לירוי גראמן

ילדותו וצעירותו

לירוי גראמן נולד בהאנינגטון שבניו יורק. משפחתו, שהיו לה שורשים בקונטיקט ניהלה מבשלת שיכר מזה שנים רבות. כשהיה ילד, אביו ג'ורג' טייסון גראמן ניהל חנות הובלה ולעתיד עבד בשביל משרדי הדואר. כבר בגיל צעיר, הפגין "מייק האדום" (כינוי שהודבק לו בשל צבע שיערו) עניין בתעופה ומטוסים. באותה עת למד בבית הספר התיכוני בהאנינגטון.
בשנת 1916 החל גראמן ללמוד לתואר BSc בהנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל. את עבודתו הראשונה העביר במחלקת ההנדסה של חברת ניו יורק טלפון (באנגלית: New York Telephone Company). לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה, גראמן התגייס לצי הצבאי האמריקני ביוני 1917 בתור מכונאי מדרגה שנייה, והוא נשלח ללמוד קורס התמחות במנועי "סאבצ'ייסר" באוניברסיטת קולומביה.

קריירת תעופה

אף על פי שהיה כשיר לטיסה, גראמן לא עמד בדרישות הרפואיות שנדרשו ממנו כטייס, מאחר שאובחן באופן שגוי כבעל רגליים שטוחות. אך לאחר שהגיש ערעור למחלקת החקירות לטייסים מתלמדים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) נתגלתה הטעות והוא הוכנס באופן ישיר למסלול אימוני הטיס הראשוניים במיאמי. הוא סיים את האימונים בהצלחה בפנסקולה, פלורידה בספטמבר 1918.
לאחר שירות חובה של מחזור אחד, הצי האמריקני שלח את גראמן בחזרה ל-MIT על מנת שילמד את התחום בו עסק כמקצועו העיקרי שנים לאחר מכן: הנדסת אווירונאוטיקה. תחום זה היה חדש וראשוני ביותר באותה התקופה. לאחר השלמת הקורס גראמן קודם בדרגתו לדרגת לוטננט והחל לעבוד כטייס ניסויי בספינות תעופה בנמל פילדלפיה.
בשנת 1919, הצי הצבאי האמריקני הציב את גראמן לעבודה בחברת לואנינג להנדסת אווירונאוטיקה בעיר ניו יורק בתור הנדסאי מבצעים, שם תפקידו העיקרי היה לפקח על ייצור 52 מטוסי לואנינג M-8 חד-כנפי (באנגלית: Loening M-8 monoplane). בנוסף על הפיקוח חלק מתפקידו היה גם להטיס את המטוסים החדשים לטיסות ניסיון. מנהל המפעל גרובר לאונינג היה כה נפעם מעבודתו היעילה והמסורה של גראמן, עד שהציע לו קידום לתפקיד בכיר הרבה יותר. וכך, באוקטובר 1920 גראמן עזב את עבודתו והפך לטייס ניסויי על מגוון ספינות טיסה בסוג לואנינג, ובאותה התקופה החל גם לתכנן ולעצב מודלים ופיתוחים בתחום זה.
גראמן טיפס אט-אט בסולם הדרגות של חברת לואנינג עד הפיכתו למנהל המפעל ולמנהל הראשי לעיצובים ולתכנונים. הוא כיהן בתפקיד זה עד למכירת המפעל ב-1929 לחברת הטיסה קיסטון לאחר השפל הגדול. קיסטון סגרו את מפעליהם במנהטן ועברו לבריסטול, פנסילבניה. גראמן, שלא חפץ לעזוב את לונג איילנד, הצטרף לעוד כמה עובדי לואנינג נוספים (ביניהם מנהל המפעל ליאון "ג'ייק" סווירבול ועוזר המנהל הראשי ויליאם ט. שוונדלר) שהחליטו כי הם מעדיפים לפרוש מהמפעל על מנת להקים מפעל חדש משלהם.

התרחבות

מאחר שהחברה התרחבה, היא הועברה ב-1931 לרובע גדול מעט יותר – וואלי סטרים, לאחר מכן לפארמינגדייל ב-1932 ולבסוף בתפייג' ב-1937. גראמן הודיע כי שיא ההתפשטות של החברה יהיה המספר "250". לטענתו, מספר עובדים גדול מזה יהווה נקודה לאיבוד שליטה על החברה. אך מיד לאחר הצהרה זו, רואה החשבון של החברה טוול, הודיע לגראמן כי בהתאם לבדיקתו האחרונה מועסקים בחברה כבר למעלה מ-256 עובדים. בהמשך עלה מספר העובדים מ-700 בשנת 1939 ל-25,500 עובדים בשנת 1943, והחברה הפכה ליצרנית המטוסים העיקרית של הצי האמריקני.

סגנון ניהול

על אף ביישנותו, גראמן היה ידוע בתור מנהל ש"מלכלך את הידיים", והוא ניהל שיח חופשי עם סגל מנהליו כמו גם עם העובדים בקומות הנמוכות ביותר במפעל. קשריו עם סווירבול היו יוצאי דופן. שניהם עבדו ברצון באותו המשרד; שניהם הצהירו כי לא יבוא ריב ביניהם שלא ייפתר באופן מיידי ורגוע, לפני שמישהו מהם יעזוב את המשרד.
קיץ 1944 היווה תקופה לא קלה עבור גראמן. את שחרור הלחצים הוא ביצע בצורה מעט לא שגרתית; הוא קרא לטייס הניסויי סלדן "קוני" קונברס וביקש לבדוק מטוס F-6F הלקט שהוצד לחזית. לאחר שבדק את תא הטייס במשך עשר דקות גראמן הוריד את קונברס מהמטוס, התניע ומהר התרומם אל על לטיסת הרגעה של חצי שעה. על אף שזו הייתה הפעם הראשונה מזה שנים שטס במטוס קרב, הוא טען שעשה זאת כדי לקחת את הצרות שלו למעלה ולהשאירן שם. כשנחת התעקש לשלם את הדוח על עברת טיסה, וכן הוסיף לתשלום ארבעה דולר נוספים על "עבירות שעשה באוויר ולא הובחנו".

מלחמת העולם השנייה

למרות הקשיים של מלחמת העולם השנייה, חברת גראמן הצליחה להחזיק בקשריה הצבאיים והאזרחיים. למעשה, חלה תפנית לטובה לאחר שב-1940 צרפת ובריטניה הזמינו מטוסים מסוג F4F ויילדקט, הראשונים מעיצוביו של גראמן למטוסים חד מנועיים. בהמשך המלחמה החברה תססה ופרויקטים רבים הושקו והושלמו, ביניהם המטוסים החד מנועים הגדולים ביותר עד למלחמה זו: מפציץ הטורפדו TBF אוונג'ר, F7F טייגרקט וF8F ברקט.
לקראת סוף המלחמה גראמן חלה בדלקת ריאות והוא נאלץ לקבל הזרקת פניצילין. כתוצאה מההזרקה ראייתו נפגעה מאוד, וכן הוא נראה פחות במסדרונות החברה.

לאחר המלחמה

כמו כל החברות לייצור נשק, חברת גראמן נתקלה בשפל גדול בעקבות סיום המלחמה ומספר העובדים צנח לכ־5,400. הפיטורים היו קשים ביותר משום שבחברה הייתה נהוגה תרבות עבודה שיתופית וחברתית. לבסוף, רק 126 עובדים הכריזו כי הם מתכוונים להמשיך ולעבוד בחברה. בסופו של דבר סווירבול החליט שעליו לפטר את כל העובדים. אך גראמן בכל זאת שמר על העובדים הווטרנים למודי הניסיון שעבדו בחברה עשר שנים או יותר. גראמן עזב את משרתו כמנהל החברה ב-1946, אך המשיך והחזיק בתפקידי ניהול משניים.
עדיין בשיתוף עם שאר חברי הגרעין הראשוני גראמן וסווירבול בנו מחדש את החברה. ראשית היה עליהם לחדש את הקשר עם הצבא האמריקני, ונפתח קו יצור חדש למטוסי קרב. גראמן יזם ותכנן לראשונה קו יצור של מטוסי סילון, F9F פנתר ב-1949, למרות שהתנופה הגדולה ביותר של החברה לאחר המלחמה הייתה ב-1960 עם מטוסי A-6 אינטרודר וב-1970 עם מטוסי F-14 טומקט. על אף התעשייה הצבאית הנרחבת של החברה, שמונת חברי הגרעין הגיעו להחלטה משותפת להתרחב לאופקים טכנולוגיים נוספים.
מותו של סווירבול ב-28 ביוני 1960, גרם לגראמן לאבד לא רק את יד ימינו, אלא גם את חברו הטוב ביותר. באותה התקופה גראמן היה צריך להכריע החלטות קריטיות ביותר לעתידה של החברה, אך הוא עבר את כל הקשיים בהצלחה ופתח את החברה לשווקים ומוצרים חדשים. במסגרת הייצור האזרחי חברת גראמן פיתחה את מטוסי הריסוס ואת סדרת גראמן גאלפסטרים בעלי מנועי הטורבו-פרופ ששימשו ומשמשים עדיין בתור מטוסי מנהלים.
באותה עת גראמן החל להתעניין ולהטות את החברה להצטרף לתוכנית אפולו, התוכנית שבמסגרתה שוגרו האסטרונאוטים הראשונים לירח וחזרו בשלום ב-1969. יכולתו לראות המשיכה לפחות, עד כי נאלץ לעטות משקפי שמש גם בזמן עבודתו במשרד.

חיים מאוחרים

למרות שפרש מתפקידו כיושב ראש החברה ב-19 במאי 1966, הוא המשיך בתפקידי ניהול משניים עד ה-15 ביוני 1972. הוא המשיך להופיע במתקני החברה גם לאחר פרישתו, עד שמצבו הבריאותי לא איפשר לו זאת בשנות השמונים המוקדמות, כאשר חלה בסוכרת ונגזלה ממנו "שארית ראייתו". גראמן ומשפחתו שבו לביתם בלונג איילנד, ושם שהו עד למותו של לירוי גראמן בבית החולים מקומי ב-4 באוקטובר 1982, בשנת השמונים ושבע לחייו.

עיטורים

לגראמן הוענקו עיטורים רבים, ביניהם עיטור המצוינות הנשיאותית (1948); תואר דוקטור בהנדסה הוענק לו מידי המוסד הגבוהה ללימודים טכניים בברוקלין (1950); עיטור דניאל גוגנהיים לפורצי דרך בתחום האווירונאוטיקה, ופרס האקדמיה הלאומית למדעים בהנדסה אווירונאוטית (1968).
ב-1972 גראמן נכלל בהיכל התהילה הלאומי לתעופה ולהיכל התהילה לטכנולוגיה של לונג איילנד ב-2002. וב-1953, בעקבות תרומה בסך 110,000$ נקראו על שמו שני בניינים באוניברסיטת קורנל בה למד.