google/wiki40b huggingface dataset:
מספרים חיוביים ושליליים

מספר חיובי הוא מספר ממשי הגדול מ-0. מספר זה שווה לערך המוחלט של עצמו. המספרים החיוביים הם תת-קבוצה של קבוצת המספרים האי-שליליים, הכוללת את כל המספרים החיוביים ו-0.
מספר שלילי הוא מספר הקטן מ-0. ערכו המוחלט של מספר שלילי שווה למספר הנגדי לו. מספר שלילי נכתב עם סימן מינוס לפניו. לדוגמה, 5- מבטא מספר שלילי שערכו המוחלט הוא 5. 
כאשר כופלים שני מספרים בעלי אותו סימן, התוצאה היא מספר חיובי. כאשר כופלים שני מספרים בעלי סימנים מנוגדים, התוצאה היא מספר שלילי.
דוגמאות:
מספרים חיוביים ושליליים יחד נקראים "מספרים מכוונים". השימוש במספרים מכוּונים בחיי יומיום הוא רב. למשל במדידת טמפרטורות (מעל ומתחת לאפס), במדידת גבהים (מעל ומתחת לגובה פני הים) ובקביעת מצב חשבון הבנק (יתרה חיובית ויתרה שלילית). כאשר נהגה רעיון המספרים השליליים, הדבר קודם בסערה, כיוון שבאותה העת היה זה צעד מאוד לא אינטואיטיבי, ואף התפרסמו מאמרי ביקורת אשר יצאו נגד המספרים החדשים.
בשדה המספרים המרוכבים אין משמעות לחיוביות או שליליות: אי אפשר להפוך אותם לשדה סדור משום שהמרוכבים אינם שדה ממשי פורמלית.

היסטוריה

אוקלידס, בספרו "יסודות", זיהה את המושג "מספר" עם אורך של קטע, וכך קיבע אל תוך המחשבה המערבית את התפיסה שלפיה המספרים השליליים אינם "אמיתיים", אלא לכל היותר כלי עזר לחישוב. דיופנטוס, בן המאה השלישית, התייחס בספרו "אריתמטיקה" למשוואה שפתרונה הוא מספר שלילי, וציין שזו משוואה אבסורדית. 
מספרים שליליים מופיעים לראשונה בספר "תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה", שחובר בידי מלומדים סינים בתקופת שושלת האן (כתיבת הסתיימה במאה ה-1 לספירה). במאה השביעית התייחסו מתמטיקאים הודים למספרים שליליים כאל חוב. מתמטיקאים מוסלמים הכירו בתקופה זו מספרים שליליים דרך עבודותיהם של המתמטיקאים ההודים, אך השתמשו בהם בצמצום. המתמטיקאי אל-ח'ואריזמי, בן המאה התשיעית לא השתמש במספרים שליליים בספרו "חיסאב אל-ג'אבר ואל-מוקאבלה", אך כעבור 50 שנה השתמש בהם המתמטיקאי המצרי אבו כאמל. 
במאות ה-15 וה-16 הקונצנזוס באירופה היה שמספרים שליליים הם אבסורדיים.
ז'אן לה רון ד'אלמבר, בחיבורו "הבהרה על יסודות האלגברה" (סביבות 1765) כתב: "יש המתייחסים אליהם [אל המספרים השליליים] כאל פחות ממאומה, מושג אבסורדי בפני עצמו; יש המתייחסים אליהם כאל חוב - רעיון מוגבל, ובשל כך בלתי-מדויק; אחרים רואים בהם גדלים הפוכים בכיוונם לחיובי - רעיון שהגאומטריה תומכת בו בדוגמאות, אך יש לו יוצאי דופן תכופים". ב-1758 כתב פרנסיס מסרס (1731-1824), חבר ה-Clare College בקיימברידג' "תזה על השימוש בסימן השלילי באלגברה", ובה דחה את הרעיון של מספרים שליליים כשלעצמם. בפרט, הוא טען, לא ייתכן שלמספר יהיו שני שורשים שונים (חיובי ושלילי).
גישה זו השתנתה רק באמצע המאה ה-19, עם תחילת עלייתה של האלגברה המופשטת. בשנת 1843 כתב אוגוסטוס דה מורגן: "היצירים האלה [המספרים השליליים] זכו בקיומם, למרות החוסר הברור בהסבר רציונלי, המאפיין כל ניסיון לתאוריה שלהם". עם זאת, כיסי התנגדות למושג המספר השלילי נותרו עד זמן מאוחר כסוף המאה ה-19. ב-1890 כתב אנטוניו חוסה טייקסאירה (1830-1900) ש"לכמויות שליליות אין כל קיום אריתמטי".
במזרח הרחוק, לעומת זאת, המספרים השליליים טופלו באותם כלים כמו המספרים החיוביים: בסין, כבר מן המאה ה-2 לפנה"ס מוטות אדומים, ממוזלים, סימנו מספרים חיוביים, ומוטות שחורים סימנו מספרים שליליים. המספרים השליליים הוכרו כלגיטימיים בשלבי הביניים של פתרון הבעיה, אבל לא כתוצאה סופית. כללים מפורשים לטיפול במספרים שליליים מופיעים אצל בראהמגופטה בהודו, בסביבות שנת 650 לספירה.
Ich glaube, lieber Herr, hilf meinem Unglauben, רי"ב 109

Ich glaube, lieber Herr, hilf meinem Unglauben (בעברית: אני מאמין, עזור נא לי בחסרון אמונתי), רי"ב 109, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון ה-21 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-17 באוקטובר 1723.

רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה התשע-עשרה שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 48.
ב-1876 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 23 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 16 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1979), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-2000) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
לריסה (ירח)

גילוי

לריסה התגלה ב-24 במאי 1981 על ידי הרולד ריטסמה, ויליאם הוברט, לארי לבובסקי ודוד טולן, בזמן שביצעו תצפיות טלסקופיות. ההכרזה הרשמית (IAUC 3608) בדבר גילוי הירח החדש הגיעה ב-29 במאי 1981.
אישור הגילוי בוצע על ידי גשושית המחקר וויאג'ר 2, בשעה שזו ביצעה מעוף באזור של נפטון בשנת 1989. הצהרתו של סטפאן סינוט התייחסה ל"עשרה פריימים אשר צולמו במהלך חמישה ימים", כך שהאישור הסופי לתגלית בוצע מעט לפני ה-28 ביולי 1989.

מקור השם

עם גילויו קיבל הירח את שמו הזמני S/1981 N 1 על ידי הרולד ריטסמה. ב-2 באוגוסט 1989, כאשר פורסמו הצילומים של וויאג'ר 2, הוא קיבל (IAUC 4824) שם זמני נוסף S/1989 N 2.
שמו הרשמי לריסה ניתן לירח רק ב-16 בספטמבר 1991, על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAUC 5347), הסמכות העליונה בקביעת שמות לגופי שמים.

מאפיינים פיזיים

מעט מאוד ידוע אודות הירח. התמונות של וויאג'ר 2 מלמדות כי צורתו אינה כדורית, וכי פני שטחו מכילים מכתשים רבים. הירח אינו מכיל אטמוספירה, והוא אינו מראה שום עדות לפעילות גאולוגית.
לריסה בעל קוטר ממוצע של 195 ק"מ, והוא נמצא במרחק של 73,548 ק"מ מנפטון. מסלולו קרב יותר ויותר לנפטון, כך שבעתיד ייתכן ויתנגש באטמוספירה של נפטון או יתפרק לטבעות פלנטריות, זאת כאשר יחצה את גבול רוש עקב השפעת כוחות גאות.
שלל דברים ליער הסוגים

שלל דברים ליער הסוגים (בסינית מסורתית: 類林雜說; בסינית מפושטת: 类林杂说; בפין-יין: lèilín záshuō, לֵיילִין דְזָאשְׁווֹ) היא אנציקלופדיה בת חמש עשרה מגילות מתקופת שושלת ג'ין הג'ורצ'נית, היצירה נערכה על ידי וָאנְג פֶּנְגְשׁוֹאוּ וקיבלה תפוצה, בעיקר על בסיס חשיבות היסטורית.

חשיבות

חייו של וָאנְג פֶּנְגְשׁוֹאוּ אינם מתועדים כמעט, אך הסיבות בגינן כתב את הספר מצוינות במפורש: "כדי שיטעם הקורא את הדברים לאשורם, ויוכל בכך לקבוע תקנות. כדי שיתבונן בהתקוממויות ויוכל להישמר".
"שלל דברים ליער הסוגים" נבנתה כהרחבה וסידור מחדש של האנציקלופדיה "יער הסוגים" מאת לִי גֶ'נְג, מימי שושלת טאנג. "יער הסוגים" עצמו אבד, אך במאה ה19 ובשנת 1909 נמצאו שני שרידים שלו, וביחד עם "שלל הדברים ליער הסוגים" הוא שוחזר כמעט במלואו. בתור המקור המלא ביותר, היה חלקו של "שלל הדברים ליער הסוגים"משמעותי מאוד בשחזור.

רקע

תחילתן של האנציקלופדיות הסיניות בתקופת שלוש הממלכות, עם כתיבת הספר "מקראת הקיסר", מאז המשיכו האנציקלופדיות להתפתח עד שהגיעו לתור הזהב שלהן בתקופת שושלת סונג. בתקופת שושלת ג'ין, כפי הנראה בשל שינויים בשיטת הבחינות הקיסריות, הצטמצם מספרן בצורה דרסטית, והדיווחים מוסרים ירידה מכ-11,300 (או 13,000) מגילות של 307 אנציקלופדיות מ24 אסכולות בתקופת סונג לכ70 מגילות מארבע אסכולות בתקופת ג'ין. בנוסף להתמעטות חלו גם שינויים במבנה האנציקלופדיות בתקופת ג'ין: בהשפעת התחזקות האופרה נוספו לאנציקלופדיות קטעי שירה, ובמקביל הושם דגש על הפן המעשי בהן. זוהי התקופה בה נכתב "שלל דברים ליער הסוגים".
הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה

הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה נעשית מאז יוני 1967, עת עברה רצועת עזה לשליטת ישראל, בדרכים מגוונות, שבאו להתמודד עם מאמציה של ישראל למנוע אמצעי לחימה מתושבי הרצועה. 
מטבע הדברים מתפרסם מידע על ניסיונות הברחה שסוכלו, אך מתפרסם פחות מידע על ניסיונות הברחה שהצליחו. על מידת ההצלחה של מאמצי ההברחה ניתן ללמוד מהפעלתם של אמצעי הלחימה שהוברחו. הצלחה זו ניכרה במבצע עופרת יצוקה, שבמהלכו נורו רקטות גראד רבות לעבר יישובי ישראל, מבאר שבע ועד יבנה, ובמבצע צוק איתן גם לגוש דן, פאתי חיפה, פאתי ירושלים, דימונה ועוד.

רקע

רצועת עזה גובלת במצרים מדרום-מערב ובישראל מדרום, מזרח וצפון. אורכה כ-41 קילומטרים, רוחבה נע בין שישה לשנים עשר קילומטרים ושטחה הכולל כ-360 קמ"ר. בשנת 1967 נכבשה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים. מבחינת ריבונות היא מזוהה עם הרשות הפלסטינית, ונכון לשנת 2010 היא בשליטת החמאס. בהסכמי אוסלו הועברה השליטה ביישובים הפלסטינים שברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית, אם כי הריבונות נותרה בידי צה"ל. גם לאחר ההסכמים נותרה בידי ישראל השליטה על היישובים הישראלים ברצועה, הדרכים המובילות אליהם משטח ישראל, ציר פילדלפי (רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים) ומעבר הגבול עם מצרים ברפיח. במהלך חודש יוני 2007, בעקבות יישום תוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל, השתלטו כוחות חמאס על הרצועה. ממשלת ישראל הטילה סגר יבשתי וימי על עזה, תוך שהיא ממשיכה לספק מים וחשמל לתושבי הרצועה ומאפשרת הכנסת מוצרי מזון מסוימים וציוד רפואי.

הברחת אמצעי לחימה מישראל


נמל אשדוד משמש למעבר סחורות המיובאות לרצועת עזה. במסגרת מטענים אלה נעשו ניסיונות להברחת אמצעי לחימה, ובהם כ-300 טלסקופים המיועדים לרובי סער. 
אזרחי ישראל עוסקים אף הם לעיתים בהברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה.
פוהוסט זהורודסקי

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1528, ובראשית המאה ה-17 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי פוהוסט זהורודסקי

בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-550 יהודים, כשני שלישים מתושביו, והתקיימה בה פעילות חסידית וציונית, תוך קיום תלמוד תורה ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בתחילת מבצע ברברוסה, סוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ביום 10 באוגוסט 1941 רצחו אנשי ס"ס 120 גברים יהודים בעיירה. יתר הגברים היהודים בני 14 ומעלה שולחו מהעיירה למחנה עבודה. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה הנותרים בגטו שהוקם בה.
ב-15 באוגוסט 1942 חוסל הגטו שבעיירה, כאשר כל יושביו נרצחו בבורות ירי. כמה עשרות יהודים מהגטו שהצליחו להימלט בשעת האקציה ליערות הסביבה, ביצעו פעולות חבלה בתשתיות הטלפוניה והתחבורה של הגרמנים באזור, וחברו לאחר מכן ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
קויאוויה

קוּיַאווֵֵה (בפולנית: Kujawy; בגרמנית: Kujawien) הוא מחוז היסטורי בפולין, השונה באופיו משאר פולין לאור השפעת הכובשים.
המחוז השתרע בין נהר הוויסלה ממזרח, נהר נוטק ממערב ומצפון ונהר קרובקה מדרום. המחוז שוכן מערבית למזוביה ומזרחית לפומרניה, ומהווה את חלקו הצפוני של גליל "פולין הגדולה". מיקומו האסטרטגי בין פולין לגרמניה הפך אותו לכר פורה לכיבושים צבאיים, שאירעו בו בתדירות גבוהה במיוחד. במאה ה-13 הפך קויאוויה לדוכסות עצמאית, לאחר שנים של החלפת ריבוניות בין שליטים זרים משני עברי הגבול, אך נכבש שוב במאה ה-14.
במהלך המאה ה-17 החלו מתיישבים באזור קולוניסטים מאזור הולנד: הן הולנדים והן פריזים (אנשי פריזלנד). בחלוקת פולין ב-1772 חלקו הצפוני של המחוז סופח לממלכת פרוסיה, ויתרת השטח סופחה גם היא לפרוסיה לאחר 20 שנה.
ב-1918 הפך קויאווה לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה, ובמלחמת העולם השנייה נכבש השטח על ידי גרמניה הנאצית, והוחזר לפולנים בסוף המלחמה. מאז 1999 הפך השטח לחלק ממחוז קויאוויה-פומרניה של פולין. בירת המחוז ההיסטורי הייתה אינוורצלאב.
שמעון ארנסט

שמעון ארנסט (ט' באב ה'תרנ"ח, 28 ביולי 1898 - ל' באב ה'תשכ"ז, 5 בספטמבר 1967) היה ספרן, סופר ועיתונאי עברי ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בקרקוב למירל בת ר' שלמה כהנא, מצאצאי רבי נפתלי מרופשיץ, ולר' קלמן, סוחר ולמדן. הוא נקרא על שם אבי אביו, הרב שמעון, שכיהן כרבה של העיירה יאנוב שבפלך פיטרקוב. התחנך ב"חדר" מסורתי ובישיבות.
בשנת 1912 עלה עם הוריו לארץ ישראל והם השתקעו בירושלים. הוא המשיך את לימודיו בישיבת "לשכת הרבנים" של ישיבת שער השמים בעיר, שעמדה אז בראשותם של הרב שמעון צבי הורוביץ והרב חיים לייב אוירבך. הרב צבי פסח פרנק העניק לו "היתר הוראה". בהמשך השלים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים, וב-1918 עבר לתל אביב והחל לעבוד כספרן בספריית שער ציון. במהלך השנים נעשה הספרן הראשי של הספרייה.
במקביל החל לכתוב בקביעות בעיתונים רבים בארץ ובחוץ לארץ, החל ב-1921 פרסם בקביעות מאמרים ורשימות ביקורת בעיתונים "הארץ" ו"דואר היום" ובכתב העת "מזרח ומערב" שערך אברהם אלמליח. בחו"ל כתב בעיתונות היהודית היידית, ב"היינט" הוורשאי, בעיתוני ניו יורק: "מארגען זשורנאל", "פארווערטס", "דאס אידישע פאלק" ו""אמריקאנער". ובעיתונים נוספים ברחבי ארצות הברית, בקנדה ובדרום אמריקה. הוא כתב גם בכתב העת הציוני-אמריקאי "התורן".
Common Desktop Environment

Common Desktop Environment (קיצור מקובל CDE) היא סביבת שולחן עבודה ל-Unix ול-OpenVMS, המבוססת על ערכת הכלים Motif.

היסטוריה

בשנת 1993 הודיעו החברות HP IBM USL ו-sunsoft על פיתוח משותף של התוכנה. הסביבה הראשונית התבססה על ממשק משתמש גרפי של חברת HP. בשנת 1994 קיבלה את השליטה על החברה new OSF, שהייתה מיזוג של קרן התוכנה הפתוחה ושל יוניקס אינטרנשיונל. בספטמבר 1995 התאחדו Motif ו-CDE למיזם משותף אשר שמו היה CDE/Motif.
עד שנת 2000 הייתה CDE שולחן העבודה הנפוץ ביותר של יוניקס, אך עם התפתחותם של שולחנות עבודה טובים יותר כ-GNOME ו-KDE השתנתה המגמה.
יחסי ארצות הברית–קירגיזסטן

היסטוריה

ממשלת ארצות הברית מספקת סיוע הומניטרי, צבאי ותמיכה ברפורמות כלכליות ופוליטיות. הוא גם תמך בבקשות הרפובליקה הקירגיזית עבור סיוע מצד ארגונים בינלאומיים. 
לדוגמה, ארצות הברית סייעה לרפובליקה הקירגיזית להצטרף לארגון הסחר העולמי (WTO) בדצמבר 1998.]
בעקבות ה-11 בספטמבר, ארצות הברית הגבירה את העניין שלה בחלק זה של העולם, מה שהוביל למחלוקות בדעת התושבים. ארצות הברית פתחה את מרכז הטרנזיט במנס בדצמבר 2001 בעקבות תקרית ה-11 בספטמבר. סין ורוסיה נחרדו כתוצאה מהפעולה, ובשנים מאוחרות יותר, על פי הדיווחים, הציעו פרס גדול בתמורה לסגירת הבסיס. 
בשנת 2006, נשיא קירגיזסטן דרש ויתורים נוספים להסכם ובשנה זו נחטף קצין של חיל האוויר האמריקני (התקשורת דיווחה מאוחר יותר על חוסר עקביות באירוע זה, USF אישר מחדש חטיפה שאירעה בשנת 2012). ב-2006 אף נורה אזרח קירגיזי שהחזיק סכין על ידי חייל אמריקאי. הצבא האמריקני העמיד את החייל בענישה מנהלית, והסדר כספי בלתי ידוע הועבר למשפחה.
על פי דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 34% מאנשי קירגיזסטן תמכו בהנהגת ארצות הברית, 43% הסתייגו ו-23% לא היו בטוחים.
‎
בחודש יולי 2015, משרד החוץ של קירגיזסטן ביטל הסכם שיתוף פעולה דו צדדי שנחתם על ידי שתי המדינות בשנת 1993, תוך מחאות של משרד החוץ של קירגיזסטן על החלטת מחלקת המדינה של ארצות הברית להעניק את פרס זכויות האדם של 2014 לאסיר הקירגיזי אזימזאן אסקרוב, עיתונאי פעיל פוליטית שנעצר על תרומתו בעימותים האתניים בדרום קירגיזסטן 2010. 
מאז הזהירה ארצות הברית את קירגיזסטן מהשלכות הביטול של מתן סיוע הומניטארי וביטחוני. שלושה חודשים לאחר מכן ביקר מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי, בקירגיסטן בניסיון להקל על היחסים בין שתי המדינות.
הכוח האמריקני תומך מסייע לרפובליקה הקירגיזית בביצוע רפורמות כלכליות, בריאותיות וחינוכיות, ותומך בפיתוח כלכלי ובפתרון סכסוכים בעמק פרגנה.]

ייצוג

ארצות הברית מחזיקה בשגרירות אשר ממוקמת בבישקק, קירגיזסטן. שגרירת ארצות הברית לקירגיסטן היא מארי ל. יובנוביץ'
אלפירק

מאפיינים

β בקפאוס הוא למעשה מערכת בת שלושה כוכבים במרחק של כ-600 שנות אור, המורכבת מתת-ענק כחול שהוא הכוכב המשתנה ומשני כוכבי הסדרה הראשית לבנים קטנים ועמומים יותר.
β בקפאוס A הוא בעל מסה של כ-12 מסות שמש ורדיוס של כ-5 פעמים רדיוס השמש, שבדומה לבני מינו, נמצא לקראת סיום היתוך המימן שבליבתו להליום ובתהליך יציאה מהסדרה הראשית. תהליכי הסעת החום אל שכבותיו החיצוניות אינם יציבים ומשתנים במחזוריות של 4.57 שעות וגורמים לעוצמת הקרינה הנפלטת מפני השטח להשתנות. זהו כוכב חם במיוחד - טמפרטורת פני השטח שלו היא כ-26,700 קלווין כך שאף על פי שבאור נראה הוא מאיר רק פי 1,500 מהשמש, בתוספת הקרינה העל-סגולה הוא קורן פי 14,600 ממנה.

מאפייני β בקפאוס B ו-C

β בקפאוס B ו-C הם כוכבי הסדרה הראשית לבנים. הקרוב מבין השניים מקיף את β בקפאוס A במרחק של כ-45 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-90 שנים. הרחוק יותר נמצא במרחק של כ-2,400 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה שלו הוא לפחות 30,000 שנים. בהירותו הנראית היא מדרגה 7.9 וניתן לראותו באמצעות טלסקופ חובבים.
קובאן קרסנודאר (הוקי קרח)

היסטוריה

הרעיון להקמת הקבוצה הועלה על ידי ממשלת מחוז קרסנודאר כבר ביולי 2007, אך הרעיון לא יושם עד דצמבר 2011.
הקבוצה נרשמה ב-19 בינואר 2012 ובמרץ אותה שנה הגישה בקשה להצטרף לליגת VHL‏.
בעונת הבכורה הקבוצה סיימה במקום 17 בעונה הסדירה ולא הצליחה להעפיל לפלייאוף. בעונת 2014/15 סיימה במקום 14.
ב-29 ביוני 2015 נודע שהקבוצה לא תתמודד בעונת 2015/16 בשל קשיים פיננסיים שעמדו בפניה.
צאנה צאנה

אודות

באביב של שנת 1941 קיבל יששכר מירון (מיכרובסקי), אשר שירת בבריגדה היהודית של הצבא הבריטי מילים שכתב יחיאל חגיז, מורה ירושלמי צעיר בעבור מסיבה של הבריגדה. מירון סיים את המנגינה כעבור שש שעות ובאותו ערב ביצע אותו לראשונה. במהרה נפוץ השיר ומנגינתו הקליטה בכל רחבי הבריגדה והיישוב העברי בסוף אותה שנה שודר ברדיו קול ישראל.
השיר בין הארבעה בתים מתואר חיילים הבאים לחופשה במושבה (בבית הראשון) ובעיר (בבית השלישי) תוך כדי שהם קוראים לבנות המקום לצאת לקראתם.
בשנת 1947 בוצע השיר במחזה מוזיקלי של תיאטרון גחלילית בתל אביב והוא הוקלט לראשונה באולפן לתקליט על ידי הזמרת שרה יערי בליוויו של מירון בפסנתר.

סכסוך לגבי הזכויות על הלחן

השיר הגיע לארצות הברית בתקליט של שירי ההגנה, כאשר שמע אותו יוליוס גרוסמן, מלחין יהודי אמריקני צעיר, עיבד אותו במקצב חדש, והוסיף לו סיומת חדשה אשר הפכה לחלק בלתי נפרד מהגרסה המוכרת של השיר.
השיר בעיבוד החדש זכה להצלחה אדירה והיה לאחד מהשירים העבריים המוכרים ביותר בעולם. בין המבצעים המפורסמים של השיר נכללים פיט סיגר והאורגים, ג'ודי גארלנד, קוני פרנסיס ובינג קרוסבי, פרי קומו, ארלו גאת'רי, ארת'ה קיט ונט קינג קול. השיר זכה לביצועים באנגלית, בצרפתית, בספרדית, באיטלקית, בשוודית, בגרמנית, ביוונית ובשפות נוספות.
אולם העובדה שהשיר התפרסם בעיבוד החדש של גרוסמן הוביל לשאלה לגבי זכויות היוצרים של המלחין המקורי מירון. הסכסוך הגיע לבית המשפט בארצות הברית. המשפט זכה בזמנו להד תקשורתי רב ולבסוף פסק בית המשפט כי מירון יקבל שני שלישים מהתמלוגים וגרוסמן כשליש.
בעת שנערך המשפט בניו יורק טען משה ביק, מלחין ומנצח מקהלות, כי הוא אחראי ללחן המוכר של הבית הראשון של השיר. ביק היה הראשון שעיבד את הלחן של מירון לקול ולפסנתר וגם ניצח על השיר בביצוע הבכורה שלו בבריגדה. לטענתו, כאשר מירון הציג לו את השיר, כתב לו ליווי כקונטראפונקט שהושמע יחד עם הקול הראשון. אולם לאחר זמן הקונטראפונקט הפך ללחן של פתיחת השיר. מירון הכחיש את הטענות של ביק ואמר שהוא בסך הכל כתב גירסת קאנון לשיר.
בשנת 1955 הגיש ביק תביעה לבית המשפט המחוזי בחיפה, אשר לאחר שמיעת עדויות פסק נגדו.
קרע במניסקוס

גורמים

שני המניסקוסים פגיעים מאוד לסיבוב של הברך תוך כדי נשיאת משא כבד, כאשר כף הרגל נשארת יציבה במקומה. תופעה זו עלולה לגרום לקריעה חלקית או שלמה של המניסקוס. חומרת הקריעה תלויה במיקומה ובעוצמת הפגיעה. אם הקריעה היא זעירה, המניסקוס נשאר מחובר לצידו הקדמי ולצידו האחורי של הברך. אם הקריעה היא נרחבת, המניסקוס עלול לאבד מיציבתו ולמנוע באופן מכני את תנועת הברך – מצב של נעילה. פגיעה במיניסקוס בגלל עומס מצטבר ואגירה של נזק איטי שכיחה מאוד. השילוב של עומס מצטבר וניוון מוקדם הוא שאחראי למירב הנזקים. פגיעה במיניסקוס החיצוני שכיחה יותר מאשר פגיעה במניסקוס הפנימי. המיניסקוס יכול להיקרע במלואו או באופן חלקי. קרע בחלק הפנימי של המניסקוס אינו מחלים בקלות וזאת בגלל חוסר באספקת הדם. לעומת זאת עקב אספקת דם טובה יותר יכול קרע בחלקו ההיקפי של המניסקוס להחלים מהר יותר. חומרת הפציעה במיניסקוס תלויה על כן, בגודל הקרע ובמיקומו. צריך לציין שללא פגיעה ספציפית קרע במיניסקוס יכול להיגרם בגלל הזדקנות.

אבחון

בשלב הראשון של תהליך האבחון של קרע במיניסקוס יתחיל מלקיחת ההיסטוריה הרפואית תוך התמקדות באזור הכואב וניסיון לאתר את המקור לכאב ולהבין מתי וכיצד החל, מהו סוג הכאב, מה מקל ומה מחמיר אותו ועוד. השלב השני הוא שלב הבדיקה הפיזית של המטופל בכלל, ומצב הברך בפרט. בשלב הזה יוערך מצבו הנוכחי של המפרק ולפי המצב תבחר דרך הפעולה הרצויה למטופל.
בשלב השלישי המטופל יתבקש לעבור מספר בדיקות שתכלולנה תצפית על אופי ההליכה ו/או העמידה של החולה, בדיקות טווח התנועה של הברך, בדיקות אורתופדיות ובדיקות נוירולוגיות. חלקן יהיו בדיקות שטחיות כמו בדיקת טווח התנועה של הברך, אופי ההליכה והעמידה וכו', אך במידת הצורך יכול להיות שימוש גם בבדיקות הדמיה (בדיקות CT ו-MRI המספקת את התוצאות האמינות ביותר) ובדיקות מעבדה נוספות.
טרהסייקל

טרהסייקל (באנגלית: TerraCycle) היא חברה פרטית העוסקת במיחזור. החברה נמנית עם מה שמכונה "המגזר הרביעי" - חברות יזמות סביבתית או חברתית. ייחודה של החברה בכך שהיא יוצרת שרשראות אספקה עבור מיחזור מוצרים קשים לטיפול, משקיות חטיפים ואריזות מזון, דרך עטים וקפסולות קפה, ועד בדלי סיגריות. החברה עושה זאת על ידי חבירה לתאגידים ויצרנים, ובאמצעות רתימתם של תקציבי שיווק למימון תוכניות המיחזור היקרות.
מטה החברה ממוקם בטרנטון, ניו ג'רזי, שבארצות הברית.

פעילות החברה

עיקר העיסוק של טרהסייקל הוא במיחזור, אם כי בחלק מהמדינות בהן היא פועלת היא גם מייצרת מוצרים. המוצרים שמייצרת החברה אינם מוצרי נישה והם נמכרים לשוק ההמוני ברשתות הקמעונאות הגדולות כגון וולמארט. השימוש בפסולת כחומר גלם לייצור מוצרים חדשים אמור לחסוך שטחי הטמנה וגם שימוש בחומרי גלם בתוליים.
הפסולת נאספת במודל עסקי ייחודי, המאפשר לכל אדם פרטי, ארגון, קבוצה או קהילה להירשם לאיסוף בחינם, וכן לשלוח את הפסולת למיחזור בחינם, כאשר עבור כל פריט פסולת שנשלח במסגרת תוכניות האיסוף שמפעילה החברה, נצברת תרומה בחשבון המשתמש אשר ניתנת להעברה לכל ארגון מוכר לצורכי תרומות לבחירתו של המשתתף. באופן זה, יכולים משתתפים גם למחזר את הפסולת שהם יוצרים, וגם לצבור כסף לתרומה לארגונים לבחירתם. סכום כסף זה, כמו גם עלות הטיפול בחומרים ומימון תהליך האיסוף, משולמים בסופו של דבר על ידי יצרני המוצרים השונים. באופן הזה, לוקחים היצרנים אחריות על הפסולת אותה הם יוצרים גם לאחר שנעשה במוצרים שימוש על ידי הצרכנים.
החברה מפעילה גם תוכניות איסוף חדשניות ביותר עבור פסולת מורכבת במיוחד, כגון כלים חד-פעמיים, ציוד מגן ובטיחות ואפילו צעצועים ישנים. במודל זה, שאיננו ממומן על ידי יצרנים, החברה מזמינה ארגונים לרכוש את שירותי המיחזור עבור הפסולות שהם יוצרים. קופסאות המיחזור בהן נאספת הפסולת הזו, אשר נקראות "Zero-Waste Boxes", נמכרות בקטלוגים נבחרים בהם נמכרים המוצרים עצמם. כך למשל, ניתן לרכוש קופסאות למיחזור כלי כתיבה או קלסרים ישנים, באתר Staples האמריקאית, בזמן שקונים את המוצרים המשרדיים השונים.
החברה הוקמה בשנת 2001 על ידי טום זאקי וחברו ג'ון בייר. טרהסייקל נכללת ברשימת 100 החברות החדשניות ביותר של "Red Herring Magazine" וזכתה בפרסים סביבתיים ובסיקור רב בזכות השילוב בין עשייה סביבתית לחברתית בליבת המודל העסקי שלה. נכון לאמצע 2014, מלבד לפעילות החברה בארצות הברית, יש לה נציגויות ב-22 מדינות.

פעילות בישראל

בשנת 2011 החלה טרהסייקל לפעול גם בישראל תוך שיתוף פעולה עם חברת "שטראוס גרופ". הנציגות הישראלית פועלת למיחזור שקיות חטיפים, בדומה לפעילות חטיבת שקיות החטיפים שלה בארצות הברית, עם פריטו-ליי העולמית. החל מפברואר 2014, כחלק מאותו שיתוף פעולה, נאספים בישראל, לצורכי מיחזור, גם גביעים של מעדני חלב ויוגורטים.
במאי 2014 התווסף לפעילות הישראלית איסוף של קרטוני חלב ומיכלי קרטון של משקאות חלב. זאת, בשיתוף פעולה עם מחלבות "טרה".
החומרים שנאספים בישראל מועברים למיחזור במפעלים מקומיים, שם הם נגרסים ומותכים לכדי פתיתים, מהם מיוצרים חומרי הגלם בהמשך. באופן זה, המוצרים הופכים לחומרי גלם לשימוש בתעשייה, במיוחד לייצור משטחים.
בשנת 2015 הפסיקה טרה סייקל את פעילותה בישראל בשל אי שיתוף פעולה מצד החברות.
רבינדרנת טאגור

ביוגרפיה

טאגור נולד בקולקטה, בן הזקונים במשפחה משכילה ואמידה. טאגור היה ברהמין, וארנת הכהנים ההודית. אביו היה הפילוסוף והמנהיג הדתי דבנדרנת טאגור. טאגור התחנך בבית, ובגיל 17 נשלח ללימודים באנגליה, אותם לא סיים. בשלב מאוחר יותר של חייו עסק טאגור, פרט לעיסוקיו הספרותיים המגוונים, בניהול הנכסים המשפחתיים שהוריש לו אביו.
משתורגמו יצירותיו לאנגלית, הפך טאגור לפופולרי מאוד, והרבה לטייל בעולם במסגרת ביקורים בכנסים בהם נשא הרצאות, ובביקורי ידידות. טאגור הפך לדובר לא רשמי ומייצג של המזרח. מסעותיו העולמיים חידדו את הבנתו של טאגור לגבי סוגיות לאומיות ואזרחיות.
השקפותיו החינוכיות הובילו אותו להקמת בית ספר, שנקרא ברהמהצ'רישרם (משמעות השם היא "מרכז הברהמהצ'ריה") במערב בנגל, בשטח שאביו הוריש לו מאחוזתו. ב-1901, הפך בית הספר לאוניברסיטת וישווה בהרטי. אוניברסיטה זו היא מהחשובות של הודו מ-1951.
טאגור היה לפרקים גם חבר בתנועה הלאומית ההודית, וגנדי, לו טבע טאגור את הכינוי מאהטמה (הנפש הגדולה), היה חבר קרוב שלו. הוא תמך בתנועת העצמאות ההודית, ואף כתב על כך. ב-1915, קיבל טאגור תואר אבירות מהממלכה בריטית, שהוענק לו על ידי המלך ג'ורג' החמישי. בצעד יוצא דופן ויתר טאגור על התואר לאחר שנים אחדות, כמחאה על טבח אמריטסר. באירוע זה פתחו חיילים בריטים ללא אזהרה באש על הפגנה של המון הודי בחצר סגורה, והרגו 379 איש ופגעו בעוד כ-1,200 גברים, נשים וילדים חפים מפשע.
טאגור תמך בציונות באופן גלוי ונלהב. הוא טען כי הציונות היא "אחד הבסיסים של השלום והצדק העולמיים", וכן כי תפקידו של העם היהודי הוא לגשר בין מזרח למערב.
ספרים רבים שלו תורגמו לעברית ורחוב נקרא על שמו ברמת אביב.
טאגור נפטר ב-7 באוגוסט 1941.

יצירתו הספרותית

אף על פי שטאגור ידוע בעיקר כמשורר, הוא כתב גם נובלות, מאמרים, סיפורים קצרים, יומני מסע, ודרמה. הוא כתב למעלה מ-2,000 שירים, הנחשבים לנכס צאן ברזל בכל תת-היבשת ההודית ובעולם כולו.
יצירתו של טאגור עוסקת בנושאים חברתיים, פוליטיים וחינוכיים, וחזונו על האחווה הכלל עולמית בין בני האדם. שירתו, לבד מעומקה הרוחני והרגשי, מבטאת לרוב את החגיגה של החיים והטבע. טאגור תופס את רבגוניותם של החיים כמקור בלתי נדלה של עונג כשלעצמו. האהבה היא מוטיב חוזר ביצירתו, והוא עסק לעיתים קרובות גם בפטריוטיזם. טאגור היה רגיש מאוד לאירועים העולמיים שהתרחשו בזמנו, וכתב על כאבו ויאושו מהמלחמה.
שיריו נבחרו כהמנונים הלאומיים של הודו ובנגלדש. ב-1913, הוא זכה בפרס נובל לספרות, על תרגומיו מאנגלית ועל יצירתו גיטאנג'לי - אוסף שירים (1910). ראוי לציין, בלי להמעיט בערכו של טאגור כמובן, את עזרתו של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס בתרגומה של גיטאנג'לי לאנגלית ובהבאת תשומת הלב של העולם המערבי ליצירותיו האהובות של טאגור, שבאותו זמן, היו נערצות בעיקר על בני עמו שבהודו, אשר הרבו לשיר ולדקלם מהן.
גם היום מהווה טאגור מקור השראה ליותר מ-200 מיליון אנשים במערב בנגל הודו ובנגלדש, ולאנשים בעולם כולו.