דינא דמלכותא דינא

דינא דמלכותא דינא הוא מושג הלכתי בתחום המשפט העברי שתרגומו מהשפה הארמית הוא: "דין המלכות - דין". משמעותו של דין זה היא שבצד הצו ההלכתי היהודי המקובל, קיים תוקף הלכתי גם לדין המקום והמדינה, ולצו שליטיה. הלכה זו היא יוצאת דופן, מכיוון שהיא נותנת תוקף הלכתי למשפט זר.  גמישות הלכתית זו מתאימה לפרגמטיות ההלכתית המאפיינת את גישתה למשפט האזרחי, בעקבות הכלל "הכל כמנהג המדינה". 
לדעת רוב הפוסקים, המעלים מס או המבריח את המכס עובר באיסור תורה.

מקור הביטוי

הביטוי "דינא דמלכותא דינא" מופיע מספר פעמים בתלמוד הבבלי, תמיד כאמירה של האמורא הבבלי שמואל, בן הדור הראשון של אמוראי בבל. הביטוי "דינא דמלכותא דינא" מופיע בתלמוד בשני הקשרים שונים. בהקשר הראשון, בבבא קמא ובנדרים מציין הביטוי את החובה לשלם מכס למלך, את זכותו של המלך לקבוע נוהלי גבייה של המס וכן את זכותו של המלך לקחת חומרי בנייה לצורך בניית גשרים, שלא לפי הכללים שאדם פרטי מחויב בהם. בהקשר שני, בבבא בתרא, ובגיטין, מתייחס הביטוי ליכולת של המלך לקבוע את כשרותן או אי כשרותן של פעולות מסחריות, וקביעות אלו תקפות גם אם כללי המשפט העברי הם שונים.
למעשה, המקור הקדום ביותר שנותן ערך למלכות זרה מצוי במשנה במסכת אבות: "רַבִּי חֲנִינָא סְגַן הַכֹּהֲנִים אוֹמֵר: הֱוֵי מִתְפַּלֵּל בִּשְׁלוֹמָהּ שֶׁל מַלְכוּת, שֶׁאִלְמָלֵא מוֹרָאָהּ, אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ חַיִּים בָּלָעוּ". בתלמוד הבבלי מחזקים גישה זו באמצעות משל, "מה דגים שבים, כל הגדול מחבירו בולע את חבירו, אף בני אדם אלמלא מוראה של מלכות, כל הגדול מחבירו בולע את חבירו". בעל התוספות יום טוב מדייק מכך שלא נאמר "בשלומו של המלך" אלא "בשלומה של מלכות", שמדובר בממסד השלטוני, "הוא המלך עם שריו ויועציו המנהיגים מלכותו ועושים משפט בארץ".

בהלכה

הכלל של דינא דמלכותא דינא נקבע להלכה על ידי כל הראשונים בין לעניין זכות המלך לגבות מיסים ובין לעניין זכות המלך לקבוע דרכי מסחר.
הראשונים גם ניסו לקבוע את הכלל העומד מאחורי כל הדוגמאות המובאות בגמרא. הרשב"ם למשל כותב: "כל מיסים וארנוניות ומנהגות של משפטי מלכים שרגילים להנהיג במלכותם דינא הוא שכל בני המלכות מקבלים עליהם מרצונם חוקי המלך ומשפטיו והלכך דין גמור הוא ואין למחזיק בממון חבירו על פי חוק המלך הנהוג בעיר משום גזל."
מצד שני, הראשונים דנו במגבלות על הכלל דינא דמלכותא דינא והטילו עליו סייגים שונים, חלקם מצויים במחלוקת בין הראשונים. הגבלה בסיסית היא שמדובר בכללים אוניברסליים החלים על כולם ולא מופעלים באופן שרירותי. הגבלה זאת מבוססת על דברי הגמרא שמותר להבריח את המכס ממוכס שאין לו קצבה. בניסוח קצת שונה, על המלך לפעול לפי החוקים שהוא קבע. לכן, אם המלך סוטה מהחוקים שלו ולוקח שדה ממישהו נגד החוקים שלו עצמו, השדה נחשב גזול.
כאשר ישנה ענישה קולקטיבית של אזרחים בשל פשעם של היחידים, כמו למשל לקנוס קהילה שלמה בשל גניבה של יחידים לא חל הכלל דינא דמלכותא דינא כי מדובר במעשה שרירותי.
יש סוברים שמס המוטל רק על בעלי מקצועות מסוימים אסור משום שהוא מפלה. עם זאת, מהרי"ק פוסק שמותר למלך לקבוע מיסים גבוהים יותר ליהודי מאשר לגוי.
יש פוסקים, כמו הרא"ש, שסייגו את סמכות המלך להתקין תקנות בענייני מסחר, אך ורק לעניינים הקשורים לקרקע, מכיוון שרק לענייני קרקעות יש השפעה על גביית המיסים של המלך או שרק על הקרקעות יש למלך סמכות. למרות זאת הדעה העיקרית היא שסמכותו היא בכל דבר הקשור לממונות.
יש הסוברים שסמכות המלך היא רק בחוקים שנקבעו מקדמת דנא, אבל אם המלך בא לשנות מהמקובל במדינה אין לשינוי תוקף הלכתי.
הגבלה נוספת של הכלל היא שהוא חל רק על עניינים שלמלך עניין בהם להסדרת ענייני הממלכה. התערבות סתמית של המלך בחיי האזרחים אינה כלולה בדינא דמלכותא דינא. כך למשל, לא דנים בענייני ירושה על פי חוקי המלך מדינא דמלכותא, מכיוון שאין למלך עניין בזה. 
כמובן, כאשר המלך מחוקק חוקים כנגד מצוות הדת החוקים בטלים, בין השאר מכיוון שאין שום עניין ממלכתי למלך לגרום לאזרחיו לעבור על דתם. למשל, התערבות בכללי הירושה מצד המלך הם חסרי תוקף מכיוון שאין למלך עניין בחוקי הירושה ואין בהם משום תקנת בני המדינה באופן המעודד פיתוח, מקל על המסחר, וכו'.
הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (ערוך השולחן) פוסק בסוף המאה ה-19 שאסור שימוש בעבדים בשל דין זה - "כל מקום שיש חוק המלכות בזה, אם כה ואם כה – דינא דמלכותא דינא. ולכן עתה אין לנו רשות ליקח עבדים, דהכי הוי דינא דמלכותא עתה בזמנינו.". במקום אחר בהלכה הקשורה לעירוב בשבת, הוא כותב שדינא דמלכותא דינא, יש לו גם השלכה הלכתית בעניין, "מפני שכל יהודי חייב לשמור פקודת המלכות".

למי יש סמכויות מלך?

הגמרא מציינת שהדין של דינא דמלכותא דינא אינו חל על מוכס שעמד מאליו ולא מונה על ידי המלך. הרמב"ם קובע שהמלך שיש לו דינא דמלכותא - הוא זה שהמטבע שלו משמש למסחר במדינה.
בעוד שרש"י, בעלי התוספות, הר"ן והרשב"א מסייגים את הכלל של דינא דמלכותא דינא דווקא למלך גוי, הרי שהרמב"ם, הסמ"ג והמאירי סוברים שהדבר אמור גם במלך יהודי. הרמב"ם אף סובר שעניין זה נחשב לאחד מעיקרי הדין.
גם נראה שערוך השולחן שמכנה דין זה "כלל גדול", ולומדו משירת דבורה בהקשר של מלחמת ברק וסיסרא בספר שופטים (ה כג) ובפרשנות חז"ל לכך, איננו סובר שיש חילוק בין מלכות ישראל למלכות של אומות העולם.

הרקע ההיסטורי של המושג

אמנם, עוד בתקופת המשנה ניתן למצוא ביטויי זכות לחשיבות צווי השלטון הרומאי, (לדוגמה, ההוראה במסכת אבות, "הוי מתתפלל לשלומה של מלכות") אך עדיין, עד לדבריו של שמואל אין בנמצא השלמה מפורשת עם סמכותו של שלטון זר, כפי שהיא באה לידי ביטוי בצורה נחרצת באימרה זו.
יש שהדגישו את העובדה שהמושג "דינא דמלכותא דינא" הופיע לראשונה תחת שלטון הפרסי. מושג הלכתי זה מבטא מעין השלמה עם אבדן העצמאות היהודית, תקופת הגלות וקבלת מרותם של השלטונות של הפרסים והרומאים. השלמה זו מטרתה ככל הנראה ליצור מערכת מסודרת של חיים יהודיים בצל שלטון זר. יצוין שאין לביטוי מקור במקרא, וגם בתלמוד הירושלמי שנכתב בארץ ישראל הוא אינו מופיע.

מלך ישראל

לדעת הרמב"ם שעסק באופן מרובה בענייני מלכות, ביחס לכל פוסקי ההלכה האחרים, סמכויותיו של מלך ישראל שצריך מעיקר הדין להיבחר על ידי בית דין של 70 ונביא, הן נרחבות הרבה יותר מהסמכויות שלעיל:
הוא רשאי לקבוע מיסים ומכס, לקנוס את אלו שמשתמטים ממיסיו, ולהוציא להורג את המורדים בו או המשתמטים ממסיו, לגייס לצבאו מכל העם בכפייה, לקחת לו מאבטחים ועוזרים, לצאת למלחמת מצווה ומלחמת רשות, למנות בכפייה אחראים וממונים, לשכור בתשלום בעלי אומנות שיעשו את צרכיו, לשאת נשים ופלגשים, ולבצע דברים לתיקון העולם "ולשבר יד רשעי עולם", גם שלא לפי חוקי התורה, כמו להוציא להורג רוצחים גם כשאין מספיק ראיות משפטיות להרשיעם.
עם זאת, המלך כפוף לחוקי התורה והוא אינו יכול להורות לעבור על חוקי התורה. מלך שהורה לעבור על חוקי התורה, ואפילו מצווה קלה, אסור לשמוע לו. בנוסף, המלך רשאי לגבות מיסים רק לצרכיו או לצורך המלחמות, והוא אינו יכול לגבות מיסים לכל מה שירצה.
למול דעת הרמב"ם יש פרשנים כמו האברבנאל הסוברים, כי המלכות בישראל הייתה רק בדיעבד ואיננה מציאות אידיאלית, והם אינם חושבים שיש לתת סמכויות כה נרחבות לשלטון העתידי.

דינא דמלכותא במדינת ישראל

עם קום מדינת ישראל, החל גם הפולמוס בנוגע למעמדה ההלכתי, וחלק מרכזי בו נוגע לשאלת תוקף חוקי המדינה מבחינה הלכתית. עיקר הנדון הוא בשאלה האם ניתן להכריע להלכה כדברי הרמב"ם ורוב הראשונים, הסוברים שגם למלך ישראל יש תוקף דינא דמלכותא (מכיוון שכל הציבור הסכים לשלטון ולכן מחויב לשמוע לו), או כדברי ראשונים אחרים הסוברים שבארץ ישראל לא ניתן למלך כח זה (מכיוון שכוח המלך נובע מבעלותו על הארץ, ובא"י כל ישראל שותפים בה), וכן ישנם ראשונים הסוברים שבמלך ישראל לא נאמר דין זה משום שהוא צריך לדון על פי משפט התורה, מלבד במקרים חריגים.
בנוסף יש הסבורים שגם הרמב"ם והשו"ע שפסקו במלך ישראל דין זה, לא דברו בשלטון שאינו נוהג על פי חוקי התורה, זאת מאחר שדעת הרמב"ם שמקור התוקף של דינא דמלכותא הוא מפרשת המלך בתורה ובנביא, ולא מכח הסכמת העם, והרמב"ם במספר מקומות מדגיש שהתורה דברה רק במלך ישראל המנהיג העם על פי התורה.
יש המסתמכים על דברי החתם סופר שלעניין חוקים שהם לתועלת העם ולרצונו, כל הראשונים מודים ששייך בהם דינא דמלכותא מכח הסכמת העם, וכשיטת הרשב"ם.
להלכה חלוקים פוסקי זמננו בשאלה זו. חלק מרבני הציונות הדתית, קובע שיש להחיל את הכלל דינא דמלכותא דינא בנוגע לחוקי מדינת ישראל, באופן מלא. דעת הרב יוסף שלום אלישיב לנהוג בזה כספק הלכתי, ולעניין חוקים שבהם הציבור מעוניין וחפץ, דעתו נוטה שיש בהם דינא דמלכותא. דעת החזון איש שהכלל דינא דמלכותא אינו תקף במדינת ישראל מהטעמים דלעיל, וכן דעת הרב ניסים קרליץ ובית דינו. דעת הרב עובדיה יוסף שיש דברים בהם מחילים את הכלל דינא דמלכותא דינא, כגון מיסים וארנוניות, כל שיש בהם תועלת לממשלה ולקיום המדינה. אך מנגד הוא כתב, שבדברים שסותרים את חוקי התורה או בדיני ממונות הקשורים בין איש לרעהו, אין את הכלל של דינא דמלכותא דינא ואף אסור ללכת ולדון בבתי המשפט החילוניים (ערכאות)
בנוסף, יש הסוברים שלחוקי מדינת ישראל תוקף הלכתי של תקנות הקהל, ולחברי הכנסת וראשי הערים דין טובי העיר היכולים לתקן תקנות לתועלת הקהל, ויש חולקים הסבורים שדין טובי העיר שהם כדיינים אינו קיים בשאינם שומרי מצוות, ודין תקנות הקהל לא נאמר במערכת המושפעת משיקולים פוליטיים, וכן אינה מתחשבת בדעת חכמי התורה.
יש להדגיש, כי למעשה כל פוסקי הציבור החרדי, וגם הסבורים שאין דינא דמלכותא במדינה, מורים באופן ברור שעל פי הלכה חובה על תושב לשלם מיסים, משום שהוא נהנה משירותי המדינה ומעוניין בהם, ועליו לשלם תמורה. כמו כן מורים כי ישנה חובת ציות לחוקי המדינה, שכן לולא החוקים לא ישמר הסדר הציבורי, כמאמר חז"ל "לולא מוראה של מלכות, איש את רעהו חיים בלעו". ובפרט בנוגע לחוקים שתועלתם ברורה ונהוגים אצל כלל הציבור (כחוקי התנועה) התבטאו פוסקי ההלכה כי אם לא היו נתקנים על ידי השלטון, היו בתי הדין מתקנים אותם, ואף מחמירים בהם יותר מהחוק.