google/wiki40b huggingface dataset:
לודוויג במברגר

לודוויג במברגר (Ludwig Bamberger;‏ 22 ביולי 1823, מיינץ – 14 במרץ 1899, ברלין) היה בנקאי, כלכלן ופוליטיקאי גרמני-יהודי.

קורות חיים

במברגר נולד בעיר מיינץ להורים יהודים. הוא למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת גטינגן ולקח חלק פעיל במהפכה הרפובליקנית בגרמניה (1848). במברגר היה אחד מראשי המהפכנים בעירו וערך עיתון רפובליקני, שבו פרסם מאמרי תמיכה בדמוקרטיה. ב-1849 היה מעורב במרד במדינת באדן. לאחר כישלון המרד נדונו מארגניו למוות, אולם במברגר נמלט לשווייץ.
במשך כעשור וחצי חי בגולה, קודם בלונדון ובהולנד ומ-1852 ואילך בפריז, שם עבד כבנקאי, רכש ידע נרחב בכלכלה ואף עסק מעט בפוליטיקה. 
ב-1866 קיבלו מהפכני 1849 חנינה כללית, שאפשרה לבמברגר לשוב לגרמניה. הוא עשה כן ב-1867 ואף נבחר לחבר הרייכסטאג ארבע שנים לאחר מכן. ב-1869 הצטרף למפלגה הליברלית הלאומית של גרמניה. ב-1870 היה שותף להקמת הבנק דויטשה בנק, שיועד להתמחות בסחר בינלאומי, יחד עם אדלברט דלברוק ובנקאים נוספים. 
למשך תקופה קצרה שימש כיועצו של אוטו פון ביסמרק, בעיקר בנוגע להקמת הבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית החדשה. הוא היה מעורב בחקיקה כלכלית מקיפה והיה ידוע כליברל התומך בסחר חופשי ומתנגד בתקיפות לסוציאליזם. כמו כן היה לו חלק בדבקותה של המדינה בבסיס הזהב. 
כששינה ביסמרק את טעמו ופנה בעצמו לרפורמות חברתיות, קולוניאליזם ולהחלת מכסי מגן, היה במברגר בין המתנגדים למדיניותו. במשך שלוש שנים שימש כיועצו של הקיסר (לימים) פרידריך השלישי. ב-1892 פרש מהחיים הפוליטיים וב-1899 נפטר בברלין.

במברגר והיהדות

במברגר, שכונה "היהודי האדום", היה בן למשפחה יהודית מתבוללת. ב-1880 פרסם מאמר בשם "יהדות וגרמניות" (Deutschtum und Judentum), בו השיב על המאמרים האנטישמיים שפרסם היינריך טרייצ'קה, בהם טען כי היהודים לא השתלבו בחברה הגרמנית, ולכן עליהם לעזוב את גרמניה.

מאמריו

מלבד המאמרים בנוגע ליהדות, פרסם גם מאמרים בנושאים מדיניים וכלכליים. עיקר מאמריו המדיניים העבירו ביקורת על השלטונות בגרמניה (בעיקר על משטר ביסמרק שלאחר השינוי). מאמריו הכלכליים עסקו בעיקר בכלכלה מדינית כללית ובסוגיות מטבע. כל מאמריו אוגדו לחמישה ספרים בשנים 1894–1898.
עודד זהבי

ביוגרפיה

זהבי נולד בירושלים לאלכס (אחיהם של העיתונאי נתן זהבי ושל איש המדע אבינעם זהבי), ולפנינה זהבי. הוא למד אצל המלחינים אנדרה היידו, ג'ורג' קראמב ושילה סילבר ואצל התאורטיקאים יוג'ין נרמור ולאונרד מאייר. בשנת 1993 סיים את עבודת הדוקטורט ומאז הוא פעיל בחיבור מוזיקה קונצרטנטית, מוזיקה לתיאטרון ולמחול וכן לסרטי תעודה ועלילה בקולנוע ובטלוויזיה.
יצירותיו של זהבי בוצעו בתזמורות חשובות בישראל ומחוצה לה, ביניהן תזמורת קירוב, התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם המנצחים אנטוניו פאפאנו, ואלרי גרגייב, ליאונרד סלטקין, נעם שריף, מארק ינובסקי, מנדי רודן, סטנלי ספרבר וירון טראוב.
בשנת 1995 הקים את החוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה, ועמד בראשו עד שנת 2006. זהבי הוא פרופסור מן המניין (אמן) בחוג וממשיך ללמד בו (נכון לשנת 2011). כמו כן, הוא מלמד בבית הספר רימון ועוסק בפעילות ציבורית בתחום המוזיקה בישראל.
עודד זהבי היה בעבר מלחין הבית של הקאמרטה הישראלית ירושלים ושל התזמורת הסימפונית ירושלים משם הוא התפטר מסיבות אישיות.
בשנת 2012 החל להגיש עם אמנון רובינשטיין תוכנית שבועית בקול המוסיקה בשם "שחרית מוזיקלית לנהגי משאיות ואוטובוסים".
ביולי 2018 התמנה לתפקיד המנהל האמנותי של חג המוזיקה הישראלית.

חיים אישיים

זהבי נשוי ואב לשניים.
ישראל נגריס

ביוגרפיה

נגריס נולד בקאונאס (קובנה), שבליטא. בין 1933 ל-1942 למד בגימנסיה ע"ש שלום עליכם בקאונאס. בין 1936 ל-1941 למד גם נגינה בכינור בקונסרבטוריון שבעיר. בזמן מלחמת העולם השנייה, נמלטה משפחתו לקזחסטן, שם סיים את חוק לימודיו. 
ב-1945 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת קאונאס. במקביל ללימודי הרפואה, למד גם לימודי מוזיקה ומשחק. לאחר שסיים ב-1950, התמחה בפוניאטריה באופרת בולשוי במוסקבה (1951) ובאופרת קירוב בלנינגרד (סנקט פטרבורג) (ב-1952). ב-1953 החל לעבוד בבית חולים בקאונאס, במקביל לעבודה באוניברסיטה כמרצה. ב-1955 החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטה שבעיר, אותם סיים ב-1958. נגריס עמד בראש מחלקה פוניאטרית בבית חולים בקאונאס, ואחר כך מונה כמנהל בית החולים. 
ב-1960 עלה לארץ ועבד כמנתח אף אוזן גרון, תחילה במסגרת קופת חולים ומ-1962 כרופא עצמאי. נגריס המשיך לפתח את מומחיותו, וקנה לעצמו שם עולמי בתחום הפוניאטריה. ב-1964 עד 1967 הרצה באוניברסיטת זאגרב (אז ביוגוסלביה, כיום בקרואטיה). הוא סיים את עבודתו עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין יוגוסלביה לישראל אחרי מלחמת ששת הימים. ב-1968, 1982 וב-1989 עבר התמחויות נוספות (בטוקיו, בארצות הברית, ובארלנגן, גרמניה, בהתאמה). מ-1983 היה מרצה אורח לפוניאטריה בבית הספר הגבוה לזימרה ומשחק בווינה. ב-1993 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת קייב. נגריס גם הרצה באוניברסיטת בר-אילן. 
נגריס פיתח תרופה נגד צרידות, אשר נרשמה כפטנט על שמו ב-1989. התרופה התקבלה על ידי ה-FDA ב-1991. 
חיבר ספר על מבנה הקול וצורת דיבור נכונה בשם הכל על הקול (הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד 1998).
בין מטופליו היו אמנים מפורסמים כגון מדונה ומייקל ג'קסון (בעת ביקורם בארץ), ירדנה ארזי, חנה לסלאו, וצביקה פיק; חזנים כדודו פישר ובן ציון מילר, ופוליטיקאים כיצחק רבין וביל קלינטון. 
נגריס נפטר בתל אביב ב-18 בדצמבר 2005. הותיר אחריו אישה, חיה, ושלושה בנים (בני, עדי ורואי). בנו, פרופסור בני נגריס, אף הוא מומחה לבעיות במיתרי הקול.
מבשלת שריגים

הקמה ופעילות

המבשלה הוקמה בשריגים, בשנת 2011 על ידי אהוד אילון ועופר רונן.
מספר שנים קודם הקמת המבשלה עסקו השניים בנפרד בבישול בירות כתחביב, וזכו לפרסים בתחרויות בירה. בעקבות ההצלחה הקימו בסוף שנת 2011 את מבשלת שריגים ביישוב שריגים.
המותגים המרכזים של המבשלה הם "עמק האלה" בירות בסגנון אירופאי קלאסי הנקראת על שם אזור המבשלה, ו"רונן" בירות בסגנון בוטיק אמריקאי על שם המייסד עופר רונן. 
מוצרי המבשלה משווקים בתפוצה רחבה, וניתן למצוא אותם בחנויות משקאות רבות בישראל. הבירות משווקות בבקבוקי 330 מ"ל ובחביות עבור מספר ברים ומסעדות.
נהגי המירוצים (סרט)

עלילה

אל צוות נהגי מירוצים בסנקט פטרבורג בראשותו של דוקר (Doker), מגיע סטפן מוחוב, שאך זה סיים את שירותו הצבאי. כאן אחיו הקטן מישקה, טכנאי מחשבים צעיר, הוא המומחה לפריצת מנעולים אלקטרוניים בעוד אביהם הקשיש עובד כמכונאי רכב. עם כניסתו של סטפן דוקר נפרד מהחברה שלו קטיה — בתו של קולונל במשטרת התנועה בשם סטפצ'נקו, שגם היא חברה בצוות שלהם. אביה מאוד לא מסכים עם התחביב שלה, אבל בהיותו טוב לב ועדין באופיו, הוא לא יכול באופן חד משמעי לאסור על קטיה לעסוק במירוצי רחוב.
דוקר בכוונה מעורר מצב, כך שסטפן במהלך "טבילת האש" שלו כנהג מירוצים הורס את המכונית המשודרגת שלו ושל דוקר. בתורה, קטיה מתאהב בסטפן, מה שעוד יותר מחריף את הקונפליקט: לא רק בין סטפן לדוקר, אלא גם בין סטפן לניקיטה, ותיק הנהגים בצוות שמבטא בגלוי את סלידתו מסטפן. מאוחר יותר דוקר אפילו מציע לסטפן לוותר על החוב שלו בשל הרס מכוניתו ומציע לו לעזוב את קטיה. במקביל מתפתח סיפור דרמה נוסף: אחיו של סטפן, מישה מנסה להתחיל עם לורה מהצוות של דוקר. היא, שמבוגרת מאוד ביחס לגילו, מתייחסת אליו בזלזול ולועגת לו.
כשמתגלה שהוא לא היחיד שחייב לדוקר אלא כל שאר אנשי הצוות, סטפן וקטיה מארגנים את כל החבורה לשיחה על כך, אך זה מתפתח לקטטה שבמהלכה סטפן וניקיטה מכים זה את זה. באותו הערב דוקר ניהל קשרים עם המאפיה באמצעות גניבת כלי רכב, בעוד משטרת התנועה מקבלת מידע פנימי על הגניבה המתוכננת ויוצאת למבצע ללכידת נהגי המירוצים. במרדף מכוניות לילי ברחובות סנקט פטרבורג, הנהגים מצליחים לחמוק וסטפן משלים עם ניקיטה. המבצע הכושל של המשטרה משפיע על אביה של קטיה, שמתחיל לחשוב שמפקדיו במשטרה מחפים על הנהגים והוא מספר על כך למפקדו הישיר. 
באותו יום בערב, אחרי הליכה עם סטיבן, קטיה מגיעה אל דוקר במוסך ואומרת לו שהיא עוזבת לתמיד, יחד עם סטפן ומישקה. דוקר מנסה לאנוס אותה, אבל עוצר את עצמו ברגע האחרון. עד מהרה מתברר שהחבורה מנוהלת על ידי מפקד המשטרה. לאחר שיחה עם הקולונל, המכונאי המבוגר מסרב לעזור למאפיה ואלה מכים אותו באכזריות, כשמישה מצלם את האירוע בטלפון הנייד שלו. דוקר והגנרל שמים לב לזה, דוקר חוטף את קטיה והגנרל יושב בתוך הג'יפ גרנד צ'ירוקי שלו ויוצא לרדוף אחרי מישקה ולבסוף דורס אותו למוות. גוסס, מישה מצליח לשלוח לסטפן וידאו בהודעת MMS (שלאחר מכן מגיעה לידיו של סגן-אלוף סטפאצ'נקו). מבלי לדעת זאת, הגנרל אומר למישה: "בני, במשחקים למבוגרים, צריך לשלם כמו מבוגר" ומוחץ את הטלפון בעקב המגף שלו.
כאשר סטפן מגיע למוסך, כבר מגיע הבוקר. האב אינו מוסר את מפקד משטרת התנועה מחשש שיואשם במותו של בנו. הוא נשאר עם מישה המת בידיו, בעוד שאר הצוות יוצא למרדף. יחד עם המשטרה, נהגי המירוצים דוחקים את הגנרל אל מחוץ לעיר ולורה מצליחה לערער את הג'יפ שלו באמצעות מכונית צעצוע שפיתח מישקה. בידיעה שדוקר לקח את קטיה, קולונל סטפאצ'נקו אומר לסטפן איפה לחפש אותם — סטפן עולה על מכוניות ספורט ויוצא להשיג את דוקר לפני הגעת המשטרה. מוחוב נמלט כאשר שאר הנהגים נתקלים במשאית צהובה ובה רכבי המירוצים שלהם. 
המרדף של סטפן אחר דוקר מוביל לתאונה איומה, שבה שניהם שורדים באורח נס. מתברר כי דוקר הנחית את קטיה על המפרץ הפיני ולבסוף שחרר אותה. לאחר מאבק קצר, דוקר אומר לסטפן שהוא עבר והוא חושף את כוונותיו האמיתיות ומודה בתבוסה. סטפן נותן לדוקר להבין שהוא לא נוטר לו טינה ומאפשר לו ללכת. בשלב הזה שתי המכוניות מתפוצצות.
הסצנה האחרונה: סטפן וקטיה נפגשים על החוף ומתנשקים. למקום מגיעה גם שאר החבורה במכוניותיהם, ניקיטה וסטפן לוחצים ידיים ומתחבקים. מעליהם טס מסוק של משטרת תנועה, בעוד הנהגים מנופפים בידיהם לשלום.
שירות הסרטים הישראלי

שירות הסרטים הישראלי הוא יחידה במינהל התרבות של משרד התרבות והספורט. השירות משמש כזרוע ממשלתית להפקת סרטי קולנוע עבור משרדי הממשלה ומוסדות הציבור, ובין מטרותיו פיתוח עשייה תיעודית מקורית בנושאי חברה, תרבות, אמנות והיסטוריה יהודית וישראלית וטיפוח יוצרים בתחום הקולנוע.
ראשיתו של השירות בפעילות של ייצור סרטים במנהל ההסברה שליד משרד ראש הממשלה, עליה היה אחראי, יגאל אפרתי. משנת 1960 נודע השירות כ"רשות הסרטים" של מרכז ההסברה ובשנת 1965 הפיקה הרשות כ-35 סרטים. מאמצע שנת 1967 נקרא שירות הסרטים הממשלתי. בשנת 1968 הפיק השירות את ששת הימים שעלה כ-200,000 ל"י והכניס מעל מיליון לירות. בשנת 1972 הפיק השירות כ-180 סרטים.
בשנת 1970, עם הטמעת מרכז ההסברה במשרד החינוך עבר השירות לשם. בין השנים 1973 ו-1974 היה השירות חלק ממשרד ההסברה ולאחר שזה פורק עבר למינהל התרבות.
השירות הפיק עד ראשית שנות ה-2000 כ-4,000 סרטים, סדרות טלוויזיה ותשדירי שירות. רבים מהסרטים הוקרנו במסגרות מסחריות, בפסטיבלים, בתוכניות טלוויזיה שונות בארץ ובעולם, וחלקם זכו בפרסים ישראליים ובינלאומיים. בין הסרטים שזכו בפרסים ניתן למנות את "בקצב שריון" שזכה במקום השלישי בפסטיבל סרטים צבאיים בורסאי ואת "דיוקנו של מרסל ינקו" שזכה בפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי במרכז פומפידו בפאריס בשנת 1981. כמו כן מוקרנים חלק מהסרטים על ידי משרד החוץ כפעילות הסברה והצגת תרבות ישראלית במדינות העולם. אחת מהסדרות הבולטות ביותר שהפיק השירות הייתה "דלת הקסמים", אשר שודרה בטלוויזיה הלימודית.
סחר חופשי

סחר חופשי הוא מדיניות כלכלית ממשלתית הדוגלת באי התערבות ביצוא סחורות או בהצבת מגבלות על יבוא סחורות, בעזרת הטלת מכסים (על סחורות יבוא) או סובסידיות (על סחורות יצוא) או קביעת מכסות. על פי עקרון היתרון היחסי מדיניות זו מאפשרת לצדדים למסחר להפיק יתרונות משותפים מסחורות ומשירותים.
על פי מדיניות סחר חופשי, מחירים נקבעים על פי ביקוש והיצע, והם לבדם קובעים הקצאת משאבים. סחר "חופשי" שונה מצורות מדיניות סחר אחרות שבהן הקצאת הסחורות והשירותים בין המדינות הסוחרות נקבעים על ידי אסטרטגיות קביעת מחירים השונים מאלה שהיו נקבעים בהיעדר פיקוח. מחירים הנקבעים על פי מדיניות הם תוצאה של התערבות ממשלתית בכוחות השוק בדרך של קביעת מחירים או הגבלת ההיצע, כולל פרוטקציוניזם. התערבות ממשלתית כזו עשויה להעלות או להפחית את מחיר הסחורות והשירותים לצרכנים וליצרנים גם יחד. מאז מחצית המאה ה-20 קיימת מגמה של הפחתת מכסים ומגבלות מטבע על סחר בינלאומי בין ממשלות בעולם. עם זאת הגבלות אחרות העשויות להיות יעילות באותה מידה במניעת סחר חופשי, הן כוללות מכסות יבוא, מסים, ודרכים שונות למתן סובסידיות לתעשייה מקומית.

היסטוריה

בטרם הופיעה דוקטרינת השוק החופשי, וההתנגדות הקיימת לה עד עצם היום הזה, התפתחה מדיניות המרקנטיליזם באירופה של המאה ה-16. שניים מן הכלכלנים הבריטים הראשונים שהתנגדו למרקנטיליזם היו אדם סמית ודייוויד ריקארדו.
כלכלנים אשר תמכו בסחר חופשי האמינו כי סחר היה הגורם לפריחתן הכלכלית של ציוויליזציות מסוימות. אדם סמית לדוגמה טען כי הגברת הסחר לא רק שגרמה לפריחתן של תרבויות מזרח תיכוניות דוגמת מצרים, יוון ורומא, אלא אף בנגל (במזרח הודו) וסין. עושרה האדיר של הולנד, לאחר שהשתחררה משלטון ספרד ודגלה בסחר חופשי, הפכה את הוויכוח בין גישת המרקנטליזם לבין סחר חופשי לשאלה החשובה ביותר בכלכלה במשך מאות שנים. מדיניות של סחר חופשי עמדה בניגוד למדיניות כלכלית של מרקנטליזם, בדלנות, קומוניזם, פופוליזם, וקווי מדיניות כלכלית אחרים, לאורך מאות שנים. 
מסחר במושבות הבריטיות באמריקה נשלט על ידי המערכת המרקנטילית הבריטית באמצעות פקודות הסחר והניווט. עד לשנות ה-60 של המאה ה-18 רק מתיישבים מעטים תמכו באופן גלוי בסחר חופשי, בין השאר כיוון שחוקי הסחר לא נאכפו באופן קפדני, אולם גם מכיוון שהסוחרים במושבות לא רצו להתחרות עם סחורות זרות ומשלוחי סחורות. כך, טוען ההיסטוריון אוליבר דיקרסון כי הרצון לסחר חופשי לא היה מגורמי המהפיכה האמריקאית. רק לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית, כאשר הפרלמנט הבריטי חוקק, בשנת 1775, חוק המטיל סגר ימי על נמלי המושבות האמריקאיות המורדות (Prohibitory Act 1775), הגיב הקונגרס הקונטיננטלי, ב-6 באפריל 1776, בהכרזת עצמאות כלכלית, תוך פתיחת נמלי אמריקה ליבוא סחורות. משכך, לדעת ההיסטוריון ג'ון וו. טיילור, סחר חופשי נכפה על ארצות הברית.
שנת בשה

שנת בשה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בשה היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום חמישי (ה). שנה מסוג בשה היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 355 ימים שבהם 50 שבתות.
בערך 11.8% מהשנים בלוח העברי הן מהסוג של שנת בשה. לאחרונה הייתה שנת בשה בה'תשנ"ו ובה'תשנ"ט וכן השנה הנוכחית (ה'תש"ף) היא שנת בשה והיא צפויה שוב בשנת ה'תשפ"ג.
סיסם הודי

מאפיינים

סיסם הודי הוא עץ ירוק עד היכול להגיע לגובה של כ-20 מטר ולרוחב של 12 מטר. הוא עץ אוהב חום. נופו של העץ אוורירי וסגלגל. עליו מנוצים לחמישה עלעלים מסורגים בצורת ביצה ומחודדים בראשם. צבע העלים ירוק כהה בצד העליון וירוק בהיר בצד התחתון. הפריחה באביב ובקיץ והיא בצבע ירקרק או צהוב לבן. הפרחים דו מיניים גדלים במכבדים בחיק העלים. לאחר כריתת העץ או לאחר פגיעה בשורשים, העץ מתחדש תוך שהוא מצמיח נצרים רבים באזור בית השורשים.

תפוצה

הסיסם עמיד לתנאים אקלימיים מגוונים: מקרה מתונה ועד כ-40 מעלות חום, יכול לשרוד ביובש קייצי של שלושה עד ארבעה חודשים ועד 2,000 מילימטרים של משקעים בשנה. הוא נפוץ בגובה של כ-900 מטרים מעל פני הים, אולם מסוגל לצמוח גם ברום של עד כ-1,300 מטרים מעל פני הים בקרקע לא מלוחה.
בדרום הודו הוא משמש כעץ רחוב בערים רבות, ביניהן בנגלור.
הסיסם ההודי נשתל במדינת ביהר, בצפון מזרח הודו, בצידי דרכים, וכעץ מטיל צל במטעי תה.

בישראל

הסיסם ההודי נשתל לראשונה בישראל בסביבות שנת 1940 והתפוצה שלו הלכה וגדלה במהירות רבה.
בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים היו פזורים בישראל אלפי עצים, שהוכיחו כושר הסתגלות ועמידות לתנאים שונים של קרקע (בקרקעות חוליות, כבדות ואף גירניות), טמפרטורות של חום וקור, רוחות ומיעוט משקעים. רבים מן העצים נשתלו כעצי רחוב ונקטמו כאשר ענפיהם הגיעו לקווי רשת החשמל.
התפוצה בישראל הצטמצמה כי הסיסם ההודי סובל מהתייבשות ענפים, הצונחים מהעץ ומתמותה של חלק מהעצים שנים מעטות לאחר שתילתם. ניתן לראות בישראל עצים שגילם הוא למעלה מחמישים שנה.
הסיסם ההודי מתאים כעץ לגנים גדולים, לשדרות גדולות, לחורשות ולפארקים. מראהו, צילו ואוושת הרוח בעלים מקנים תחושה של רוגע ושלווה. בשנים שחונות יש להשקות את העצים. קיימים זנים המורכבים במשתלות להם מופע אחיד וגדלים בהם פחות פירות יבשים אשר מקנים לעץ מראה יבש ופחות יפה.

שימושים

העצה עמידה בפני טרמיטים (בזכות צפיפות גבוהה של 0.7-0.8), גמישה וקלה לעיבוד ולמירוק. בזכות המרקם הייחודי משמשת העצה לייצור רהיטים וגם כפורניר (שכבת עץ דקה מאד המשמשת כציפוי). העץ לריהוט מיובש בשמש למשך כחצי שנה או באולמות סגורים באוויר חם למשך שבוע עד שבועיים.
כיוון שהערך הקלורי של העצה הוא גבוה (בסביבות 5,000 קילו קלוריה לק"ג), משמש הסיסם להסקה, כעץ או לייצור פחמים איכותיים.
ענפים דקים משמשים מזה מאות שנים באזורים הכפריים של הודו, באפריקה ובמזרח התיכון כתחליף למברשת שיניים. איסוף ומכירת הענפים נפוצה עדיין בשווקים באזורים אלה.
בית דניאל (זכרון יעקב)

בית דניאל נמצא בזכרון יעקב ברחוב הברושים, צמוד לאחוזת לנגה. האחוזה נבנתה על ידי מיכאל לנגה ואשתו ניטה לבית בנטוויץ'. 
לאחר מותם הטרגי של בני הזוג לנגה, קיבלה את המקום בירושה ליליאן פרידלנדר, האחות הבכורה של ניטה. ליליאן נולדה בשנת 1882. בשנת 1905 נישאה לישראל פרידלנדר, מזרחן ומרצה לשפות שמיות. בשנת 1920 הצטרף ישראל פרידלנדר למשלחת סעד שיצאה מטעם ארגון הג'וינט מארצות הברית לאוקראינה ונרצח במהלך המסע על ידי שודדים. האלמנה ליליאן שנשארה בניו יורק עם ששת ילדיה, נעתרה להזמנת גיסה, מיכאל לנגה, והגיעה לזכרון יעקב עם ילדיה ביוני 1922. 
צעיר בניה, דניאל פרידלנדר, התבלט בכישרונו המוזיקלי. כבר בגיל שבע משך תשומת לב כאשר ניגן בלי תווים בקונסבטוריון בחיפה בו למד. בזכות כשרונו זכה במלגת לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ובשנת 1935 נסע ללמוד שם בלווית אמו. בשנת 1936 עבר משבר נפשי קשה. הוא הועבר לסנטוריום בשיקגו, שם התאבד בגיל 18. אמו הביאה אותו לקבורה בבית הקברות של משפחת בנטוויץ'. מצבתו מעוטרת בכינור עתיק ובתווי הסימפוניה הבלתי גמורה של שוברט המייצגים את פטירתו בטרם עת. 
בתקופה שבה נסעה ליליאן עם בנה דניאל לניו-יורק הושכרה אחוזת לנגה לדורה שוורץ, יהודייה אוסטרית, צמחונית אדוקה, אשר הקימה במקום מרכז בריאות צמחוני. היות שבבית המשפחה פעל מרכז הבריאות, ניגשה ליליאן לבנות בית חדש בתחום האחוזה, לה ולמשפחתה. היא בחרה בשטח למרגלות הגן הישן של האחוזה, שבו עמדו כמה עצי זית עתיקים. בקצה המגרש שנבחר ניצב משטח סלעי, אשר השקיף על הים. מיקום זה סיפק לליליאן תחושת קִרבה לבריות, שהייתה מנוגדת לתחושת הניתוק ששידרה הטירה הישנה. 
על בניית הבית הופקד האדריכל אליעזר ילין, בעלה של תלמה, אחותן של ליליאן וניטה. המבנה שתכנן היה חד-קומתי והצטיין בסגנון קליל. בשנת חייו האחרונה סיפר דניאל לאמו כי הוא חולם להקים בזכרון יעקב מרכז שיארח מוזיקאים. עם סיום הבנייה החליטה ליליאן שהבית שנבנה בעבור משפחתה ישמש בית למוזיקאים ואמנים, ובכך תתממש צוואתו של בנה דניאל. 
הבית החדש, שנקרא "בית דניאל", נחנך בטקס צנוע ב-18 בינואר 1938. לכבוד האירוע שודרה בתחנת הרדיו קול ירושלים אחת מיצירותיו של דניאל. בתוכנית הראשונית, שהייתה שאפתנית מאוד, נכללו יחידות מגורים ברמה גבוהה, בריכת שחייה ומתקנים נלווים, מגרשי טניס ושטחים מדושאים פתוחים לפעילות ספורטיבית. התוכנית לא בוצעה בשלמותה. 
במשך השנים הראשונות להשלמתו התארחו בו נגנים ומוזיקאים מפורסמים, בהם ליאונרד ברנשטיין, יהודי מנוחין, ברוניסלב הוברמן, סרגיי קוסביצקי, מישה אלמן, אהרון קופלנד וקלאודיו אראו וכן אמנים כמארק שאגאל וסופרים כלאה גולדברג ורבים אחרים.
עם הזמן הוקמו במקום בית רות (1938), בית הסופרים (1951) ובית ליליאן (1968).
בית דניאל שימש בית הארחה לנגנים, סופרים ואמנים. מדי קיץ, בשנות החמישים והשישים, התנהל במקום סמינר מוזיקה קאמרית לנגנים צעירים בהנחיית אמנים ידועי-שם, במשך שלושה שבועות. בין המנחים בבית דניאל היו שתי האחיות לבית בנטוויץ', הצ'לנית תלמה ילין והכנרת מרג'ורי בנטוויץ', וכן הצ'לן מוריס ז'נדרון, ורבים אחרים. לפני מספר שנים עבר המוסד לידי האוניברסיטה הפתוחה, והיא מקיימת בו סמינרים והדרכות וכן אירועי אמנות וספרות, ומשכירה את המוסד לגופים שונים בתחום הספרות והאמנות, בהם מפעל מתא"ן ועמותת הליקון.
עדות לפעילות "בית דניאל" ניתן למצוא בקבוצה גדולה של רישומים שיצרה פרידל שטרן במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, עת התארחה בבית ההבראה.
אנבאר

היסטוריה

היישוב במקום היה קיים עוד לפני התקופה הסאסאנית, אך העיר הגיעה לגדולתה רק במאה ה-3 לספירה, אז שופצה וחוזקה על ידי מלך האימפריה הסאסאנית, שאפור הראשון, בסביבות שנת 230. שאפור הראשון היה זה שהעניק לעיר את כינויה "פירוז שאפור" (שאפור המנצח), כדי להנציח את ניצחונו על גוריאן הרביעי בשנת 243.
אנבאר הייתה עיר גדולה ומשגשגת מבחינה כלכלית, ושימשה גם מקום מושבם של מרכזיים דתיים כמו ישיבת פומבדיתא וכס הבישופות הנסטוריאנית. תושבי העיר היו ברובם ערבים אך חיל המצב ששהה שם כלל ברובו פרסים.
בשנת 363 נפלה העיר בידי הקיסר הרומאי יוליאנוס, לאחר שהאחרון ניצח את שאפור השני, מלך פרס, בקרב קטסיפון, וחלקים ממנה נשרפו באש. לאחר נסיגת הצבא הרומי שוקמה העיר, ומאז נודעה בשמה הנוכחי "אנבאר" (אמבר, מחסן תבואה).
בשנת 634 נפלה העיר בידי חילות המוסלמים, וחיל המצב הפרסי גורש. סעד בן אבי ווקאס, אחד מחברי הנביא מוחמד וממפקדי הצבא המוסלמי, הקים שם את המסגד השלישי בגודלו בעיראק (באותה תקופה).
אנבאר שימשה כמקום מושבו של הח'ליף אל-מנצור עד שהקים את בירתו החדשה בגדאד בשנת 762. גם לאחר מכן שימשה אנבאר כמקום מושב לשליטים העבאסיים. עם היחלשות האימפריה העבאסית, איבדה אנבאר ממעמדה והייתה נתונה למתקפות מצד גורמים שונים, בעיקר בדואים תושבי האזור. בשנת 927 היא נפלה בידי הקרמטים בהנהגת אבו טאהר, דבר שהוביל להרס רב בעיר.
במאה ה-13 הותקפה העיר על ידי המונגולים, תושביה נהרגו ורכושם נבזז. למרות זאת היא שימשה גם בידי המונגולים כמרכז מנהלי חשוב.
ברטה השמנה

שירות

תכנון התותח החל לפי הזמנת משרד המלחמה של האימפריה הגרמנית, עוד בשנת 1904 לאחר לימוד אופן הפעלת ארטילריה כבדה לשבירת המצור בפורט ארתור במהלך מלחמת רוסיה-יפן. במצור הפעילו היפנים אשר תותחי-חוף בקוטר 280 מ"מ אותם עקרו מתושבתם הקבועה והשתמשו בהם לירי תלול-מסלול מול הביצורים, כך שהפגזים נפלו מלמעלה על גג הביצור. 
בתחילה בנתה קרופ מספר אבות טיפוס, בעלי קליבר הולך וגדל.  אילו נתגלו כמסורבלים מדי. משנתברר ניתן היה להניע אותם רק על גבי מסילת ברזל הם נזנחו. 
התותח הסופי היה שונה מאבות הטיפוס שקדמו לו כיוון שיוצר תוך הקפדה על יכולת הובלה בכביש (בעל גלגלים ונגרר על ידי טרקטור, ולא על גבי מסילת ברזל), תפעול על ידי צוות קטן יחסית וקצב אש גבוה ככל האפשר. במרץ 1914 הודגמה הגרסה הסופית של ההוביצר בפני וילהלם השני, קיסר גרמניה ובכירים נוספים. התותח זכה לכינוי "ברטה השמנה" על שם אשתו של בעל מפעלי קרופ, ברטה קרופ. 
עם פרוץ המלחמה באוגוסט היו מוכנים רק שני תותחים, אך ייצורם נמשך לאורך המלחמה. הופעתו הראשונה של התותח בשדה הקרב הייתה עם פרוץ המלחמה במתקפות על ביצורי לייז', נאמור ואנטוורפן בבלגיה וקו הביצורים בצפון צרפת. ההתקפה הצליחה לפורר את הביצורים וזיכתה את התותח בתהילה של "נשק פלא" (גרמנית: Wunderwaffe). יכולת "פלאית" זו נבעה מהסיבה שהביצורים נבנו בשנות ה-80 של המאה ה-19 מבטון לא מזוין. בהתקפה על ביצורי ורדן בפברואר 1916 כשלה ההפגזה, ולא הצליחה למוטט את הביצורים שנבנו מבטון מזוין, אך גרמה להם נזק. כישלון זה גרם להפסקת ייצור התותחים, לאחר שייוצרו בין 12 ל-18 פריטים.
מפעלי קרופ העשירו את הפלדה לייצור הקנה בכמות קטנה של היסוד מוליבדן. המוליבדן שהוסף לפלדה העלה את נקודת ההתכה של הפלדה ל-2,620 מעלות צלזיוס, כאלף מעלות יותר מעל נקודת ההתכה של ברזל. כן ביטל המוליבדן את תכונת הפריכות של הפלדה המתגלה בטמפרטורות גבוהות וגורמת להסדקותה. רק ב-1916, באמצעות הנדסה הפוכה של שרידי קני תותח גילו הבריטים שהפלדה של קרופ הכילה מוליבדן והחלו להשתמש בעצמם ב"פלדת מולי" לייצור שריונות טנקים.
אלחנן (חנה) הלברשטאם

תולדותיו

נולד לר' מנחם מנדל הלברשטאם מפריסטיק (תרכ"ד-כ"א באדר תרפ"ו) ולפייגה ביילה. משני הוריו היה צאצא לרבי חיים הלברשטאם מצאנז. אביו היה בן ר' אריה לייביש הלברשטאם מדוקלה שהיה בנו של ר' דוד הלברשטאם מכשאנוב, מבני ר' חיים מצאנז. כבר מילדותו קיבל שבחים רבים מצדיקי הדור ובגיל צעיר כיהן כרבה של קולושיץ בגליציה. במלחמת העולם הראשונה היגר לקושיצה (קאשוי בפי היהודים) שבסלובקיה וכיהן שם ברבנות במשך 7 שנים. בתרפ"ג (1923) חזר לגליציה, אז כבר בשטחה של מדינת פולין, ונבחר לכהן כרבה של ריישה, ושם הקים ישיבה קטנה בשם "זרע קודש". השקיע מאמץ רב בחינוכם של בחורים צעירים והדרכתם בלימוד תורה וחסידות. לאחר פטירת דודו ר' שמחה יששכר בר הלברשטאם מצ'שינוב, הצטרפו אליו רבים מחסידיו.
ר' חנה הלברשטאם התנגד בתוקף לתנועות ההשכלה והציונות ולחם אף במפלגת אגודת ישראל החרדית, אך עם זאת  נודע  בתמיכתו בעניי ארץ ישראל והייתה בו אהבת ישראל לכל יהודי. הוא נהג לקבץ בעצמו כסף לצדקה, וכשראה שאין מוצא אחר, אף משכן את רכושו לטובת יהודי פושט רגל. הוא נהג לצטט את דברי ר' חיים מצאנז: "אינני מפחד משום אדם אפילו לא ממלאך, אני מפחד רק מאנחתו של עני".
גם נודע בקדושתו ובמסירות נפש שלו בעבודת השם, צדיקי דורו הרבו שבחים עליו בניהם רבי אהרן מבעלזא שאמר שרבי חנה אינו שוכח אף לרגע מהקב"ה.
לואיג'י כרוביני

חייו

נולד בפירנצה כילד העשירי מבין 12 ילדיו של נגן בתזמורת התיאטרון בפירנצה. מילדותו ניכר בו הכשרון המוזיקלי. בראשית דרכו חיבר יצירות דתיות. בגיל 13 כבר חיבר מיסות.
בשנת 1786 התיישב בפריז והחל לחבר אופרות. חיבר כ-30 אופרות, בהן כאלה המפורסמות עד היום (מדיאה ואנאקריאון).
בשנת 1822 נתמנה למנהל הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בפריז ושימש במשרה זו עד מותו. הייתה לו השפעה רבה על מלחינים רבים כמו ובר, שומאן, מנדלסון-ברתולדי, ואגנר, ברליוז ואפילו על בטהובן.
כרוביני חיבר אף שני רקויאם (רקוויאם מס' 1 בדו מינור ורקוויאם מס' 2 ברה מינור) המושמעים עד היום אך רוב יצירותיו נשכחו ואינן מושמעות.
כרוביני מת בשיבה טובה כמלחין מפורסם ומוערך, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.