מרכזית כשגילמה את דמותה של "ציפור האש" במופע "ציפור האש" וזכתה לשבחי הביקורת. היא נאלצה להיעדר כשבעה חודשים מהופעות בעקבות סדרת שברי מאמץ בעצם השוקה. לאחר שובה לבמה כיכבה בין השאר בתפקידים הראשיים בהצגות הבלט "אגם הברבורים", "קופליה", "לה ביידר" ו"מאנון". ביוני 2015 נבחרה לרקדנית הראשית של התיאטרון. באותה שנה נבחרה לככב במחזמר בברודוויי "יום בניו יורק" ("On the Town") מאת ליאונרד ברנשטיין על בסיס רעיונו של ג'רום רובינס.
ב-2014 צורפה לוועדה המייעצת לנשיא ארצות הברית ברק אובמה בענייני כושר גופני, ספורט ותזונה. ב-2015 נבחרה לרשימת האנשים המשפיעים ביותר בעולם על ידי טיים מגזין. 
קופלנד היא פרזנטורית של חברת הלבשת הספורט אנדר ארמור, פרסומת בכיכובה זכתה להצלחה גדולה ולמעל 9 מיליון צפיות ב-YouTube. בסרטון מקריאה ילדה מכתבי דחייה שקיבלה קופלנד ובהם מצוין שהיא אינה מתאימה להיות רקדנית בלט עקב מבנה גופה וגילה, על רקע ביצועים מרהיבים של קופלנד. 
היא חיברה אוטוביוגרפיה בשם Life in Motion שיצאה לאור בהוצאת סיימון ושוסטר ב-2014 וספר ילדים בשם "Firebird". 
ביולי 2016 נישאה לבן זוגה אולו אוונס.
אחרונים

ספרות השו"ת

לצד אלה המשיכה להיכתב ספרות השו"ת הענפה. בה פוסקי ההלכה התמודדו עם מקרים פרטיים מסובכים ותוך כך ביררו לעיתים קרובות את ההלכה באופן כללי לעניינים אחרים.

פרשנות התלמוד

פרשנות התלמוד התמקדה בתחילת תקופת האחרונים בפלפול בסוגיות התלמוד. פלפול זה הגיע לעיתים לקיצוניות, שהתבטאה בעיסוק בפרטי פרטים וערימת תלי תלים של השערות והנחות שלא הייתה להן משמעות מלבד האתגר האינטלקטואלי. שיטת לימוד זו עוררה עליה ביקורת, גם מצד רבנים, והיא הוחלפה בלימוד בעל אופי חקרני יותר, שהתמקד בהבנה קונספטואלית של הרעיונות ההלכתיים ובפענוח הגורמים העקרוניים המשפיעים על מהלכי הסוגיה. דרך לימוד זו, שמופיעה כבר בפירוש קצות החושן של רבי אריה לייב הלר, הגיעה למיצוי בשיטת בריסק שפותחה בידי רבי חיים מבריסק.

הגות: קבלה, חסידות ומוסר

תקופת האחרונים התאפיינה בעושר גדול של תורות הגותיות, בחלקן מיסטיות. למן הקבלה של האר"י ותורת המהר"ל, דרך תנועת החסידות ותנועת המוסר ועד ההגות המודרנית של הרב קוק והרב יוסף דב סולובייצ'יק.
נכתבו גם פירושים חדשים למקרא, כגון פירושי הרא"ם המהרש"ל המהר"ל הלבוש והט"ז על פירוש רש"י, כלי יקר,"אור החיים הקדוש" לרבי חיים בן עטר, ספרי חסידות על המקרא,"משך חכמה" לרבי מאיר שמחה מדווינסק, "העמק דבר" לנצי"ב ופירושו של רש"ר הירש לתורה.
איימי רוקו

איימי רוקו (אנגלית: Amy Roko) הוא שם במה של קומיקאית סעודית אשר מסתירה את זהותה בפומבי באמצעות רעלה (מסוג niqab) המכסה את כל הפנים מלבד העיניים. לא ידועים פרטים רבים על זהותה האמיתית; היא נולדה ב-1992 בריאד שבערב הסעודית וחייה בעיר וכיום לומדת לרפואה. רוקו התפרסמה לאחר שהחלה ליצור קליפים שמעבירים ביקורת בצורה הומוריסטית על חיי היום-יום של נשים בערב הסעודית. הקליפים שלה מופצים ברשתות החברתיות השונות כגון: אינסטגרם, Vine  וכו'. הסרטונים מתארים את חיי היום יום של נשים בסעודיה.

פעילות ברשת

את דרכה כקומיקאית החלה איימי כאשר החלה להפיץ סרטונים לחבריה. היא בערוץ Vine משום שמעט דוברי ערבית השתמשו בו, אולם היא גילתה במהרה שהחשיפה של רחבה יותר משדימיינה. סרטונים שפרסמה הציגו בעיות שונות מהעולם הערבי שלא מקובל לדבר עליהם בפומבי בערב הסעודית, לרבות פוליטיקה ודת. עיקר תוכנם של הסרטונים הוא מצב הנשים בסעודיה. כאשר הבינה רוקו את הפוטנציאל הגדול שחבוי בהם, החלה גם להעלות אותם לרשתות החברתיות.
במרץ 2014 עלה הפוסט הראשון שלה לרשת. בדצמבר 2016, מנה חשבון האינסטגרם שלה 1,400,000 עוקבים עם 160 פוסטים בלבד. בחשבון הטוויטר שלה יש מעל ל-70,000 עוקבים.

אג'נדה חברתית

רוקו לא נחשפת בפומבי ומסתובבת עם רעלה על פניה. הרעלה נחשבת לסממן של צניעות והשקטה של האישה בדת המוסלמית. בחברה הסעודית, אשר מקיימת הפרדה נוקשה בין המינים, מעמד האישה נמוך משל הגבר. על נשים סעודיות מוטלים איסורים רבים כגון: אסור לנשים לצאת מהבית שלא בלבוש מלא הכולל עביה ורעלה, אסור לנשים לנהוג וכדומה. רוקו נחשבת כמייצגת של הקול הנשי והשמעתו דרך הרעלה המסורתית, דבר אשר אינו שגרתי, שובר את הסטראוטיפים ומאתגר את היחסים המגדריים בסעודיה.
מאז הצלחתה המסחררת, החלה רוקו לקבל איומים שונים וכן נצפו אנשים שונים אשר צילמו את ביתה. רוקו לא מייחסת חשיבות רבה לאיומים אלו ומעדיפה להתעלם.
"אני מנסה להשקיע את הקול של כל הנערות הצעירות שאין להן קול", מסבירה רוקו. לטענתה, המטרה העיקרית שלה היא לתת לנשים בערב הסעודית את התחושה כי הן לא לבד, וכולן עוברות את אותן דברים, עם זאת, בעזרת הקומדיה היא מנסה להשפיע על החברה וליצור מהפכה במעמד האישה. "אני מציגה את האמת, גם את האמת עצובה, באופן שהחברה רואה כבדיחה ולכן היא מקבלת את הדברים שלי" טוענת רוקו.
רוקו תומכת בשינויים חברתיים למען קידום מעמד האישה כגון חוק "איסור נהיגה", ופועלת לשינוי המצב הקיים בו אישה חלשה ללא גבר - "אנחנו יולדות ילדים מגופינו, איך זה עושה אותנו חלשות?".
בשנת 2016 נכללה ברשימת '100 הנשים המשפיעות ומעוררות ההשראה ביותר השנה' של ה-BBC.
חתרוריט

הרכב כימי וקריסטלוגרפיה

נוסחת המבנה הכימי של החתרוריט היא Ca₃SiO₅.
החתרוריט מתגבש במערכת הטריגונלית, חבורת סימטריות נקודתית דיטריגונלית פירמידלית  וחבורת סימטריות מרחבית R3m. הפרמטרים של תא היחידה הם: Å‏a=7.15 ‏ ו-c=25.56Å.

תכונות פיזיקליות

הגבישים מיקרוסקופים פסאודו-הקסגונליים עד μm‏50. הקשיות של המינרל בינונית, 6 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.02 גרם לסמ"ק.

תכונות אופטיות

אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. גבישי החתרוריט שקופים עד שקופים למחצה, והם חסרי צבע או שצבעם חום אדמדם עד אפור בהיר. בשקף מנוסר החתרוריט חסר צבע.

גילוי ומקור השם

החתרוריט היה מוכר כתרכובת שנוצרה באופן מלאכותי עוד בסוף המאה ה-19. הוא זוהה כמרכיב מרכזי בצמנט פורטלנד על ידי הגאולוג השוודי אלפרד טורנבוהם (Alfred Elis Törnebohm‏; 1911-1838) ב-1897, והוא כינה אותו אליט. ב-1977 גילתה הגאולוגית שולמית גרוס את המינרל בתצורת חתרורים שבנגב, ולצורה הטבעית של המינרל ניתן השם חתרוריט על שם המקום בו נתגלה.

מקור ותפוצה

המינרל נוצר בהתמרת מגע בחום מבעירה של חומר ביטומני שבו היה ספוג סלע המשקע הקרבונטי.
נכון ל-2011 נמצא חתרוריט שנוצר באופן טבעי על פני כדור הארץ במקום אחד בלבד בעולם - תצורת חתרורים בבקעת חתרורים מזרחית לערד. בסביבה זו הוא מצוי בחברת מינרלים אחרים שנוצרו בחום גבוה (דוגמת הלרניט והבראונמילריט).
כדור גלואונים

כדור גלואונים (glueball), בפיזיקת חלקיקים, הוא חלקיק תת-אטומי המורכב אך ורק מגלואונים ואינו מכיל קווארקים. הרכבת חלקיק מגלואונים בלבד אפשרית משום שגלואונים נושאים עמם מטען צבע ומגיבים עם הכוח הגרעיני החזק. גילוי כדורי גלואונים במאיץ חלקיקים מורכב במיוחד, מכיוון שהם מתרכבים בקלות עם מזונים אחרים.
ארמין הרץ

קורות חייו ומפעלו

ארמין הרץ נולד בעיר ארד כבנם של יוז'ף הרץ וברברה פישל. כקבלן שילוח, בספנות הוא התחקה אחר ייצור הסלאמי מבעלי מלאכה איטלקים, ואחרי שחזר לביתו, הקים מפעל לייצור בשנת 1888. לאחר בחינה מדוקדקת של האקלים והתנאים החברתיים, הוא הקים מפעל בבודפשט, קרוב לדנובה, תוך ניצול האקלים המיוחד שמספק הנהר וההזדמנויות של עיר בירה משגשגת.
החישובים של הרץ הוכיחו את עצמם, וההוכחה הייתה הסלמי שכונה "סלמי של חורף" שצופה מבחוץ בעטיפת עובש אצילי והפך להצלחה תוך זמן קצר. הוא זכה בפרס הגדול בתערוכת המילניום של שנת 1896. בשנת 1900 זכה סלמי החורף גם בגרנד פרי בתערוכה העולמית בפריס, ואפילו באיחוד האירופי קיבל בשנת 2009 את ההגנה ל"כינוי גאוגרפי מוגן" בשם "סלמי החורף של בודפשט".
סמל בנין

סמל בנין הנוכחי אומץ מחדש כסמל רשמי של בנין בשנת 1990 לאחר שהוחלף בשנת 1975.
הסמל הוא שלט אצולה לו שני תומכים. ציצת הסמל מורכבת משני קרני תאו אפריקני המוצגים כקרני שפע ומלאים תירס והמסמלים שפע.
שלט האצולה מחולק לארבעה רבעים. הרביע השמאלי עליון מתאר טירה בסגנון סומבה המסמל את ההיסטוריה של ממלכת בנין. הרביע הימני עליון מציג את כוכב בנין - הכבוד הגבוה ביותר שניתן לאזרח המדינה. הרביע הימני התחתון מציג ספינה, המייצגת את הגעת המתיישבים האירופאים לבנין, והרביע השמאלי התחתון מציג עץ דקל המסמל את כלכלת המדינה.
התומכים הם שני נמרים - החיה הלאומית של בנין.
מתחת הסמל רשום מוטו המדינה בצרפתית - "אחווה, צדק, עבודה".
D'eux

רקע, הוצאה ותוכן

D'eux הוקלט באולפן מגה שבפריז, צרפת, בנובמבר ודצמבר 1994. ז'אן-ז'אק גולדמן, זמר וכותב שירים צרפתי פופולרי, כתב והפיק אחת עשרה רצועות מתוך האלבום. הרצועה הראשונה, "Cherche encore", נכתבה על ידי אריק בנצי. האלבום כולל דואט של דיון עם גולדמן בשם "J'irai où tu iras", שני סינגלים מצליחים "Pour que tu m'aimes encore" ו-"Je sais pas", ושיר המוקדש לאחייניתה של דיון שנפטרה מסיסטיק פיברוזיס, "Vole". 
שלוש הרצועות האחרונות הוקלטו מאוחר יותר בשפה האנגלית בשמות "If That's What It Takes", "I Don't Know" ו-"Fly" ונכללו באלבום הבא של דיון, Falling into You. D'eux הופץ ב- 30 במרץ 1995 בקנדה וב-3 באפריל 1995 בצרפת. הוא הופץ גם במדינות אחרות באירופה בין אפריל לנובמבר 1995, ובארצות הברית במאי 1995. D'eux הופץ בינואר 1996, בניו זילנד ובאוקטובר 1996 ביפן. בשנת 2007, הוציאה דיון את האלבום D'elles, אשר שמו נגזר משם האלבום הזה.

סינגלים

הסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, "Pour que tu m'aimes encore", יצא לראשונה בקוויבק ובצרפת במרץ 1995. כמו כן, הופץ השיר במדינות נוספות כמה חודשים לאחר מכן. "Pour que tu m'aimes encore" הצליח מאוד במדינות בהן מדברים צרפתית. בצרפת, הצליח השיר לכבוש את פסגת מצעד השירים במשך שנים עשר שבועות. בוולוניה הצליח לכבוש את פסגת מצעד השירים במשך חמישה עשר שבועות. השיר הגיע למקום הראשון בקוויבק, שם נשאר במשך ארבעה שבועות. בין היתר, הפך השיר לשיר הנמכר ביותר בשנת 1995, הן בצרפת והן בוולוניה. בצרפת הצליח להימכר בלמעלה ממיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לעשות זאת. השיר זכה להצלחה גם במדינות אחרות, כאשר הגיע לעשירייה הפותחת בפלנדריה, הולנד ושוודיה. למרות היותו של השיר שיר בשפה הצרפתית, הוא הצליח להגיע אל העשירייה הפותחת בבריטניה ואירלנד. במצעד של אירופה הוט 100, הצליח להגיע אל המקום הרביעי.
הסינגל השני, "Je sais pas", יצא בקוויבק ביולי 1995, בבלגיה באוגוסט 1995, ובצרפת באוקטובר 1995. השיר כבש את צמרת מצעד השירים שבצרפת (במשך שבעה שבועות), ולוניה (במשך שבועיים) וקוויבק (במשך ארבעה שבועות). במצעד של אירופה הוט 100, הצליח להגיע אל המקום השביעי. "Je sais pas" הפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בצרפת ובוולוניה בשנת 1995, ואף הצליח להיכנס אל מצעדי סוף השנה של שתי המדינות. בצרפת נמכר "Je sais pas" בלמעלה מחצי מיליון עותקים. 
"Le ballet" יצא בצרפת בינואר 1996, כסינגל שיווקי. הוא הגיע למקום החמישי במצעד האירפליי של המדינה, תוך שתיפקד כבי-סייד של השיר "Falling into You". בגלל ההצלחה של D'eux, תחנות הרדיו בקוויבק החלו לנגן את "Destin" בינואר 1996. השיר הצליח לשהות במצעד האירפליי של קוויבק במשך שמונה חודשים, מה שהופך אותו לאחד מהשירים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לעשות זאת.  במאי 1996, החלו תחנות רדיו שונות בקוויבק לנגן את "J'irai où tu iras", דואט עם ז'אן-ז'אק גולדמן. השיר הגיע אל המקום ה-14 במצעד האירפליי של קוויבק. כל הסינגלים מ-D'eux נכללו באלבום הלהיטים המצליח ביותר של דיון משנת 2005, On ne chang pas.

ביקורות

D'eux קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. סטיבן תומאס ארלווין מ-AllMusic העניק לו שלושה כוכבים מתוך חמישה. הוא ציין כי לכתיבה של ז'אן-ז'אק גולדמן הייתה השפעה רבה על האלבום, תוך שציין כי גולדמן ניסה לכתוב שירים בסגנון הפופ העכשווי למבוגרים. דבר אשר השפיע על הצלחת האלבום. לסיום, הוסיף ארלווין כי מדובר באלבום פופ עכשווי למבוגרים שמצליח בזכות סגנונו הייחודי, לעניין את הקהל הרחב.
שטפן יורש

שטפן יורש (רומנית: Ştefan Iureş. שמו המקורי Ștefan Iuster, שטפן יוסטר) (נולד ב-7 במאי 1931 ביאשי נפטר ב-8 ביולי 2013 ביאשי, אולם מגיל 3 חי בבוקרשט, שברומניה), סופר, משורר, מחזאי ועורך יהודי רומני, מנהל הוצאת הספרים "Hasefer".
בנוסף לשירה ומסות יורש כתב גם ספרות ילדים ומחזות.
נכדיו חיים בירושלים.
ראש צורים

היסטוריה

ראש צורים נוסד בשנת 1969 במקום בו שכנה עין צורים אשר נחרבה במלחמת העצמאות, והייתה היישוב השני בגוש עציון המתחדש שלאחר מלחמת ששת הימים. לצורך הקמת המקום הופקעו הקרקעות בסביבה. מקרקעות ההפקעה הוחרגה חרבת זכריה לבקשת אנשי דת מוסלמים שטענו שמדובר באתר קדוש.
השם ראש צורים, המזכיר את שמה של עין צורים שנחרבה בגוש עציון ועברה לחבל לכיש, ניתן לה על פי הפסוק מדברי בלעם: "כִּי-מֵרֹאש צֻרִים  אֶרְאֶנּוּ וּמִגְבָעוֹת אֲשוּרֶנוּ הֶן-עָם לְבָדָד יִשְכֹּן וּבַגוֹיִם לֹא יִתְחַשָּב". 
טקס העלייה לקרקע התקיים בט"ו באב תשכ"ט, 31 ביולי 1969. מייסדי הקיבוץ היו גרעין של הצופים הדתיים שתוגבר בידי בני הקיבוץ הדתי שגויסו לנח"ל. מפאת מחסור באדמות הקיבוץ תוכנן להתבסס על שילוב של חקלאות ותעשייה, כאשר רבות מהאדמות שיועדו לעיבוד היו בשפלה בתחומי הקו הירוק. עבודות הקמת הבתים נמשכו גם לאחר הטקס ועל כן מציינים את ג' בתשרי תש"ל כתאריך אזרוח היישוב. 
בשנות התשעים הוקמה בקיבוץ שכונת הרחבה. נכון ל-2015 מתגוררות בקיבוץ כ-200 משפחות, כרבע מתוכן חברות בקיבוץ.

כיום

בבעלות הקיבוץ מספר ענפי משק: רפת חלב, לול הודים וגידול מטעים שונים וכרמים ליין. בנוסף בעבר היו בבעלות הקיבוץ מפעל לייצור מכשירים לטיהור מים בשם "מי צורים" ומפעל לייצור פנסים לרכב בשם "אור צורים".
במקום מספר מוסדות חינוך, בהם אולפנת 'בני עקיבא' לבנות בראשות הרב גלעד לואיס.
רב הקיבוץ הוא הרב מרדכי ורדי המכהן גם כרב בית הספר לקולנוע מעלה.
בחודש אלול שנת תשע"ח הוקמה בקיבוץ ישיבה גבוהה לנשים.
נישואי פיגארו

היסטוריה

האופרה הייתה הראשונה בסדרה של שיתופי פעולה מוצלחים בין מוצרט לבין דה פונטה; הם המשיכו ויצרו יחד את דון ג'ובאני וכך עושות כולן. היה זה מוצרט שהביא את עותק המחזה של בומרשה לדה פונטה, וזה תרגם את המחזה, חיבר תוך 6 שבועות ליברטו באיטלקית, שפת האופרה הנפוצה דאז, והסיר את יסודות הסאטירה השנונים של הסיפור. רק לאחר ששכנע את הקיסר יוזף השני שהסצנות מעוררות המחלוקת (בין השאר מונולוג של פיגארו, שבו הוא מהרהר בעברו ותוהה, אם הרוזן אכן עולה מטבע הדברים עליו עצמו) הוסרו, ניתנה הרשות להציג את האופרה.

מוזיקה

הפתיחה לנישואי פיגארו אינה משתמשת במוזיקה באופרה עצמה, בניגוד לפתיחות אופרה רבות (כולל שתי האופרות האחרות בשיתוף הפעולה עם דה פונטה). המוזיקה של האריה של פיגארו, החותמת את המערכה ה-I של האופרה, Non piú andrai, משמשת כשיר הלכת האיטי המסורתי של משמר קולדסטרים הבריטי.
מוצרט "מחזר" את המוזיקה של Agnus Dei מתוך מיסת ההכתרה (Krönungsmesse, KV317) ב-Dove sono של הרוזנת (בסול מז'ור במקום הפה מז'ור המקורי). אותו מוטיב מופיע בקונצ'רטו לבסון המוקדם שלו (K.186e/K.191).
מוצרט מצטט את-Non piú andrai באופרה דון ג'ובאני, כציטוט מכוון. במסגרת העלילה של דון ג'ובאני, המוזיקה מנוגנת בידי להקת מוזיקאים, המשעשעים את ג'ובאני בארוחת הערב. הקטע מנוגן לאחר שתי יצירות אחרות, של מלחינים שונים ממוצרט (ויסנטה מרטין אי סולר וג'וספה סארטי), ובקטע השלישי אומר לפורלו, משרתו של דון ג'ובאני, כי את הקטע הזה הוא "מכיר יותר מדי". בנוסף, משחיל הוא את מוטיב האריה הזו באמצעו של קטע האנסמבל "Riposate, vezzose ragazze".

דמויות

האופרות הקומיות האיטלקיות של מוצרט ידועות בדרמה מעורבבת הדמויות שלהן, בניגוד לפשטותן של אופרות משולש האהבה הטרגי בסגנון הבלקנטו והאופרות המאוחרות יותר. לגבי האופרה "נישואי פיגארו" הדבר נכון במיוחד, בשל ריבוי הדמויות הראשיות.
(ראה רשימת דמויות בתבנית המידע).
נהוג לחלק את הדמויות באופרה הקומית לדמויות "בופה", כלומר בעלות אופי קומי, מול דמויות "סריה", בעלות אופי רציני. אחד ממאפייני האופרה הוא בשמירה על החלוקה הזו, כאשר המשרתים (פיגארו וסוזנה) הם בעלי מאפייני בופה מובהקים, בעוד בני האצולה (הרוזן ובייחוד אשתו) הם דמויות סריה. עם זאת, השימוש הרב בהתחפשות, מאפיין כללי של האופרה הקומית במאה ה-18, מביא לכך שדמויות צריכות לשנות את אופיין ובהתאם את סגנון שירתן.

בקולנוע

בסרט חומות של תקווה משנת 1994 אנדי דופרין (טים רובינס) מנגן במערכת הכריזה של כלא שושנק את דואט המכתב (sull'aria) של סוזנה והרוזנת מתוך המערכה השנייה. רד (מורגן פרימן) שהוא דמות מספרת אומר "אני לא יודע על מה בדיוק שרו שתי הנשים האיטלקיות האלו, האמת שאני לא רוצה לדעת, דברים מסוימים עדיפים להישאר בלי מילים".
בסרט אני אוהב אותך פיליפ מוריס משנת 2009 רגע לפני שג'יי ראסל (ג'ים קארי) נכנס לבית המשפט כשהוא מתחזה לעו"ד, אחד המושבעים שאותו רימה בעבר מזהה אותו וכך מסתיימת הסצנה תוך כדי ניגון אותו הקטע-Sull'aria
מוגוצ'ה

היסטוריה

שמה של מוגוצ'ה נובע מהשפה האבנקית מונגו - אחד השבטים האבנקים, וצ'י - סיומת לשייכות. הסבר אחר טוען שמשמעות שמה היא "עמק זהב". היישוב הוקם בשנת 1910 במהלך סלילת הרכבת האמורית, ותחנת הרכבת "מוגוצ'ה" נוסדה בשנת 1914. בשנות ה-20 החלה הפקת זהב תעשייתית באזור. מוגוצ'ה זכתה למעמד "עיר" בשנת 1950. בסוף שנות ה-50 ותחילת ה-60 נבנה ליד מוגוצ'ה שדה תעופה צבאי בעקבות הפיצול הסיני-סובייטי. הוקמו בעיר מספר פרויקטי דיור שנועדו לאכלס את מוגוצ'ה, שניחנה באקלים עוין. כתוצאה גדלה האוכלוסייה לכמעט 18,000 איש בשנת 1979. עם תחילת שנות ה-90 עזבו שליש מתושביה לערים גדולות בעקבות שפל כלכלי חמור. מרבית תושביה עובדים באחזקת הרכבת הטרנס סיבירית והשאר במכרות זהב.
מזג האוויר קיצוני ביותר לכן ישנו פתגם מקומי: "אלוהים ברא את סוצ'י והשטן את מוגוצ'ה"
יעקב יערי-פולסקין

יעקב יערי-פּוֹלֶסְקִין (25 בדצמבר 1886 – י"ז בתשרי תש"ה, 4 באוקטובר 1944) היה עיתונאי, סופר וחוקר תולדות ארץ ישראל.

חייו ומפעליו

יעקב פולסקין נולד בפריסלאב שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). בילדותו קיבל חינוך מסורתי. בשנת 1905, בגיל 19, עלה לארץ עם אנשי העלייה השנייה. הוא היה שכיר יום, שומר בפתח תקווה ובמושבות אחרות. השתתף בייסוד מושב העובדים הראשון בארץ, עין גנים ליד פתח תקווה. בשנים 1909-1910, לאחר ייסוד תל אביב השתתף בבניית בנין גימנסיה הרצליה, ופעל להעסקת  יהודים על פי עקרון "עבודה עברית". בזיכרונותיו תיאר את התנכלויות הפועלים הערבים לקבוצת "מיישרי החולות", שעם חבריה נמנה. לאור קשיי הפרנסה בעיר, הוא עלה לגליל. הוא נמנה עם ראשוני המתיישבים של המושב הראשון בעמק יזרעאל - מרחביה.
יחד עם חברו, דוב (ברלי) שוויגר הוציא לאור שני גיליונות של כתב עת בכתב יד בשם "דער פיאש" (יידיש: המעדר), אשר נועד לתאר את חיי הפועלים.
בשנת 1911 היגר לארצות הברית. חזר ארצה בשנת 1914 וגורש ממנה כעבור שנה, בימי מלחמת העולם הראשונה עקב היותו נתין זר. הוא גר בארצות הברית ועבד כפועל חקלאי בחווה בדקוטה. בתקופה זאת כתב רשימות שהתבססו על זיכרונותיו מחיי חברים שעבד אתם במושבות יהודה והגליל וכן רשימות על דמויות שונות מהיישוב. את רשמיו כתב ביידיש. הרשימות שלו כונסו בספר "חולמים ולוחמים".
בשנת 1920 שב לארץ והיה לכתב של העיתון היהודי-אמריקאי "פארווערטס" ("קדימה"). באותה תקופה החל בכתיבת קורות חייהם של אנשי העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
בשנת 1922 יצא לאור ספרו הנודע חולמים ולוחמים, שהיה נפוץ בקרב בני הנעורים, חברי תנועות נוער וארגונים ציוניים. בהמשך היה עיתונאי בעיתונים "הארץ", "דואר היום" ועוד. חקר את פרשת ניל"י ואסף חומרים עליה.