google/wiki40b huggingface dataset:
לואיס מקליין

חייו

מקליין נולד בסמירנה שבדלאוור לאלן ולרבקה מקליין. אביו שימש כגובה מסים בנמל וילמינגטון והיה בעל קשרים ענפים בממשל ובעל ממון רב. מקליין עצמו התחנך בבתי ספר פרטיים ובגיל 17 שירת כשנה על גבי אוניית הצי האמריקני "פילדלפיה". לאחר מכן הוא למד בקולג' ניוארק ובאוניברסיטת דלאוור ולמד משפטים מידי ג'יימס בייארד. בשנת 1807 הוסמך לעריכת דין ופתח משרד פרטי בווילמינגטון.
במלחמת 1812 שירת מקליין בפלוגה המשוריינת של וילמינגטון שנועדה להגן על העיר. הפלוגה עצמה לא השתתפה בלחימה ומקליין סיים את שירותו בדרג קצין זוטר. בתום המלחמה הוא נבחר כנציג דלאוור מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר לשש כהונות רצופות בתפקיד (1817–1827). משנת 1823 עמד מקליין בראש ועדת המיסוי.
בשנים 1827–1829 כיהן מקליין כסנאטור. במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית הוא פעל באופן נמרץ לגייס את תמיכת דלאוור במועמד אנדרו ג'קסון. על ידי כך נקטעו קשריו עם מורי דרכו בפוליטיקה, תומאס וג'ון קלייטון, ומקליין התפטר מהסנאט לאחר שמונה על ידי מזכיר המדינה בקבינט של ג'קסון, מרטין ואן ביורן, לשגריר ארצות הברית בבריטניה. בתקופתו בתפקיד החלו יחסי המסחר בין ארצות הברית לאיי הודו המערבית.
בשובו מבריטניה מונה מקליין למזכיר האוצר של ארצות הברית, תפקיד בו שימש בשנים 1831–1833. מקליין התבלט בנמרצותו וכושר ניהולו ובין מאמציו העיקריים בתפקיד הוא עסק בבקשת הנשיא שלא להמשיך ולעשות שימוש בבנק השני של ארצות הברית כבנק המרכזי שבו מופקדים כספי הממשל. יוזמתו של מקליין מנגד ביקשה להמשיך ולעשות שימוש בשרותי הבנק, בתמורה לחיסול הגרעון הלאומי על ידי הבנק. הנשיא ג'קסון, על אף התנגדותו הראשונית, נטה להסכים לתוכניתו של מקליין, אך לבסוף נמנע מטעמים פוליטיים. לאחר ניצחונו של ג'קסון בבחירות לנשיאות בשנת 1832, מקליין נותר בתפקידו. זמן קצר לאחר מכן, בעקבות סירובו של מקליין לנתק את כספי הממשל מהבנק השני, הוצע לו לכהן כמזכיר המדינה. בשלהי כהונתו הוכן חוק על פיו ניתנת לנשיא יד חופשית בקביעת היטלי המכס.
כמזכיר המדינה, בשנים 1833–1834, יזם מקליין את הרחבת משרד החוץ והקמת שבע מחלקות נוספות במסגרתו. שנה לאחר כניסתו לתפקיד הוא התפטר, לאחר שהמשא ומתן עם צרפת בנוגע לפיצוי ארצות הברית על הפסד סחורה במהלך המלחמות הנפוליאוניות נמסר לטיפולו של סגן הנשיא ואן ביורן.
לאחר סיום תפקידו מונה מקליין לנשיא חברת "Morris Canal and Banking". החברה עסקה בפיתוח וניהול תעלה למסילת הרכבת שבה הועבר פחם מפנסילבניה לניו יורק. במסגרת החברה פעל גם בנק, אשר בשנת כהונתו של מקליין זכה לשנה רווחית במיוחד. בסיום תפקידו הוא מונה לנשיא חברת הרכבות "Baltimore and Ohio". מקליין עמד בראש החברה ועסק בפיתוח מערכת המסילות של החברה עד לפרישתו מהתפקיד בספטמבר 1848. בשנים 1845–1846 היה מקליין בתקופת שבתון מתפקידו לשם קבלת מינוי מטעם הנשיא ג'יימס פולק לכהן פעם נוספת כשגריר ארצות הברית בבריטניה.
מקליין נישא בשנת 1812 לקתרין מרי מיליגן ונולדו להם 13 ילדים, בהם מושל מרילנד רוברט מקליין. לאחר כניסתו לתפקיד נשיא חברת "Baltimore and Ohio" הוא עבר להתגורר בבולטימור, בה גם שימש ציר לוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1850.
אשת טורס

היסטוריה

אשת טורס נוסדה במהלך שנת 1987 כסוכנות נסיעות קטנה המתמקדת בתיירות פנים. במהלך שנת 1995, החברה נרכשה על ידי קבוצת משקיעים בראשות אפרים קרמר, שמכהן עד היום כבעלים וכמנכ"ל החברה.
במרוצת השנים, אשת טורס התפתחה מסוכנות נסיעות מסורתית לסוכנות נסיעות אינטרנטית (On Line Travel Agents - OTA), אשר חלק ניכר מפעילותה מתבצע באמצעות מערך הזמנות דיגיטלי על-גבי רשת האינטרנט.
במהלך שנת 2008, נפתח באשקלון מרכז מכירות שני, נוסף למרכז הקיים בתל אביב.

מבנה החברה

אשת טורס היא חברה פרטית, הנמצאת בבעלות מלאה של חברת האחזקות "כרם השקעות ותיירות בע"מ", אשר מחזיקה גם בחברות הבת "כרם ניהול בתי מלון" (65%) ו"כרם נכסים ופיתוח" (75%).
אשת טורס עצמה מחזיקה בבעלות חלקית בחברות הבת "אשת תיירות נכנסת" (50%), "בוץ הרפתקאות" (51%) ו"אשת מרכזים טלפונים" (100%).
יחסי יוון–ישראל

עד לשנת 2010

במשך עשרות שנים היו היחסים קרירים וכמעט לא היה קיים שיתוף פעולה בין המדינות, בעיקר בגלל תמיכתה של יוון בצד הערבי במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי והעדפתה של ישראל את טורקיה כשותפה אסטרטגית על פני יוון. יוון הצביעה באו"ם נגד תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר, 1947, יחד עם מדינות ערב. במשך רוב השנים יוון העדיפה לשמור על נייטרליות וחוסר התערבות בסכסוך הישראלי ערבי כמו למשל כאשר נמנעה בהחלטה 3379 של האומות המאוחדות. בשנת 1990 השתדרג מעמד היחסים מ"נציגות דיפלומטית" לרמת שגרירויות. משנת 1999 חל שיפור בשיתוף הפעולה בין המדינות, בעיקר בתחומי הסחר והביטחון.

התחממות היחסים החל מ-2010

ביולי 2010 הגיע ראש ממשלת יוון, יורגוס פפנדראו (בנו של אנדראס פפנדראו, גם הוא ראש ממשלת יוון בעבר), לביקור בישראל. היה זה הביקור הראשון של ראש ממשלה יווני בישראל. במהלך שהותו בארץ נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן. מאז פגישה זו, החלו היחסים בין המדינות להתחמם בצורה משמעותית. ראש ממשלת ישראל נתניהו ערך ביקור גומלין ביוון באוגוסט 2010 ונפגש עם מקבילו היווני איתו שוחח על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, תוכנית הגרעין האיראנית והרחבת שיתוף הפעולה הצבאי והמדיני בין מדינותיהם. היחסים בין המדינות המשיכו להשתפר ובכירים נוספים ביקרו במדינה השנייה - כך לדוגמה יצא סגן שר החוץ הישראלי דני איילון לביקור ביוון באוקטובר 2010 שם נפגש עם מקבילו היווני וסיכמו על הרחבת הקשרים הבילטראליים בין המדינות. שבוע לאחר מכן חתמו המדינות על הסכם תעופה שמחליף את ההסכם הישן מ-1952 ומסדיר נוהלי התעופה בין המדינות.
במהלך השריפה בכרמל (2010), בעת שביקשה ישראל סיוע בינלאומי לכיבוי השריפה, נעתרה יוון לבקשה ושלחה 4 מטוסי כיבוי ומטוס אספקה. עדות נוספת להתחממות היחסים בין המדינות היא העזרה של השלטונות ביוון לעצירת המשט לעזה (2011). על פי פרסומים בעיתונות, העמיסו שלטונות יוון בירוקרטיה רבה על הספינות במשט על מנת שלא יעזבו את נמלי יוון לכיוון עזה.
ב-5 בפברואר 2013 הגיעה שרת התיירות של יוון, אולגה קפאלוגיאני, לביקור ממלכתי בישראל. במהלך הביקור סיירה באתרים היסטוריים בישראל, ונפגשה עם הנשיא שמעון פרס, אשר העניק לה מדליה מיוחדת.
במהלך יריד התיירות הישראלי שבגני התערוכה שבתל אביב שהתקיים ב-3 בפברואר 2013, בלטה נוכחות מרשימה של סוכנים ואנשי תיירות מיוון.
בדצמבר 2014 התקיים במרכז אתונה כנס לחיזוק היחסים בין יוון לישראל על רקע התפשטות האסלאם הקיצוני ברחבי אירופה. בקיץ 2014 מונה לראשונה נספח צבאי של ישראל ביוון, על רקע  הידוק היחסים הביטחוניים בין שתי המדינות והקפאת יחסים ביטחוניים עם טורקיה.
במרץ 2016 ביקר נשיא יוון פרוקופיס פבלופולוס בישראל, ובין השאר נפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו וביקר ביד ושם. בפגישותיו נדונו שיתופי פעולה בתחומי הביטחון והתיירות. בפגישותיו בישראל הדגיש פבלופולוס שאירופה חייבת להתמודד עם משבר הפליטים שמציפים אותה בדרכים הומניות, ולהתנגד לגזענות, לשנאת זרים ולאנטישמיות. בשנת 2016 כאשר פרצו שריפות בצפון ישראל יוון שלחה 2 מטוסי כיבוי.
ישראל, יוון וקפריסין בונות יחדיו  כבל חשמל תת-ימי בשם מגשר אירו-אסיה המיועד לחבר בין רשתות החשמל של שלוש המדינות.
אילנה ברקוביץ'

ביוגרפיה

ברקוביץ' נולדה בעין הוד וגדלה בתל אביב כאחת משלוש אחיות. אמה טינה, נולדה בגרמניה למשפחה נוצרית עם רקע נאצי והגיעה לישראל על-מנת להתנדב. בארץ הכירה טינה את שלמה, קבלן במקצועו, ובעקבות זאת התגיירה לפני נישואיהם, ושינתה שמה לאלישבע.

קריירה

בילדותה שיחקה בסדרת סרטי הקולנוע, "אבא גנוב", בתפקיד אפרת רשף, לצד יהודה ברקן, אלונה קמחי ובן ציון.
כמו כן שיחקה את גלי בסדרה "הבורגנים" ואת אלינור בסרט "כוכב זורח מעל הלב".
הנחתה בטלוויזיה בין היתר את התוכניות: "תוצרת הארץ" בערוץ 1, "הכספת" לצד ארז טל בערוץ 2, "הרוב קובע" ואת העונה הראשונה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" ב-Yes. בהמשך הנחתה את "מדד הכוכבים", את "המצעד" ואת "בית ספר לסלבריטאים" לצד איריס אברמוביץ' בערוץ הוט בידור ישראלי.
בשנת 2005 עשתה ברקוביץ' את תפקידה בסרט הקולנוע "ירח של זאבים" והנחתה את תוכנית ההכנות על השטיח האדום לקראת טקס מסך הזהב. בשנת 2008 שיחקה בסרט הקולנוע "נימפות בערפל".
בשנת 2009 השתתפה כחברה בפאנל התוכנית "מה שת'ה שומע" בערוץ 24 והתחילה להנחות את השעשועון "מונית הקצב" באותו הערוץ. כמו כן היא הנחתה בתוכנית "Y בערב", ששודרה ב-yes stars ובערוץ 2. באותה שנה שיחקה את שרון בסדרה "מגדלים באוויר" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2012 הגישה לצד אילנית לוי וימית סול את התוכנית השבועית "שישי עד הגג" בערוץ 2.
בשנת 2013 ברקוביץ' הנחתה לצידו של ג'ייסון דנינו-הולט את התוכנית "פלייליסט" בערוץ 24.

חיים אישיים

ביוני 1996 התחתנה עם הזמר אביב גפן, לאחר ארבע שנות חברות ומגורים משותפים. השניים התחתנו בחתונה מפוארת ב"גן האורנים", בתל אביב, בחתונה נכח שמעון פרס. במרץ 1998 הם התגרשו.
בהיותה בת זוגו של אביב גפן, האחרון כתב עליה את שירו "אילנה" ב-1993. אחדים ראו בשיר פרפראזה על "הו, יוקו" של ג'ון לנון. לאחר מכן הייתה בזוגיות עם המוזיקאי אוריה גזית ממנו נולד לה בן ראשון.
ביוני 2009 נישאה בשנית לכדורגלן אריק בנאדו. ב-2011 נולד לזוג בן. ב-2016 השניים התגרשו.
אמהּ, טינה ברקוביץ', השתתפה במהלך שנת 2007 בתוכנית המציאות "הישרדות".
זינובי רוז'סטבנסקי

נעוריו ותחילת הקריירה

נולד במשפחתו של רופא צבאי ובשנת 1864 התקבל לבית הספר לצוערי חיל הים שאותו סיים בשנת 1868. בשנת 1873 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לארטילריה ע"ש מיכאיל רומנוב. 
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, 1878-1877 שירת כקצין על ספינת טורפדו והשתתף במתקפה לא מוצלחת על אניית מלחמה טורקית בקרב סולין. מאוחר יותר באותה מלחמה לקח פיקוד על ספינת הקיטור "וסטה" והתנגש בגבורה באונייה טורקית גדולה. לאחר המלחמה הוא הודה כי מפקדו דיווח דיווחים שקריים אולם זה לא פגע בקריירה שלו. 
הוא נשלח לארגן מחדש את ענף התותחנות של הצי הבולגרי ושירת בו בין 1883 ל-1885. לאחר מכן חזר לצי הבלטי ושירת בתור קצין במספר ספינות. ב-1891 נשלח ללונדון כנספח צבאי ימי ונותר בה עד 1893. לאחר חזרתו לרוסיה מונה למפקד הסיירת "ולדימיר מונומך" בשנת 1894. לאחר מכן מונה למפקד אוניית המלחמה המשוריינת פרבנץ. ב-1885 הוא שירת בצי האוקיינוס השקט של רוסיה כמפקד האימונים של חטיבת התותחנות של הצי הבלטי.

מלחמת רוסיה-יפן

רוז'סטבנסקי תפקד היטב בתצוגת התותחנות הימית שנערכה לכבוד שליט גרמניה וילהלם השני ב-1902, ולאחר מכן עלייתו הייתה מטאורית. מספר חודשים מאוחר יותר הוא מונה לשליש אישי של הצאר ניקולאי השני, וקודם לתפקיד אדמירל משנה. בשנת 1903 הוא מונה על ידי הצאר למפקד כוח אדם ראשי של הצי, הדרגה שלישית בחשיבותה בצי. הוא שירת בתפקיד זה עד 1904. ב-1904 הוא מונה במקביל למפקד צי האוקיינוס השקט והתפנה להיערך למשימה הגדולה. באוקטובר, לאחר דחיות רבות, הוא הפליג עם ספינותיו לאסיה כשהוא על סיפון אוניית הדגל קניאז סובורוב.
במהלך מסע הצי הבלטי הבין רוז'סטבנסקי עד כמה לקוי היה האימון של אנשי הצוות באוניותיו. אימון חסר ומצב קשה של האוניות גרם לו לתסכול רב. בשל סיבות לוגיסטיות כמו הצורך באספקת פחם קבועה למנועים ומחסור בתחמושת, הוא לא עשה דבר כדי לשפר את המצב אולם לא היה ביכולתו לעשות דבר כדי לשנות מצב זה.
חוסר היעילות והמקצועיות של השייטת באו לידי ביטוי פרק זמן קצר לאחר תחילת המסע, כאשר ספינותיו פתחו באש על ספינות מכמורת בריטיות בתקרית שקיבלה את השם "תקרית דוגר בנק". הוא האמין מלכתחילה כי מסעו נדון לכישלון והתנגד נחרצות ליציאת השייטת נוספת מהים הבלטי לאוקיינוס השקט. הוא ניסה בכל כוחו במהלך ההפלגה להימנע מלחבור לשייטת הזו בכך שעזב את מדגסקר ללא עדכון האדמירליות בנוגע למסלולו המיועד. 
ישנן הערכות שונות בנוגע להתנהגותו במהלך המסע, אולם ברור כי מרירותו והפסימיות שלו התגברו במהלך ההפלגה. בשעה שהשייטת שלו הגיעה לאזור אסיה, בהיותו יהיר ומרוחק, הוא לא בטח באיש מלבד אולי במפקד כוח האדם שלו, קפטן קלפייר דה קולון. כלפי שאר הקצינים הוא שמר מרחק ולא ניסה לשתף אותם בתוכניות הקרב שלו, במיוחד לא עם אדמירל משנה ניקולאי נבוגטוב, מפקד השייטת הפסיפית השלישית.
במהלך קרב צושימה נפצע רוז'סטבנסקי בראשו באורח קשה במהלך ירי פגזים לעבר אונייתו על ידי כמה אוניות מלחמה יפניות, ונתפס למחרת בבוקר חסר הכרה על ידי היפנים. הוא התאושש בבית חולים יפני שם ביקר אותו אדמירל היהאצ'ירו טוגו. לאחר המלחמה חזר רוז'סטבנסקי לסנקט פטרבורג ברכבת הטרנס-סיבירית, ופרש לגמלאות במאי 1906 בעקבות ההחלטה להעמיד אותו למשפט על כניעתו שנה קודם לכן. במשפט הוא הואשם בכל האחריות לתוצאות המלחמה אולם יצא זכאי עקב העובדה שהיה חסר הכרה בעת שנתפס בשבי. הוא שוב היה אדם חופשי אולם לאחר פחות מ-3 שנים הוא חלה ומת.
ז'אק בנוויל

ז'אק בנוויל (בצרפתית: Jacques Bainville,‏ 9 בפברואר 1879 - 9 בפברואר 1936) היה היסטוריון ועיתונאי צרפתי, ממייסדי "תנועת הפעולה הצרפתית" שנודעה בשל פעילותה נגד אלפרד דרייפוס.

ביוגרפיה

הוא נולד למשפחה בורגנית בפרבר ונסן שבמזרח פריז, למד בבית הספר התיכון על שם אנרי הרביעי שבעיר והחליט להיות סופר. בהשפעת אביו למד משפטים אם כי לא חדל מלחפוץ בקריירה ספרותית. בהיותו בן תשע עשרה שנה ביקר בגרמניה והתרשם מעוצמתה הלאומית והמדינית בהנהגתו של ביסמרק, וזאת בניגוד לחולשתה של הרפובליקה השלישית בצרפת - חולשה שלדעתו הגיעה לשיאה עם פרשת דרייפוס.
אחרי שובו לצרפת פרסם מאמרים בכתב עת מלוכני בשם "לה גאזט דה פראנס", ובעיתון "אקסיון פראנסז", שהיה ביטאונה של "תנועת הפעולה הצרפתית". הוא קרא את כתביהם של מחברים בני המאה התשע עשרה ובהם אנטואן דה ריבארול, אוגוסט קונט וארנסט רנאן ואימץ לעצמוהשקפת עולם מלוכנית מתוך מחשבה כי רק משטר מלוכני יוכל למלא את צרכיה של צרפת. הוא כתב בעיקר על מדינות החוץ של צרפת ושימש גם ככתב של העיתונים "לה ליברטה" ו "לה פטי פריזיאן". הוא הפך לאחד מראשי התנועה הלאומית המלוכנית והיה ממייסדי "אקסיון פראנסז" (תנועת הפעולה הצרפתית) שהתפתחה על בסיס ההשקפה כי אין לאפשר לאלפרד דרייפוס משפט חוזר שבו ינוקה מאשמה.
ז'אק בנוויל החל את דרכו הספרותית ב- 1900 עם ספרו "לודוויג השני, מלך בוואריה". בתקופת מלחמת העולם הראשונה פרסם את ספרו "היסטוריה של שני עמים" (1915) שבו התריע נגד כוחה של גרמניה, והצביע על הצורך להשיב לצרפת את מעמדה מלפני מלחמת פרוסיה צרפת. בספרו "תוצאותיו המדיניות של השלום" (1920) הביע את התנגדותו לחוזה ורסאי שנחתם ב- 1919. הוא חשב כי הסכם זה השפיל את גרמניה בכך שאילץ אותה לשלם פיצויי מלחמה מוגזמים, חשש כי תשאף לנקמה והזהיר מפני האפשרות של פריצת מלחמת העולם השנייה. בספרו "היסטוריה של צרפת" (1924) הביע את הערצתו לפוליטיקה של המלוכה הצרפתית, ובספרו "הרפובליקה השלישית" (1935) התריע על חולשתה של הדמוקרטיה הצרפתית בפני כוחה הגובר והולך של גרמניה.
ב-25 במרץ 1935 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של המתמטיקאי ריימון פואנקרה שמת באוקטובר 1934. ז'אק בנוויל מת בפריז ב-1936.
פרנסואה מוריאק שיבח את כוח הניתוח של ז'אק בנוויל כאשר כתב מאוחר יותר: "הוא הפך מדע משוער למדע מדויק". ארגון בשם "חוגו של ז'אק בנוויל" התקיים עד 1977.
בית ברלין-פסובסקי

בית ברלין–פסובסקי או בית התאומים הוא מבנה ידוע בתל אביב הבנוי בסגנון האקלקטי השוכן בפינת הרחובות מזא"ה ושטראוס, בלב תל אביב.

היסטוריה

הבניין תוכנן על ידי משרד ברלין–פסובסקי (האדריכל יוסף ברלין והמהנדס ריכרד פָּסוֹבסקי) כבית מגורים.
הקמת הבניין הושלמה בשנת 1922 כמבנה חד-קומתי. בשנת 1925 נוספו לבניין שתי קומות נוספות, וכן חדרים על הגג, והוא קיבל את צורתו הנוכחית כבית תאומים סימטרי שקשת מונומנטלית מחברת בין שני אגפיו.
הבניין שימש בין היתר כבית הספר הראשון לאדריכלות בתל אביב, אך פעל ככזה שנה אחת בלבד. בשנות ה-50 פעל הבניין כחלק מבית החולים הדסה הסמוך.
לאחר הזנחה של שנים רבות, עבר הבניין שיפוץ נרחב בשנים 2003-2002 בתכנון אדריכל אמנון בר אור, כחלק מפרויקט "רובע לב העיר" שכולל גם מגדל מגורים מפואר ומבנים נוספים לצדו. שיפוץ הבניין היה אחד מהתנאים שנדרשו יזמי רובע לב העיר למלא בתמורה לאישור אחוזי בנייה חריגים, והוא נועד לשמש ספרייה עירונית. תוכנית הקמת הספרייה בבניין לא מומשה, והמבנה המשופץ בעל החזות המרשימה נותר ריק.
באוקטובר 2010 עברה למבנה גלריה שלוש, ששכרה שטח של 600 מ"ר, בארבע קומות לתקופה ארוכה (עד אז פעלה הגלריה בחלל ששכן ברחוב חיסין בעיר). כמו כן נפתח בבניין סניף של חנות הספרים "תולעת ספרים", שבה משולב גם בית קפה.
בשנת 2011 נחנך בחציו השני של הבניין "בית הצעירים" של עיריית תל אביב. בבניין יש חלל עבודה ואולמות פתוחים לפעילויות שונות חברתיות ואמנותיות. בבניין גם מוצעים שירותי ייעוץ, כמו ייעוץ לשוכרי דירות.
זינא רבינוביץ'

זינא (זינה) רבינוביץ' (1895 בנדרי, בסרביה - 1965 תל אביב) הייתה סופרת יידיש, תיירת תרבות, עיתונאית, כתבה גם בעברית.

ביוגרפיה

זינא רבינוביץ' התחנכה בבנדרי, וסיימה בה את לימודיה בגימנסיה היהודית. בנעוריה נתפסה לציונות, ועלתה לראשונה ארצה בשנת 1913. לאחר שנה בארץ היא שבה לבית הוריה, ובשנת 1917 יצאה למוסקבה ולמדה באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1920 עלתה ארצה בפעם השנייה.
זינא רבינוביץ' הייתה מעין תיירת תרבותית והרבתה בנסיעות בעולם היהודי. מאמצע שנות העשרים ובמשך קרוב ל-40 שנה, נדדה בין הקהילות היהודיות באסיה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. היא כתבה על מחוזות רחוקים ועל חיי היהודים בהם, ואספה חומרים לספריה המאוחרים. היא פעלה באותן שנים רחוקות, של טרם היות המדינה, כמעין סופרת-שגרירה. ובכל אתר שהגיעה אליו ביקשה ובלשה אחרי שורשים יהודיים. כתבותיה, סיפוריה, ומאמריה נדפסו בירחון "השילוח", ובדו שבועון לילדים "שתילים", שיצא לאור במוסקבה. היא כתבה עברית ויידיש, ודבריה נדפסו בעיתוני ילדים ונוער בעולם היהודי.
בשנת 1961 השתקעה זינא רבינוביץ' חסרת המנוח בתל אביב. ועד פטירתה עסקה בכינוס סיפוריה והוצאתם לאור. ספריה, עברית ויידיש, נדפסו בניו יורק, בואנוס איירס, מקסיקו ותל אביב.
סו קו

קריירה

קו נולדה בטאמוורת', סטפורדשייר. במשך 25 שנה היא חקרה סדנאות יזע, משקים תעשייתיים, משטר אפרטהייד, בתי כלא, איידס ומלחמות. האומנות שלה, המבקרת אירועים פוליטיים ועוולות חברתיות, פורסמה בעיתונים, במגזינים ובספרים, ומוצגת במוזיאונים ובגלריות. יצירותיה נמכרו במכירות פומביות על מנת לגייס כספים למטרות חברתיות, ומשנת 1998 היא מוכרת אותן כדי לגייס כספים עבור ארגונים לזכויות בעלי חיים. 
קו הושפעה בעיקר מיצירותיהם של חיים סוטין, ג'וס גואדלופה פוסאדה, קתה קולוויץ, פרנסיסקו דה גויה ורמברנט. יצירותיה מופיעות תדיר במגזין הקומיקס הפוליטי "World War 3 Illustrated" ופורסמו בשלל עיתונים ומגזינים נוספים, ביניהם הניו יורק טיימס, הניו יורקר וטיים מגזין. 
בשנות השמונים, קו הופיעה על שער המגזין האמריקאי ARTnews ויצירות האומנות שלה הוצגו באוספים של גלריות ומוזיאונים רבים. בשנת 2002, אוניברסיטת בראון הציגה תערוכה של יצירותיה בשם 'מחויבות למאבק – האומנות של סו קו'. 
יצירותיה מופיעות בסרט ארת'לינגס העוסק בזכויות בעלי חיים, הציור שלה 'The Pecking Order' נבחר לעטיפת הספר 'כל יום הוא טרבלינקה' העוסק בקשר בין דיכוי בעלי חיים לדיכוי בני אדם, ציור נוסף שלה נבחר לעטיפת הספר Animal Rights: The abolitionist Approach מאת גארי פרנציון וציור נוסף שלה נבחר לעטיפת הספר Interspecies Ethics מאת סינתיה ווילט. נכון לשנת 2015, קו הוציאה לאור כשבעה ספרים. ספרה האחרון 'Cruel: Bearing Witness to Animal Exploitation' יצא לאור בשנת 2012. קו לימדה קורסים בנושא אמנות חברתית בבית הספר היוקרתי לעיצוב Parsons School of Design.
מנספילד (אוהיו)

דמוגרפיה וגאוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, נכון לשנת 2010 היו בעיר 47,821 תושבים, 18,696 משקי בית ו-10,655 משפחות. 73.3% מהתושבים הם לבנים, 22.1% אפרו-אמריקאים, 0.2% אינדיאנים, 0.7% אסיאתים, ו-3.0% משני גזעים או יותר.
העיר משתרעת על שטח של כ-80.08 קילומטרים רבועים, מתוכם 79.95 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-0.13 קמ"ר שטחי מים.
אז'אקסיו

תיירות

אז'אקסיו נחשבת כאחת הערים היפות והמושכות ביותר בקורסיקה ובצרפת בכלל. זאת הודות לעידוד התיירות במקום על ידי ממשלת צרפת, היות שקורסיקה היא אחד החבלים העניים בצרפת. כיום, אפשר לטייל לאורך הטיילות וכיכרות החנויות בעיר וליהנות מנוף הים בצד אחד ונוף ההרים בצד השני.

תחבורה

בעיר נמצאת תחנת הרכבת של SNCF (חברת הרכבות הלאומית של צרפת) המקשרת בין אז'אקסיו לבסטיה, קורטה וקאלווי. כמו כן פועל בעיר הנמל, המאפשר הגעה וחזרה דרך הים ממרסיי, מטולון ומניס שבצרפת ומג'נובה שבאיטליה.
בצמוד לעיר פועל נמל התעופה הבינלאומי הראשי של קורסיקה, נפוליאון בונפרטה.
MGM-52 Lance

היסטוריה

בשנות ה-50 המאוחרות של המאה העשרים, פרסם צבא ארצות הברית מכרז לבניית סדרה חדשה של טילים בליסטיים לטווחים שונים.
בנובמבר 1962 נבחרה חברת Ling-Temco-Vought לקבלן הראשי בפרויקט לבניית טיל בליסטי לטווח קצר של 50 ק"מ. לטיל ניתן השם "לאנס" (Lance) וביוני 1963 הוא קיבל את הסימון הטקטי MGM-52.
השיגור הראשון נערך ביוני 1965 והניסויים נמשכו עד 1966.
ב-1965 נעשו שינויים בטיל, הוכנס מנוע חזק יותר, הוגדלו המייצבים והגרר הופחת וכך גדל טווח הטיל ל-140 ק"מ. הטיל החדש כונה MGM-52B והחליף את הגרסה הישנה. השיגור הראשון של ה MGM-52B נערך במאי 1969 אך בעיות במנוע הרקטי של הטיל עיכבו את הניסויים בין 1971-1967 והלאנס לא היה מוכן לפריסה מבצעית עד מאי 1972. עד אז בוטלה התוכנית ליצור ראשי קרב ביולוגיים וכימיים וכל הטילים צוידו ברש"ק גרעיני W70 בעוצמה של 1-100 קילוטון. התצורה הסופית של הלאנס, לאחר סדרת הניסויים של הגרסה השנייה ושינויים בצורת המייצבים וזנב הטיל, כונתה MGM-52C.
בספטמבר 1973 נפרש באירופה גדוד הלאנס המבצעי הראשון. סוללת לאנס הורכבה משתי יחידות שיגור על בסיס נגמ"שי M752 (טיל בודד על כל נגמ"ש) ו-2 נגמ"שי אספקה מסוג M688 (שני טילים בכל נגמ"ש), בסך הכל כללה כל סוללה 6 טילים. הלאנס החל להחליף את טיל ה-MGM-29 Sergeant בשירות צבא ארצות הברית, הוא היה קל יותר לתפעול ולתחזוקה, זמן התגובה שלו היה קצר יותר ועמד על פחות מ-15 דקות ובזכות ממדיו הקטנים יכלה כל יחידה לשנע מספר גדול יותר של טילים.
ב-1976 חודש פיתוחו של רש"ק קונבנציונלי עבור הטיל ויוצר רש"ק מצרר שסימונו M251 שהכיל מספר רב של פצצונות מסוג M40. רש"ק המצרר נכנס לשירות בצבא ארצות הברית ב-1978 וטילי לאנס קונבנציונלים (עם ראשי קרב שונים) נמכרו למספר מדינות, רובן חברות נאט"ו.
ב-1977 פותחה גרסה חדשה לרש"ק הגרעיני W70 שהייתה בעצם פצצת נייטרון. בתחילה בוטל הפרויקט מסיבות פוליטיות אך לבסוף נבנו מספר ראשי קרב החל מ-1981. למרות זאת לא נכנסה אף פצצת נייטרון לשימוש באחת מיחידות השדה של מערך הלאנס.
לאחר החתימה ב-1987 על האמנה לצמצום הגרעין (Intermediate-Range Nuclear Forces Treaty) החלה ארצות הברית להסיג את טילי הלאנס מאירופה, סיום המלחמה הקרה בתחילת שנות ה-90 זירז את הוצאת הטילים מהשירות וב-1992 אוחסנו כל ראשי הקרב של טילי הלאנס בהמתנה להשמדתם. את הלאנס החליף בצבא ארצות הברית טיל ה-MGM-140 ATACMS הקונבנציונלי.

שירות בצה"ל

לאחר מלחמת יום הכיפורים, הסכימו השלטונות האמריקאים לספק לצה"ל גדוד משגרים עם מספר מוגבל
של רקטות, ללא ראשי קרב גרעיניים. בצה"ל הוקם גדוד סדיר שיעודו היה לפגוע במטרות אסטרטגיות של האויב (כמו טילי נ"מ) והגיע לטווח של 75  ק"מ, עם רש"ק נפיץ. יחידת ה"מנפץ" הייתה בשירות מבצעי עד לתחילת שנות ה-90.
המשטרה הפדרלית: אף אחד לא מעל החוק

עלילה

בהתבסס על סיפורו האמיתי של מבצע שטיפת רכב, הסרט מגולל את חקירת השחיתות הגדולה והמצליחה ביותר שנראתה אי פעם בעולם, זאת דרך עיניו של החוקר איוון והצוות שלו במשטרה הפדרלית הברזילאית, שעבדה עם עורכי הדין הפדרליים בברזיל והצליחו לחשוף ולפרק תוכנית מורכבת של הלבנת הון, השתלה, גניבה, שחיתות ושוחד בהם היו מעורבים מנהלים בפטרובראס (חברת הנפט הלאומית הברזילאית), קבלני ממשלה, מפלגות פוליטיות, פוליטיקאים בכל דרגות השלטון - כולל שני בתי הקונגרס, מזכירות הממשלה ונשיאי ברזיל לשעבר ומכהנים.
הסרט חושף פרטים על העימותים והסכנות העומדים בפני החוקרים, מחסומי הכביש שהטילו כדי לסכל את המבצע ותפקידו המכריע של השופט הפדרלי שעמד כנגד הלחץ הגדול למנוע מהפוליטיקאים להרוס את החקירה. אנו עוקבים אחר איוואן וצוותו בתהליך החקירה צעד אחר צעד שהפך את מה שהתחיל כחקירה על סוחרי סמים ומלביני הון לתנועה למאבק בעמוד השדרה של השחיתות במדינה והובילה היישר אל מפתן דלתו של אחד האישים החזקים ביותר במדינה - הנשיא לשעבר לואיס אינסיו "לולה" דה סילבה. זהו סיפורם שלמ גברים ונשים שנלחמים נגד מערכת מושחתת ומנסים להוכיח שאכן, איש אינו מעל החוק.

הפקה

המפיק טומיסלב בלזיץ' עבד על סרט נוסף עם המשטרה הפדרלית על פרויקט סחר בנשק, כאשר נודע על מבצע שטיפת רכב. כשראה את גודל הפרשה המתרחשת במדינה, הוא החליט להפסיק את הפרויקט האחר והתעניין במה שמתרחש ממאחורי הקלעים של מבצע שטיפת רכב כדי להפיק סרט שבאמצעותו החברה תתוודע לרוע שהשחיתות מביאה איתה. לפני ההפקה הוא עשה עבודת מחקר במשך שנה וחצי וזכה לסיוע של המשטרה הפדרלית הברזילאית עצמה, אשר ייעצה להפקה, העניקה ראיונות לבמאי ולתסריטאים ואישרה צילום סצנות במטה שלה בקוריטיבה ובריו דה ז'ניירו.
אוטו שיף

ביוגרפיה

שיף נולד בברלין.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה שיף במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:24.0 דקות, לפני הנרי טיילור (6:26.0 דקות) וג'ון ג'רוויס שניהם מבריטניה ובמדליית ארד במשחה ל-1 מייל בתוצאה של 30:53.4 דקות, אחרי טיילור (28:28.0 דקות) וג'רוויס (30:07.6 דקות). בנוסף, הוא השתתף במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי, אך נבחרתו לא סיימה את המשחה ודורגה במקום שישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה שיף במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:46.0 דקות, אחרי טיילור שקבע שיא עולם חדש של 5:36.8 דקות ופרנק בוריפר מאוסטרלאסיה (5:44.2 דקות). בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 5:40.6 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי אך לא סיים אותו, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24:15.8 דקות וכן סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי ולא עלה לשלב הגמר, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:11.4 דקות.

שיאן עולם

בתחרות שחייה שנערכה בווינה ב-11 בנובמבר אותה שנה קבע שיף במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:31.6 דקות. כמו כן, הוא שיפר את שיא העולם במשחה ל-1000 מטר חופשי שיא שהחזיק מעמד 4 שנים.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים שיף במקום רביעי עם נבחרת הכדורמים של אוסטריה.
בין השנים 1953-1945 כיהן שיף כחבר המועצה הלאומית מטעם מפלגת העם האוסטרית.
שיף נפטר במריה אנזרסדורף בשנת 1956.
טוני קארון

טוני קארון (אנגלית: Tony Karon) הוא עיתונאי יהודי דרום אפריקאי הפועל בארצות הברית.
נולד בקייפטאון ולמד באוניברסיטת קייפטאון היסטוריה כלכלית. בנעוריו היה פעיל בתנועת הבונים דרור. בין השנים 1987 ל-1990 היה עורך המגזין New Era שמתח ביקורת על משטר האפרטהייד ולכן נסגר תדירות והיה פעיל נגד המשטר. אחר כך שימש ככתב ועורך בעיתונים Cape Times וב-Mail & Guardian. 
בשנת 1993 עבר לניו יורק ומאז מתגורר בעיר עם אשתו ובנו. הוא שימש כעורך של Foxnews.com, אתר האינטרנט של פוקס ניוז וככתב של המגזין Time Out. בשנת 1997 הצטרף ככתב לעניינים בינלאומיים באתר האינטרנט של הטיים מגזין וכיום משמש כעורך בכיר באתר וכותב מדי פעם טורים וכתבות. כמו כן מתראיין מדי פעם ברשתות פוקס ניוז, CNN וב-MSNBC. 
טוני קארון הוא מבקר חריף של מדינת ישראל ומתנגד לציונות. במאמר דעה שפרסם באוקטובר 2010 בבלוג שלו (ואשר ראה אור גם באתרי חדשות נוספים), קארון מתנגד לעצם קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית וטוען כי "לנתניהו אין מנדט של העם היהודי לטעון כי מדינת ישראל היא הבית הלאומי של היהודים בעולם. יהודים רבים כמוני מתנגדים לכך".