google/wiki40b huggingface dataset:
השומרוני הטוב

השומרוני הטוב הוא מונח, במקורו נוצרי, המתאר סיוע של אדם אחד לאחר, שניתן מתוך רצון להיטיב לזולת, ללא ציפייה לתמורה.

מקור הביטוי

מקור הביטוי ב"משל השומרוני הטוב", אחד המשלים המפורסמים בברית החדשה. המשל מופיע בבשורה על פי לוקס:
אִישׁ אֶחָד, בַּעַל תּוֹרָה, קָם לִבְחֹן אוֹתוֹ [את ישוע] וְאָמַר: "רַבִּי, מֶה עָלַי לַעֲשׂוֹת כְּדֵי לָרֶשֶׁת חַיֵּי עוֹלָם?" שָׁאַל יֵשׁוּעַ: "מַה כָּתוּב בַּתּוֹרָה? מָה אַתָּה קוֹרֵא?" הֵשִׁיב בַּעַל הַתּוֹרָה: "וְאָהַבְתָּ אֶת יהוה אֱלֹהֶיךָ בְּכָל־לְבָבְךָ וּבְכָל־נַפְשְׁךָ וּבְכָל־מְאֹדְךָ וּבְכָל שִׂכְלְךָ, וְאָהַבְתָּ לְרֵעֲךָ כָּמוֹךָ." אָמַר לוֹ יֵשׁוּעַ: "יָפֶה עָנִיתָ, עֲשֵׂה וַחֲיֵה בָּהֶם." אֲבָל מֵאַחַר שֶׁרָצָה לְהַמְצִיא הֶצְדֵּק לְעַצְמוֹ, שָׁאַל אֶת יֵשׁוּעַ: "וּמִי הוּא רֵעִי?" הֵשִׁיב יֵשׁוּעַ וְאָמַר: "אִישׁ אֶחָד יָרַד מִירוּשָׁלַיִם לִירִיחוֹ וְנָפַל בִּידֵי שׁוֹדְדִים. הַלָּלוּ הִפְשִׁיטוּ אוֹתוֹ וְהִכּוּהוּ, וְהָלְכוּ לָהֶם בְּעָזְבָם אוֹתוֹ מֻטָּל בֵּין מָוֶת לְחַיִּים. וְהִנֵּה כֹּהֵן אֶחָד יָרַד בְּאוֹתָהּ הַדֶּרֶךְ, אַךְ כִּרְאוֹתוֹ אֶת הָאִישׁ, עָבַר לַצַּד הַשֵּׁנִי שֶׁל הַדֶּרֶךְ. כֵּן גַּם אִישׁ לֵוִי, כַּאֲשֶׁר בָּא לַמָּקוֹם וְרָאָה אוֹתוֹ, עָבַר לַצַּד הַשֵּׁנִי שֶׁל הַדֶּרֶךְ. וְהִנֵּה שׁוֹמְרוֹנִי אֶחָד, שֶׁעָבַר בַּדֶּרֶךְ, הִגִּיעַ אֵלָיו, וּכְשֶׁרָאָה אוֹתוֹ נִתְמַלֵּא רַחֲמִים. נִגַּשׁ אֵלָיו, יָצַק שֶׁמֶן וְיַיִן עַל פְּצָעָיו וְחָבַשׁ אוֹתָם. אַחֲרֵי כֵן הוֹשִׁיבוֹ עַל בְּהֶמְתּוֹ וְהוֹבִיל אוֹתוֹ אֶל פֻּנְדָּק וְשָׁם דָּאַג לִצְרָכָיו. לְמָחֳרָת הוֹצִיא שְׁנֵי דִּינָרִים, נְתָנָם לְבַעַל הַפֻּנְדָּק וְאָמַר: 'דְּאַג לוֹ אַתָּה; וְכָל מַה שֶּׁתּוֹסִיף אַחֲזִיר לְךָ בְּשׁוּבִי.' וּבְכֵן מַה דַּעְתְּךָ, מִי מִן הַשְּׁלוֹשָׁה הָיָה רֵעַ לַנּוֹפֵל בִּידֵי הַשּׁוֹדְדִים?" הֵשִׁיב בַּעַל הַתּוֹרָה: "זֶה שֶׁעָשָׂה עִמּוֹ חֶסֶד."
— הברית החדשה, הבשורה על פי לוקס, פרק י', פסוקים 25–37.
בדרשה זאת מפרש ישו למאמיניו את הפסוק ואהבת לרעך כמוך, שואל "מי הוא 'רעך'", ונותן כדוגמה סיפור על אדם פצוע ששכב בדרך. לפי הדרשה עבר במקום כהן ולא סייע לו, עבר לוי ולא סייע לו, ואילו דווקא השומרוני, שלפי היהדות היה בדרגה מעמדית פחותה (ובין יהודים ושומרונים התקיימה איבה), עצר במקום, חבש את פצעיו, השקה אותו, הביאו לפונדק, ואף שילם מכספו לבעל הפונדק עבור הלנת הפצוע. המשל מבטא תפיסה מוסרית אוניברסלית לפיה כל אדם, ללא שום הבדל בשיוך הקבוצתי שלו, יכול שימצא בקרבו אמפתיה ואכפתיות כלפי זולתו ואפילו הם זרים גמורים - או שלא למצוא אותם. כוונת הפסוק, אומר ישו, היא לצוות עלינו לגלות אמפתיה ואכפתיות כלפי האחר באשר הוא.
לדעתו של שמריהו טלמון המשל אינו נסב על שומרוני טוב, כי אם על ישראלי טוב, אם כי זה אינו הפירוש המקובל.
בהשאלה, הפך מושג "השומרוני הטוב" בהמשך לביטוי לאדם המסייע לאחר באופן מיידי וללא תמורה.

בחקיקה המודרנית

במספר מדינות באירופה ובארצות הברית קיים "חוק השומרוני הטוב", שנחקק ברוח הביטוי. החוק מגן מתביעות על אדם המושיט עזרה לאדם אחר הנמצא בסכנה (למשל בתאונת דרכים, וכו'), ולא מאפשר לתבוע אדם שמושיט עזרה, אף אם הגישהּ לא נכון. מטרת החוק להתמודד עם חוסר נכונותם של אנשים להגיש עזרה בשל החשש שיתבעו.
בישראל חוקק חוק לא תעמוד על דם רעך, התשנ"ח-1998. בניגוד לחוק השומרוני הטוב שעוסק בהגנה מפני תביעה אזרחית, החוק הישראלי מחייב הושטת עזרה כחלק מהמשפט הפלילי.
דייוויד אייבס

ביוגרפיה

יליד דרום שיקגו, אייבס למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן ולאחר מספר שנות הפסקה, בית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל תואר שני במחזאות. בהפסקה שלקח בין לימודיו בנורת'ווסטרן ללימודיו בייל הוא עבד במשך שלוש שנים כעורכו של כתב העת פוריין אפיירס.
באמצע שנות התשעים הוא כתב בSpy Magazine. הוא כתב מפעם לפעם קטעים הומוריסטיים בניו יורק טיימס מגזין, הניו יורקר ופרסומים נוספים. באותה העת מגזין מגזין ניו יורק בחר בו לאחד מ"מאה הניו יורקים החכמים ביותר".

עבודתו

מחזהו הראשון של אייבס בניו יורק, הוצג בCircle Repertory Company בשנת 1972, אחריו הוצג המחזה Saint Freud באותו תיאטרון בשנת 1975. בשלהי שנות השמונים, מחזותיו הקומיים בני המערכה החלו לעלות מדי שנה בפסטיבל Punch Line השנתי שמוקדש למחזות בני מערכה אחת, בהם: Sure Thing,‏ Words, Words, Words,‏ Variations on the Death of Trotsky, ‏Philip Glass Buys a Loaf of Bread, ו-The Universal Language. ספר המחזות הפופולריים ביותר של אייבס הוא All in the Timing, שצמח מתוך ערב קומדיות בנות מערכה אחת שראשיתו בתיאטרון Primary Stages ב-1993, ועבר אחר-כך לתיאטרון ג'ון האוסמן הגדול יותר והציג 606 פעמים. ההפקה זיכתה אותו בפרס המבקרים על שם ג'ון גלזנר למחזאות.
רוב מחזותיו הקצרים כלולים באנתולוגיות All in the Timing ו-Time Flies. מחזותיו הארוכים שנכתבו עד לשנת 2005 אסופית ם ב-Polish Joke And Other Plays. שם הספר "בדיחה פולנית", מרמז לרקע הפולני-אמריקאי של אייבס. הוא גם מחברו של המחזה בין המערכה האחת Ancient History, שמתעד סיומו של קשר חברותי בין יהודי לקתולי באופן קומי ושנון.
ב-2006 הוא פרסם תרגום חדש לפארסה הקלאסית של ז'ורז' פדו "יתוש בראש", שהציגה לראשונה בשיקגו. התרגום זכה בפרס ג'וזף ג'פרסון ("ג'ף") לעיבוד. ב-2008 הועלו שני מחזות פרי עטו בניו יורק. האחד הוא עיבוד יצירתו של מרק טווין Is He Dead? האחר, "ירושלים החדשה", עוסק בהחרמתו של ברוך שפינוזה. "ירושלים החדשה" זכה בפרס הול-וורינר.
Venus in Fur הועלה לראשונה בתיאטרון אוף ברודוויי Classic Stage Company בניו יורק ב-2010 בכיכובם של נינה אריאנדה וווס בנטלי. ב-2010 תרגם אייבס את מחזהו של פייר קורניי "השקרן" עבור The Shakespeare Theatre Company בוושינגטון די. סי., וזכה עליו בפרס צ'ארלס מקארתור למחזה חדש מצטיין בטקס פרסי הלן האייס בוושינגטון בשנה שלאחר מכן. תרגומו ל"המיזנתרופ" של מולייר הוצג לראשונה ב-Classic Stage Company בניו יורק ונשא את הכותר "בית הספר לשקרים" (The School For Lies). ב-2011 הוא גם תרגם את מחזהו של ז'אן פרנסואה רנארד "Le Legataire universel" שהפרימיירה שלו הייתה ב-"Le Legataire universel" בוושינגטון די. סי. ונשאה את השם "The Heir Apparent."
בסתיו 2011, הייתה הצגת הבכורה של Venus in Fur בתיאטרון Manhattan Theatre Club בברודוויי בכיכובה של נינה אריאנדה ששבה לדמות אותה היא גילמה ב-Classic Stage Company ויו דנסי שיחק את הדמות שבנטלי גילם לראשונה. וולטר בובי ביים שוב את המחזה. ההצגה זכתה לביקורות חיוביות ובפברואר 2011, עברה להציג בתיאטרון Lyceum Theatre, כשאריאנדה ודנסי המשיכו בתפקידיהם.
בית הסוהר מגידו

בית הסוהר מגידו ( ידוע גם בשם כלא מגידו) הוא מתקן כליאה ישראלי הנמצא סמוך לצומת מגידו. בבית הסוהר מוחזקים כ-800 אסירים, כולם אסירים ביטחוניים השפוטים לתקופות מאסר שונות, למעט אגף פלילי אחד לאסירי עבודה בבית הסוהר.

היסטוריה

בשנות ה-70 שימש כלא מגידו כבית כלא צבאי עבור כלואים לתקופות ארוכות. באמצע שנות השמונים עבר הכלא לשמש לכליאת אסירים ביטחוניים, באחריות חיל המשטרה הצבאית. בעקבות ניסיונות בריחה רבים שאירעו בכלא, נחפר סביבו חפיר עמוק ממולא בבטון, כדי למנוע ניסיונות לחפור מנהרות מן הכלא החוצה.
ב-5 בפברואר 2005 הועבר הכלא לאחריות שירות בתי הסוהר. בעבר הכלא היה בנוי כמחנה אוהלים, אך עם העברת האחריות על המתקן לידי השב"ס, החלה בכלא בניית אגפים קבועים, כתחליף לאוהלים.
כלא מגידו הוא הכלא הראשון בו הועסקו חיילי שב"ס, במסגרת פרויקט שח"ס (שירות חובה סוהרים). חיילים אלה עוברים במסגרת השירות הסדיר שלהם קורס סוהרים ומשובצים לשירות ביטחוני בבתי הכלא.
ב-23 בפברואר 2013 מת בכלא ערפאת ג'רדאת, פלסטיני בן 30 שנעצר בידי השב"כ 5 ימים קודם לכן. סיבת המוות שנויה במחלוקת, לטענת הפלסטינים הוא מת כתוצאה מעינויים, ואילו ישראל אומרת שמת כתוצאה מהפרעה בתפקוד הלב.
בית הכנסת עדת ישראל

היסטוריה

עם הקמת ארגון הקהילה היהודית וינה (IKG - הגוף שמייצג את הקהילה היהודית בעיר) בשנת 1852, נוסד בית הכנסת. הרב הראשון היה הרב שלמה זלמן שפיצר (נפטר 1894), שנבחר בשנת 1852. הוא היה חתנו של החתם סופר, וככזה, היה לקהילה קשר ישיר עם הקהילה האורתודוקסית הגדולה בעיר פרשבורג (עירו של החתם סופר). כאשר גדלה ההשפעה הליברלית באזור, הרב שפיצר הוביל את קהילתו האדוקה והבדלנית למיקום חדש, שנבנה מ-1858 עד 1864. בית הכנסת החדש הכיל 750 מקומות ישיבה (500 לגברים ו-250 לנשים).
הרב ישעיה פירסט (נפטר 1943), ירש את מקומו של הרב שפיצר בשנת 1894. הוא היה תלמידו של הכתב סופר (בנו של החתם סופר), וכך עלה גם בידו לקיים קשרים הדוקים עם הקהילה בפרשבורג (באותה תקופה – עירו של הכתב סופר).
בית הכנסת נהרס, יחד עם עוד 80 בתי כנסת נוספים בווינה, במהלך הפוגרומים שהתבצעו בליל הבדולח בשנת 1938 לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית.
כבר לאחר סיפוח אוסטריה, ובייחוד לאחר שריפת בית הכנסת החלו רבים מן האוכלוסייה היהודית להגר מהמדינה. חלק מן הקהילה האורתודוקסית הצליחו להגיע לאמריקה והשתקעו בשכונת ויליאמסבורג, ניו יורק. בשנת 1941 החלו הפליטים לדאוג להקמת קהילה, והשקיעו אנרגיה רבה בפיתוחה. הם רכשו בניין תיאטרון בשדרות בדפורד והפכוהו לבית כנסת. רבם הראשון היה הרב יונתן שטייף, שכיהן לפני המלחמה כדיין בבודפשט ונפטר בשנת 1958.
קהילה זו מכונה כיום קהילת וויען. יש לה בתי כנסת גם בבורו פארק ובמונסי וכן מוסדות חינוך הכוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה וישיבה גדולה.
חורבת מדרס

חורבת מדרס היא כינוי לשרידיו של יישוב חקלאי קדום, שראשיתו בתקופה ההלניסטית, ושעיקרי השרידים בו הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית, הנמצא בתחום פארק עדולם מדרום ליישוב צפרירים שבשפלת יהודה.
השם "חורבת מדרס" ניתן לאתר על ידי ועדת השמות הממשלתית בעקבות השם הערבי "ח'רבת דרוסיה", ששימר לפי הסברה את שם היישוב הקדום "דרוסיאס" (ביוונית: "אלונים"), הנזכר ברשימת אתרים ביהודה שערך תלמי במאה ה-2. היו חוקרים ששיערו כי מכאן הגיע בן דרוסאי המוזכר בתלמוד.
זאב וילנאי שיער שהיונים ההרדסיאות מקורן מחורבת מדרס, ועל כן נקראות הרדסיאות.

שרידי היישוב העתיק

שרידי היישוב - תחילתם בתקופת הברזל (1000 לפנה"ס) שיאו בתקופה הרומית, (המאות הראשונה לפנה"ס - הרביעית לספירה) וסופו בתקופה הערבית הקדומה. מן היישוב נותרו חרבות בתים, מערכות קבורה ומערכות מסתור, וכן מערות פעמון, מתקני קולומבריום חצובים בסלע, ופירמידת קבורה מרשימה.
הפירמידה בחורבת מדרס הוא מבנה מדורג דמוי פירמידה הבנוי מאבני גזית גדולות. המבנה שימש מצבת קבורה מפוארת, למערכת קבורה מפוארת, החצובה בקרבת מקום. אורך צלעות הבסיס הוא כ-10 מטרים וגובהו כ-3.5 מטרים. בפירמידה חסרים כנראה שלושה נדבכים שהביאו את גובהה המקורי ל-5 מטר. שמה הערבי של פירמידה זו הוא אל מונטאר (המצפה).
ממערב לאתר, ומחוץ לתחומי היישוב הקדום, הותקנה מערת קבורה מפוארת, המורכבת מחצר ריבועית עם אבן גולל בכניסה לשני חדרים עם כוכי קבורה. המערה הכילה גלוסקמות - תיבות אבן ששימשו אוכלוסייה יהודית, שנהגה ליקוט עצמות בשלהי תקופת הבית השני. מהחרסים שנתגלו במקום נמצא שהמערה הייתה בשימוש מתחילת המאה הראשונה לספירה עד מרד בר כוכבא (132 - 135). טרם הכשרת המקום למערכת מסתור בימיו של בר כוכבא היו חללים אלו חלק מבורות מים ומרתפי הבתים הפרטיים של הכפר. אנשיו של בר כוכבא הכשירו את המרתפים לטובת מערכת מסתור. כיום ניתן לראות במערכת מקווה, מתקן קולומבריום, מחסנים ועוד.
האתר הוסדר לביקורי קהל. ממגרש החניה מוביל שביל מעגלי מסומן דרך מחילות המסתור, הפירמידה, מערת הקבורה והקולומבריום. בסמוך לחורבת מדרס, נמצא יישוב יהודי קדום נוסף מתקופת בית שני בשם חורבת עתרי. קק"ל הסדירה את האתר וניתן לבקר בו ולראות מערות מסתור ומתקני חקלאות עתיקים.

כנסייה מהתקופה הביזנטית

בין דצמבר 2010 לינואר 2011 חפרה בצפון האתר משלחת ארכאולוגים מרשות העתיקות, שנעזרו בחניכי המכינה הקדם צבאית 'בני ציון' שבתל אביב, שחשפו כנסייה מהתקופה הביזנטית ובה כמה רצפות פסיפס ברמת השתמרות גבוהה, ופריטי שיש מיובאים, כגון עמודים וכותרות קורינטיות. בקרבת הכנסייה נחצבה מערת קבורה. הארכאולוגים העלו את ההשערה שזהו קברו של זכריה הנביא, המתואר במפת מדבא. מתחת לכנסייה נתגלו שרידי קירות של מבנים וחללים חצובים משלהי תקופת הבית השני וימי מרד בר-כוכבא.
יחסי טונגה–סמואה

היסטוריה

שתי המדינות חולקות תרבות משותפת, גבול ימי משותף והיסטוריה משותפת. לפני כ-2,500 שנים, הגיעו לאזור המדינות אנשי הלאפיטה ופיתחו זהות תרבותית מיוחדת ומיתולוגיה משותפת שמלווה את אנשי שתי המדינות לצד הנצרות עד עצם היום הזה. בתור הזהב של אימפריית טואי טונגה, כל איי מדינת סמואה העצמאית היו תחת שלטון האימפריה, רק האיים שכיום נמצאים בשליטת סמואה האמריקנית היו מחוץ לשטחה. לאחר מספר קרבות, אנשי סמואה קיבלו עצמאות מטונגה וכמה מאות שנים לאחר מכן נכבשו על ידי הקולוניאליזם המערבי (גרמניה וארצות הברית). היחסים בין שתי המדינות כיום הם יחסים חמים, שתי המדינות חברות בפורום איי האוקיינוס השקט, באומות המאוחדות ובחבר העמים הבריטי.
רון לופטין

ביוגרפיה

לופטין נולד גדל והתחנך בראשון לציון. בין השנים 1989-1995, למד בבית ספר יסודי חביב, משם המשיך אל חטיבת ביניים "זלמן ארן" ובשנת 2001 סיים את לימודי התיכון בבית ספר רביבים. במסגרת לימודיו במגמת קולנוע וטלוויזיה, הפיק וביים יחד עם עוז זהבי את סרט הגמר "לדוד בהוקרה", שזכה במקום הראשון בתחרות הארצית של פסטיבל חיפה ליוצרים צעירים והשתתף בפסטיבל הקולנוע בירושלים.  
בשנת 2007, סיים בהצלחה יתרה לימודי תואר ראשון בקולנוע באוניברסיטת צ'פמן (באנגלית: Chapman University) שבקליפורניה, ארצות הברית. 
בשנת 2012, סיים בהצטיינות תואר שני MBA במנהל עסקים, במסלול האקדמי המכללה למנהל. 
בשנת 2014, הקים את החטיבה הדיגיטלית בבית הספר למנהל עסקים של המסלול האקדמי במכללה למנהל ראשון לציון ומשמש מאז ועד היום כמרצה אורח בחוג לדיגיטל.

שנות התשעים

בשנת 1993, שיחק לופטין במחזמר "פיטר פן" של התיאטרון הקלאסי וגילם את הילד מייקל, יחד עם יפה גבאי, שמיל בן-ארי ויוסי סגל. את דרכו המקצועית כקוסם, החל בשנת 1994 אז הכירו אותו כ"רון הקוסם הצעיר" ובמקביל התקבל לופטין לאגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל, כשהוא בן 11 בלבד. 
בשנת 1996, התקבל לאיגוד הקוסמים הבינלאומי - האמריקאי (SAM) ואף זכה במקום הראשון בתחרות הקוסמים הארצית מטעם האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל, זכייה שהפכה אותו לקוסם הצעיר ביותר בישראל, שהתמודד בתחרויות קוסמים לבוגרים וסוקר רבות על ידי התקשורת הכתובה, בין היתר בעיתון היומי של ידיעות אחרונות צויין כי "הקוסם בן ה-14 הביס בוגרים ומנוסים ממנו בתחרות הארצית!".
באותן השנים, השתתף לופטין בתוכניות טלוויזיה רבות ("המעגל" עם דן שילון, שם הוכתר "כאלוף ישראל בקסמים", חינוכית 23, חדשות 10 ועוד) וסוקר רבות על ידי התקשורת הכתובה ("הקוסם הכי טוב בארץ מפוצץ אולמות בגיל 14" מעריב לנוער) וכונה "כילד הפלא" של אותה התקופה.

חיים אישיים

לופטין מתגורר כיום ברחובות, הוא נשוי למורן לופטין ולהם שני ילדים.
שנאה עצמית

שנאה עצמית היא אי-שביעות רצון בולטת של אדם מעצמו. לעיתים נעשה שימוש בביטוי גם לתיאור מצב של אי-שביעות רצון בולטת של אדם מקבוצה חברתית שאליה הוא משתייך. שנאה עצמית אתנית, למשל, מתבטאת בביקורת חריפה שאדם מביע כנגד קבוצת המוצא שלו. שנאה עצמית יכולה לנבוע מכך שהאדם רואה בעצמו או בקבוצתו תכונות שליליות שעמן אין הוא יכול להזדהות, או שהוא בז לעצמו או לקבוצתו כתוצאה מכישלון מתמשך. לעיתים השנאה נובעת מהפנמת היחס של אחרים כלפיו. שנאה עצמית עלולה להוביל לתסביכי נחיתות, וכן לדיכאון, לבדידות, לייאוש, לפגיעה עצמית ועוד.
פסיכולוגים אינם נוטים להשתמש בביטוי זה, ולתיאור התופעה שהוא עוסק בה הם מעדיפים את הביטוי "הערכה עצמית נמוכה". הביטוי משמש פעמים רבות בוויכוחים לתיאור אדם או קבוצה במתקפות אד הומינם עליהם.

היווצרותה של שנאה עצמית

התבססות של שנאה עצמית באה מרצון של אדם להתקבל לקבוצה חברתית שונה משלו, שהוא רואה בה קבוצה מועדפת. לדוגמה, בתקופת ההשכלה רצו היהודים המשכילים, שבאו במקור מחברה ותרבות יהודית, להיות חלק מהחברה הגרמנית. הקבוצה שהאדם מעוניין להתקבל אליה, דורשת כתנאי קבלה את התנתקותו מהשוני, המתבטא במובנים שונים כגון: שפה, לבוש, התנהגות, תכונות נפש, קוד גנטי. לעיתים מוצג שוני זה בצורה בוטה, כדוגמת הצגתם של היהודים: דת נחותה, שפת סתרים, לבוש שונה, אפיון חיצוני – חוטם גדול, כיעור; תכונות נפש שליליות כמו גזלנות, קבצנות ועוד. המיתוס הופך לזהות של הזר בעיני הקבוצה ולכן הזר מקבל אותו. התבטאות יפה לקבלת מיתוס אנו מוצאים אצל אוטו ויינינגר: "... יש להם רק אמונת–הבל פרועה ומאגיה פרשנית, הקרויה "קבלה". המונותאיזם היהודי אין בינו ובין האמונה האמיתית באלוהים שום נקודת מגע ...".
הזר חושב, שאפשרי להתקבל לקבוצה ולהיות חלק ממנה אם יציית לחוקיה. אך הקבלה של הזר לקבוצה בלתי אפשרית כל עוד בקבוצה קיימת תחושת עליונות על הזר. גם אם יש רצון הדדי להשתלב, הקבוצה נוטה לשמור את הדימוי של העליונות שמחזק אצל הזר את תחושת השוני והנחיתות. בנוסף, הזר מקבל את ערכי הקבוצה המגדירים אותו כנחות ולכן תחושת הנחיתות מתחזקת.
הזר מקרין את חוסר הביטחון החוצה והקבוצה חשה בו. דבר זה מדגיש את השוני ומאשר את הסטריאוטיפ שהחל את התהליך.
הזר שרוצה להיות חלק מהקבוצה מקבל את תפיסת עולמה המאשרת את שונותו, וזהותו מתעצבת מתוך תפיסת החריגות והשנאה של הקבוצה אל הזר מתגלמת כשנאה העצמית.
משפט הסינוסים

בטריגונומטריה, משפט הסינוסים קובע כי היחס בין אורך צלע במשולש כללי לבין סינוס הזווית שמולה, שווה לקוטר המעגל החוסם את המשולש: אם a,b,c הם אורכי הצלעות ו-   הזויות שמולן, בהתאמה, אז  כאשר R הוא רדיוס המעגל החוסם.
אוסקר אוסטארי

קריירה

הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת אינדפנדיינטה ב-16 באוקטובר 2005, בניצחון 2 - 0 על ניואל'ס אולד בויס. הוא התבלט כאחד השוערים הטובים בליגת העל הארגנטינאית, ובסופו של דבר עבר לחטאפה בקיץ 2007 תמורת 10 מיליון אירו. בחטאפה הוא נאלץ להתמודד על מקום בהרכב עם רוברטו אבונדנסיירי, עמיתו לנבחרת ארגנטינה, אך לאחר ניסיון השאלה של הנהלת חטאפה הוחלט להשאירו במועדון.
אוסטארי היה שותף לזכייתה של נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 בגביע העולם לנוער בשנת 2005. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2006 וזכה לזימונים לסגל על ידי מרסלו בייאלסה עוד בטרם ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אינדפנדיינטה.
אוסטארי ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים במשחק הידידות מול נבחרת נורווגיה ב-22 באוגוסט 2007. הוא היה השוער הראשון של ארגנטינה במשחקים האולימפיים לצדו של סרחיו רומרו, עד שנפצע במשחק רבע הגמר. בעקבות הפציעה הוא נעדר מהמגרשים למשך שמונה חודשים. ארגנטינה המשיכה וזכתה במדליית הזהב.
טבעת היונים באנרגיה נמוכה

טבעת היונים באנרגיה נמוכה (LEIR) היא מאיץ חלקיקים מעגלי מסוג סינכרוטרון, והוא חלק ממערך מאיציי החלקיקים הנמצאים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים - CERN (נהגה:סֶרְן), הממוקם על גבול שווייץ-צרפת, ממערב לעיר ז'נבה.

מטרות

טבעת היונים באנרגיה נמוכה היא מאיץ חלקיקים מעגלי מסוג סינכרוטרון. במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים החלקיקים המואצים הם פרוטונים או יוני עופרת, בהתאם לניסוי הנערך במקום. מאיץ זה הוא חלק משרשרת מאיצים המחבר בין המאיץ הליניארי LINAC3 והמאיץ PS - Proton Synchrotron, כאשר בסופו של דבר יונים אלו יועברו למאיץ החלקיקים הגדול LHC - Large Hadron Collider. מטרותיו העיקריות הן הגברת האנרגיה של החלקיקים הנעים בו ועיבוי הצפיפות שלהם (תהליך הנקרא בשפה המקצועית "קירור").

עקרון הפעולה

בטבעת היונים באנרגיה נמוכה חלקיקים בעלי מטען חשמלי מואצים באמצעות שדות חשמליים ומגנטיים משתנים. השדות החשמליים הפועלים על החלקיקים גורמים לשינוי גודל המהירותם, והשדות המגנטיים גורמים לשינוי כיוונם. ככל שמהירות החלקיקים גדלה, על השדה המגנטי לגדול בהתאם. השינוי בשדה מתבצע בסנכרון, מכאן מגיע השם סינכוטרון. מטרת השדה החשמלי היא לפצות על האנרגיה "הנאבדת" במהלך האצתם כתוצאה מקרינה אלקטרומגנטית הנפלטת מהם הנקראת קרינה סינכוטרונית.
בטבעת היונים באנרגיה נמוכה, החלקיקים המואצים נעים בקבוצות. קבוצות אלו מורכבות מהחלקיקים המגיעים אל מאיץ זה מהמאיץ הליניארי -Linac 3, אשר מפצל אותה לארבע קבוצות. כל קבוצה כוללת כ- 2.2x10^8 חלקיקים אשר מואצים. בזמן האצת החלקיקים רמת האנרגיה שלהם עולה מ-4.2 מגה אלקטרון-וולט ל-72 מגה אלקטרון-וולט לפני העברתם ל״תחנת המעבר״ במאיץ PS. כל שתי קבוצות כאלו מואצות תוך 2.5 שניות אל ה- LHC אשר פועל עם 592 קבוצות של חלקיקים. לטבעת היונים באנרגיה נמוכה לוקח כ-10 דקות למלא בשלמותו את ה – LHC במספר החלקיקים לה הוא זקוק.

היסטוריה

בעבר שימשה מכונה זו כטבעת האנטי-פרוטונים באנרגיה נמוכה (LEAR) ; מתקן שמטרתו להאט ולשמש כתחנת מעבר של אנטי-פרוטונים כדי להעביר אותם בשעת הצורך לניסויים אחרים, אך בשנים האחרונות הומרה מכונה זו לטבעת היונים באנרגיה נמוכה. ריצתו האחרונה של ה-LEAR התקיימה ב – 1996. הרעיון של שימוש המאיץ כטבעת היונים באנרגיה נמוכה הוצע לראשונה בשנת 1993, אך המעבר מהניסוי הקודם למאיץ החדש החל בשנת 2003. הבנייה המחודשת נמשכה מעט יותר משנתיים, עד להסמכתו באוקטובר 2005 ובדיקתו במשך 4 חודשים. בסתיו 2006 הוא הוסמך מחדש לתפעול כחלק ממערך המאיצים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים. החל מנובמבר 2010 טבעת היונים באנרגיה נמוכה החלה בפעולתה המלאה - הספקת יוני העופרת למאיץ החלקיקים הגדול LHC עבור התנגשויות היונים הראשונות שלו.
שלמה שפירא (דיין)

ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תשט"ו לרב אליעזר שפירא, שהיה דיין בבית הדין הרבני העליון ואחיינו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. למד בישיבה התיכונית חורב ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. נשוי לדבורה בתו של הרב יעקב משה סלומון, ראש הישיבה הטכנולוגית כפר אברהם. בראשית שנות התשעים של המאה ה-20 התמנה על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא לר"מ בישיבה. בשלהי שנת ה'תשנ"ז (1997)  התמנה לדיין בבית הדין בנתניה, ובשנת ה'תשע"א (2011) מונה לאב בית הדין.
בז' בתמוז תשע"ו (12 ביולי 2016) נבחר כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
נשוי ומתגורר בשכונת גני הדר בפתח תקווה ומשמש כרב קהילה דתית לאומית ("נחלי משה") במקום.
חתנו, הרב אודי נכטשטרן, משמש כר"מ בישיבת מרכז הרב.
סויוז (חללית)

התא המסלולי

התא המסלולי הוא התא הקדמי של חלליות הסויוז. התא מכיל את כל הציוד שלא נדרש לחזרה לכדור הארץ, כמו ציוד מחקרי, מצלמות ומטען שאין צורך להשיבו. בנוסף, התא מכיל גם את בית השימוש החללי וציוד התקשורת. בדגם הנוכחי של חלליות הסויוז הותקן חלון קטן, שמאפשר לצוות הקוסמונאוטים תצפית קידמית. התא הוא חד-פעמי, והוא נשרף באטמוספירה עם סיום המשימה.
ההפרדה בין התא המסלולי לבין תא החדירה לאטמוספירה, מאפשרת להפחית את הסיכונים לפגיעה בתא החדירה לאטמוספירה הכה חשוב לחיי הקוסמונאוטים.

תא החדירה לאטמוספירה

תא החדירה לאטמוספירה משמש את הקוסמונאוטים על מנת לחזור לכדור הארץ. התא מכוסה במגן חום שמגן על התא ועל הקוסמונאוטים שבתוכו בזמן החדירה לאטמוספירה, שיוצרת טמפרטורה גבוהה מאוד. במהלך הכניסה לאטמוספירה מהירות התא מואטת בתחילה באמצעות כוח גרר שמופעל על התא מצד האטמוספירה, לאחר מכן נפתחים מצנחים ראשוניים, ולאחריהם נפתחים המצנחים הראשיים שמאטים את נפילתו של התא. בגובה של מטר אחד מעל הקרקע, מופעלים מנועי בזק שמאפשרים נחיתה רכה.

דגמים

חלליות הסויוז עברו שינויים ופיתוחים רבים מאז שפותחו לראשונה בשנות ה-60, ויוצרו במספר דגמים שונים.

סויוז A

חללית הסויוז תוכננה בתחילה על ידי סרגיי קורוליוב כמרכיב ב"קומפלקס הקפת הירח סויוז A-B-C", על פיו שתי חלליות סויוז מאוישות יתחברו במסלול לווייני נמוך עם מרכיבים נוספים כחלק מרכב חלל שיטיס קוסמונאוטים לירח.

סויוז-TMA

הדור החמישי של חלליות הסויוז, סויוז-TMA, הציג שינויים על מנת לעמוד בתנאים שדרשה נאס"א על מנת שחלליות הסויוז יוכלו לשרת בתחנת החלל הבינלאומית. השינויים הללו כללו את התאמת חלליות הסויוז לאנשים גבוהי קומה ושימוש במצנחים משופרים. חלליות מסוג סויוז-TMA היו החלליות הראשונות בהיסטוריה שהשתמשו בטכנולוגיית הצגת נתונים דיגיטלית (המכונה באנגלית "Glass cockpit"). חלליות מסוג סויוז-TMA זהות במבנם החיצוני לחלליות הסויוז מהדור הרביעי, ה"סויוז-TM", אך שונות במבנם הפנימי.
בסך הכל שוגרו 22 חלליות מדגם זה בין השנים 2002 ל-2012.

סויוז TMA-M

הסויוז TMA-M הוא דגם משופר של הסויוז-TMA אשר נכנס לשירות בשנת 2010 עם שיגור החללית סויוז TMA-01M. בדגם המשודרג הוחלפו כ-36 רכיבים מיושנים של ציוד ב-19 רכיבים חדישים, משקלה של החללית הופחת ב-70 קילוגרמים, צריכת החשמל הופחתה והמערכות האנלוגיות שהיו בשימוש כ-30 שנה הוחלפו במיחשוב ואוויוניקה דיגיטליים. כמו כן נעשו בחללית שינויים מבניים על מנת להקל על ייצורה.
מדגם זה שוגרו בסה"כ 20 חלליות בין השנים 2011 ל-2016.

סויוז-MS

סויוז MS הידוע גם כ"סויוז K7" הוא דגם מודרני של חללית הסויוז ומהווה מודרניזציה לגרסת הסויוז TMA-M ומשוגר החל משנת 2016. החללית מצוידת במערכת ניווט לוויינית GLONASS והיא מהווה למודרניזציה האחרונה של חלליות הסויוז ותשמש כגרסה אחרונה לשיגור צוותים לתחנת החלל הבינלאומית עד לכניסתה לשירות של החללית "פדרציה", שצפויה להחליפה.

חלליות דומות

החללית הלא מאוישת פרוגרס פותחה כנגזרת של החללית סויוז והחלליות הסינית שנג'ואו וההודית "רכב אורביטלי" דומות מאד לחללית סויוז.
שלמה ויתקין

ביוגרפיה

שלמה ויתקין נולד בשנת 1923 בתל אביב. בשנת 1940 החל ללמוד אמנות בירושלים. אולם, בשנת 1942 התגייס לשירות כנוטר ואחר כך לצבא הבריטי. במסגרת שירותו נשלח לצפון אפריקה ולאיטליה. לאחר סיום המלחמה החל ללמוד אמנות ב"בצלאל". עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לגדוד "מוריה" ולחם בחזית ירושלים. בשנת 1949 עיצב את סמל הנח"ל. בשנת 1951 החל ללמד ב"בצלאל", ובשנת 1968 החל ללמד בבית המדרש הממלכתי למורים לציור (לימים "המדרשה לאמנות"). בשנת 1966 נסע להשתלמות לימודים בלונדון. בשנת 1980 החליף את רן שחורי בתפקיד מנהל המדרשה. בתקופת כהונתו אוחד בית הספר עם מכללת בית-ברל. בשנת 1980 ראה אור בהוצאת מסדה ספרו "סריגרפיה" על אודות טכניקת הדפס הרשת האמנותי.

יצירתו

יצירתו הציורית של ויתקין מאופיינת בהדגשת הממד הצבעוני. עבודותיו המוקדמות מתאפיינות בקרבה לסגנון לאמנות הסוציאליסטית בבחירת הנושאים. בשנות ה-60 החל לעסוק בציור מופשט בטכניקה של שמן ואקוורל. בנוסף יצר תפאורות להצגות, בהן "ילדי הצל" (הבימה, 1962), "נפוליון - חי או מת!" (בימות, 1970) ו"אדי קינג" (הבימה, 1975).
לצד יצירתו באמנות הפלסטית, ויתקין שלח ידו בשירה ופרסם כמה קובצי שירים.
כביש 716

תוואי הכביש

הכביש מתחיל בצומת יששכר במפגש עם כביש 71 ליד עין חרוד. הוא ממשיך לכיוון הר תבור והוא חולף ליד נעורה וטמרה ומגיע בסוף לכביש 65 בצומת נעורה.
אבולוציה תאיסטית

אֵבוֹלוּצְיָה תֵּאִיסְטִית, וכן בְּרִיאָתָנוּת אֵבוֹלוּצְיוֹנִית, הן שתי השקפות עולם דומות במהותן, שלפיהן אין סתירה בין האמונה הדתית הקלאסית באלוהים וההבנה המדעית המודרנית של אבולוציה ביולוגית. תומכי האבולוציה התאיסטית מאמינים בקיומו של אלוהים וטוענים כי הוא ברא מלכתחילה את היקום בצורה שתאפשר את היווצרות החיים בצורה טבעית וללא התערבות ישירה, כלומר, האבולוציה הביולוגית היא פשוט תהליך אשר נובע באופן אוטומטי וטבעי מהתכנון הראשוני של היקום, ומטרתו הסופית הייתה ליצור את האדם.
אבולוציה תאיסטית אינה תאוריה מדעית, אלא פרשנות ספציפית של הקשר בין מדע האבולוציה לאמונה הדתית. תומכי האבולוציה התאיסטית הם אחת מן הקבוצות אשר דוחות את הקונפילקט בין דת ומדע. כלומר, הם טוענים כי אין סתירה בין המיתוסים הדתיים של בריאת העולם והתאוריה המדעית של אבולוציה. תומכיה הראשונים של השקפה זו נקראו "דרוויניסטים נוצרים".
אין לבלבל בין אבולוציה תאיסטית לבין תכנון תבוני, ההשקפה הדתית לפיה האבולוציה אינה יכולה להתקיים כתהליך טבעי, ודורשת התערבות פעילה של "מתכנן תבוני" כלשהו על מנת להפיק תוצאות מורכבות.
האבולוציה התאיסטית היא ההשקפה המקובלת בקרב מספר כנסיות נוצריות גדולות, ביניהן הכנסייה הקתולית, הנצרות האורתודוקסית והנצרות הפרוטסטנטית, וכן בקרב חלק מהיהודים.