google/wiki40b huggingface dataset:
אפקט התקשורת העוינת

תופעת התקשורת העוינת (Hostile media effect) היא נטייתם של צרכני חדשות התומכים באחד הצדדים בקונפליקט או בוויכוח לתפוס את הדיווחים והסקירות בתקשורת על הנושא כמוטות לטובת היריב. מחקרים הראו כי נטייה זו קיימת בלא תלות במידת האיזון שבדיווח.

טביעת המושג

המונח "אפקט התקשורת העוינת" נטבע בידי החוקרים רוברט ואלון, לי רוס ומארק לפר בשנת 1985. החוקרים הכינו מקבץ דיווחים טלוויזיוניים מרשתות הטלוויזיה המרכזיות בעולם בנושא טבח סברה ושתילה. הם הקרינו את המקבץ למספר קבוצות של נדגמים, ובכל קבוצה היו נדגמים שהזדהו מראש כאוהדי ישראל, נדגמים שהזדהו מראש כתומכים בפלסטינים ונדגמים נייטרליים. כללית, אוהדי ישראל דיווחו כי תפסו את הכתבה כפרו־פלסטינית ותומכי הפלסטינים דיווחו כי תפסו את הכתבה כפרו־ישראלית. כך, למשל, בסולם מדידה אורדרינאלי בין 1 ל־9 כש־1 פירושו הטיה אנטי־ישראלית חזקה, 5 פירושו דיווח מאוזן ו־9 הטיה פרו־ישראלית, קיבל הדיווח ציון ממוצע 2.9 בקרב אוהדי ישראל, 3.8 בקרב הנייטרליים ו־6.7 בקרב אוהדי הפלסטינים. 
מעבר לזאת, תומכי הצד הערבי סיווגו 42% מההתייחסויות לישראל כתומכות ורק 26% כביקורתיות ואילו אוהדי ישראל זיהו רק 16% מאזכורי ישראל בכתבה כאוהדים ו־57% כשליליים לישראל.
ממצא אחר של הניסוי היה הקשר בין הידיעות הכלליות לתפיסת ההטיה. ככל שהנחקרים גילו בשאלון המקדים ידע רב יותר על הסכסוך הישראלי-ערבי, כך גברה נטייתם לזהות הטיה בלתי הוגנת בכתבה לטובת היריב. 
התופעה תועדה מאז במחקרים על סיקור קונפליקטים נוספים, אידאולוגיים, דתיים ולאומיים והיא מורגשת בעיקר כאשר הזיהוי של הצופה עם הקבוצה משמעותי והקבוצות מובחנות היטב לאורך זמן וחשות מאוימות.

השפעת אמצעי התקשורת

תפיסת העוינות התקשורתית מנוגדת לכאורה להטיה הפוכה הנוגעת למידע המופיע מחוץ לתקשורת ההמונים. כשמדובר ב"מחקר" או בעבודה אקדמית אנשים נוטים להעניק משקל יתר לעובדות המחזקות את עמדת המוצא שלהם ולכן חומר כזה יראה להם כתומך ולא כעוין. כך למשל כאשר תומכים ומתנגדים לעונש מוות קראו דו״ח המסכם ראיות על תועלת ונזק בעונש הזה, מצאה כל קבוצה כי העובדות תומכות בעמדתה והקצינה את התמיכה או ההתנגדות בעקבות הקריאה. 
אלברט גונתר בדק את תלות עצמת אפקט התקשורת העוינת (שוב, תוך שימוש ב"מאמר" על הנדסה גנטית שהוצג לקבוצות בעלות עמדה ברורה בעד או נגד) בסוג הפרסום.  כאשר הטקסט הוצג כעבודה אקדמית, מצאה כל קבוצה כי הוא מאוזן ומאשש את עמדתה. כאשר אותה אינפורמציה ופרשנות הוצגה ככתבה עיתונאית היא נתפסה כמוטה ועוינת ומידת העוינות עלתה ככל שכלי התקשורת היה רב תפוצה יותר.
כאשר הכתבה משודרת או מפורסמת בכלי תקשורת המזוהה עם אחד הצדדים תגבר הנטייה לזהות הטיה. ג'ואל טרנר ביים כתבות ב־CNN המזוהה בציבור כבעלת קו ליברלי וב־FOX הנחשבת כנוטה לצד השמרנים. הכתבות עסקו בנושאים המצויים במוקד המחלוקת הציבורית בארצות הברית, בסוגיות מהגרים בלתי חוקיים ומלחמת עיראק. הטקסט לכתבות נלקח משידורים אמיתיים של אותן חדשות, אך הוצג מאולפן של הרשת המתחרה כשה"שדרן" מזהה עצמו כשייך ל־FOX או ל־CNN. כתבת CNN, כשהיא מוצגת מאולפן FOX, נשפטה על ידי הצופים כמוטה לטובת הימין, ואילו כשאותו טקסט מוקרא מפי "כתב CNN" הוא נקלט כ"ליברלי" ולהפך. 
במחקר דומה שנערך באינדונזיה נמצא כי הקונפליקט הנוצרי־מוסלמי במדינה נתפס כמוטה לצד הנוצרי כאשר הוצג כפרסום של עיתון נוצרי, וכמוטה לטובת המוסלמים כאשר הוצג כפרסום של עיתון מוסלמי.
יניב קקון

ביוגרפיה

קקון גדל והתחנך באשדוד, למד בבתי הספר היסודיים "שזר" ואז "צפרירים". לאחר מכן עבר לבית הספר התיכון "מקיף ו'" בעיר. יניב היה פעיל בתנועת הנוער "הצופים" בה שימש כמדריך ומרכז. בצה"ל שירת כלוחם בחטיבת גבעתי סיים קורס מ"כים וקורס קצינים ושימש בין היתר כמפקד מחלקה. השתחרר מהצבא בדרגת סגן.
בשנת 2008 פורסם ספרו הראשון, "שכונה". הספר ראה אור בהוצאת עתון 77. זהו ספר שירה, בו קקון מנהל דיאלוג תמידי עם החברה סביבו במאבקו ב"לא כלום", וב"לחיות את הרגע", כפי שהוא מפרט ברשימה החותמת את הספר. הספר הוא יצירה משותפת של אנשים רבים מתוך הקהילה היוצרת באשדוד.
על ספר זה זכה ב-2008 בפרס אשדוד ליוצרים ואמנים צעירים. ב-2012 זכה בפרס רמת-גן לשירת ביכורים. חלק משירי הקובץ תורגמו לערבית ולאנגלית. קקון הוא גם פעיל חברתי הקובל בשיריו ובמאמריו על תחושת הניכור של עדות ומגזרים בחברה המקוטבת בת זמננו.
קקון יזם מספר פרויקטים קהילתיים, כדוגמת "יחד בונים חברה" - תוכנית יישובית המאגדת את תנועות הנוער עם קהילת היישוב ומוסדותיו לצורך פיתוח מנהיגות צעירה ומסגרות נוער וילדים. הפרויקט יושם בערים ברחבי הארץ ואף זיכה את אשדוד, בת ים ובאר שבע באות תנועות הנוער הארצית על פועלן לקידום תנועות הנוער. 
יוזמה נוספת של קקון הוא "הפורום לחינוך וקהילה - אשדוד" - מסגרת אקטיביסטית היוצרת במה ליוזמה ופעולה למען הקהילה של תושבי אשדוד. במהלך מחאת האוהלים של קיץ 2011, הנהיג קקון את המחאה החברתית לצד נאור ביטון, שרי גרינברג, ורוניקה ויגדורצ'יק ומנהיגים מקומיים נוספים. בהמשך, הקים קקון את "אספת העם, ב' זה בני אדם - אשדוד". זהו גוף פוליטי, חברתי, שמקורותיו במאהל המחאה האשדודי. את הגוף יזם קקון כחלק מרשת "אסיפות עם" בערים רבות המתקיימות באופן קבוע מאז שיאו של הקיץ.
בשדה החינוך, הקים קקון את תוכנית "שבילים" של מכללת קיי ללימודי תואר ראשון, תעודת הוראה, תעודת עובד חינוך בשיתוף המכון לחינוך דמוקרטי ותוכנית קרב למעורבות בחינוך. מבנה הלימודים המודולארי מאפשר לסטודנטים לעבור הכשרת מורים ולפעול כאנשי חינוך בשדה המקצועי, במקביל ללימודיהם האקדמיים. התוכנית היא בסיס לחדשנות ויזמות חינוכית-חברתית וסביבתית, מאתגרת את ההפרדה המסורתית בין חינוך פורמלי ובלתי פורמלי ומאפשרת ליצור פדגוגיה המשותפת לשתיהן.
בשנת 2011 הקים קקון את התנועה החברתית פוליטית 'תנועת אשדודים', יחד עם מאיר אברג'יל, נאור ביטון, נורית טופז, ורוניקה ויגדורצ'יק, ואחרים, אשר התאגדו במסגרת המחאה החברתית בישראל 2011. מטרת התנועה היא לייצר מהלך משמעותי של התארגנויות קהילתיות, לבנות מרחבים המאפשרים לחיות בשלום ובהדדיות ואם צריך גם להיאבק למען מקום וזכויות לכולם. קקון עומד בראש התנועה, אשר ממשיכה ליצור באופן דמוקרטי פעילות חברתית וקהילתית ארוכת טווח בעיר אשדוד למרות אי ההצלחה בבחירות 2013. ב-2018 נבחר קקון למועצת העיר אשדוד כאשר 'תנועת אשדודים' זכתה בשני מנדטים.  
השכלה: מוסמך .M.A במדיניות החינוך, התמחות בחינוך דמוקרטי, אוניברסיטת תל אביב, 2017. בוגר בהוראה .B.Ed, מוסמך להורות כמורה מוסמך בכיר, מכללת סמינר הקיבוצים, 2013. בוגר בחינוך דמוקרטי, המכון לחינוך דמוקרטי ומכללת סמינר הקיבוצים, 2012.
קקון חבר בארגון רוטרי הבינלאומי, ונתמנה למזכיר מועדון אשדוד.
קקון נשוי לנורית ואב לשתי בנות.
בה"ד החינוך והנוער

בסיס הדרכה 6610 הוא בסיס ההדרכה למקצועות החינוך והנוער בחיל החינוך והנוער בצה"ל. הבסיס מכשיר חיילים למקצועות במסלולים שונים, שעיקרם חינוך, הדרכה והוראה. מפקדת הבה"ד נכון לשנת 2017 היא סא"ל שירה רודברג.
הבה"ד היה ממוקם במחנה שערי אברהם בסמוך לצומת מסמיה. ביולי 2015 עבר בה"ד החינוך והנוער אל עיר הבה"דים.
המורות החיילות, אשר גם שייכות לחיל, עוברות את הכשרתן במתקן אזרחי בשם "רמות שפירא" הנמצא במושב בית מאיר ליד ירושלים ולא בבה"ד החינוך. גם החיילים שעוברים קורס כתבים (שבו מוכשרים להיות כתבי העיתון "במחנה" או "ביטאון חיל האוויר") לא עברו את הכשרתם בבה"ד.
החל מסוף שנת 2008, טירונויות מורות חיילות וכתבי במחנה מתקיימות בבה"ד.
חואן פרננדו קינטרו

קריירת מועדונים

קינטרו נולד במדיין והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אנביגאדו ממחוז אנטיוקיה. את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון עשה קינטרו כשהוא בן 16 בלבד, ושנה מאוחר יותר עזר לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה. ב-2011 הוא התחיל לשחק בקבוצה המקומית של מדיין אתלטיקו נסיונל, אך לאחר פחות מחצי שנה שם נמכר לפסקארה האיטלקית ששיחקה בליגה הבכירה.

המעבר לפורטו

ביוני 2013 קינטרו חתם על חוזה ל-4 שנים בפורטו ששילמה עבורו 5 מיליון אירו עבור 50% מכרטיסו, וקיבל את חולצת הקבוצה עם הספרה 10, שהייתה שייכת לפני כן לחאמס רודריגס.
קינטרו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי פורטו בניצחון 1–3 על נאפולי בטורניר גביע האמירויות, ובישל במשחק את השער הראשון לזכות קבוצתו. את ההופעה הראשונה שלו בליגה הוא ערך נגד ויטוריה סטובאל לאחר שהוא נכנס כמחליף, וכבש דקה מרגע כניסתו. ב-6 באפריל 2014 הוא שיחק לראשונה במשך כ-90 דקות במשחק הביתי של הקבוצה נגד אקדמיקה. על אף מספר ניסיונות לשלבו, הוא לא התאקלם היטב ובקיץ 2015 הושאל לסטאד רן הצרפתית. גם שם לא הצליח להשאיר את חותמו ושיחק 12 משחקים בסה"כ כאשר הוא כובש שער אחד.

החזרה לדרום אמריקה

קינטרו הבין שכדי לא לאבד את הקריירה שלו הוא חייב לחזור ולשחק לאחר שגם לנבחרת הוא לא זומן מאז המונדיאל בברזיל והחליט להצטרף בהשאלה לאינדפנדיינטה מדיין בתחילת 2017. הוא שיחק שם שנה והיה לשחקן הבולט של הקבוצה, כאשר כבש 16 שערים ובישל 10 ב-36 משחקים. מאחר שעלותו הייתה גבוהה עבור הקבוצה הקולומביאנית, הוא לא יכול היה להישאר אך עבר בהשאלה לקבוצת הפאר הארגנטינאית, ריבר פלייט, למשך שנה עם אופציה לרכישה תמורת 3.5 מיליון יורו. קינטרו ערך את הופעת הבכורה ב-3 בפברואר 2018 כששיחק את 26 הדקות האחרונות מול אולימפו והלהיב את האוהדים במשחקו. את שערו הראשון כבש ב-22 באפריל במשחק מול ארסנל דה סרנדי. בגמר גביע ליברטדורס 2018 מול בוקה ג'וניורס נכנס כמחליף, הבקיע את השער השני ובישל את השלישי, מה שזיכה אותו בתואר שחקן המשחק.

קריירה בינלאומית

באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 שנערכה בארגנטינה בשנת 2013 קינטרו הוביל את הנבחרת הצעירה של קולומביה לזכייה השלישית בתולדותיה, וסיים כמצטיין הטורניר עם 5 שערים ב-9 משחקים. באותה שנה, הוא לקח חלק באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטורקיה שם הוא כבש 3 שערים ב-4 משחקים כולל שער שוויון בתוספת הזמן של שמינית הגמר נגד קוריאה הדרומית שגרר הארכה שבה קולומביה הפסידה בדו-קרב פנדלים. קינטרו מייצג את נבחרת קולמביה הבוגרת מגיל 19, כאשר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2012 במשחק ידידות נגד קמרון.
על אף שקינטרו לא נטל חלק במשחקי מוקדמות מונדיאל 2014 של הנבחרת הבוגרת, ב-2 ביוני 2014 הוא זומן על ידי מאמן הנבחרת חוסה נסטור פקרמן להיות חלק מהסגל הסופי במונדיאל 2014. קינטרו ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע העולם במשחק נגד חוף השנהב, וכבש את השער השני לזכות קולומביה בניצחון 1–2, שקבע את העפלתה לשמינית הגמר של המונדיאל. בסופו של דבר הגיעה קולומביה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי ברזיל. קינטרו לא נטל חלק במשחקי מוקדמות מונדיאל 2018 אבל זומן שוב לקראת משח הידידות של קולומביה מול צרפת ב-23 במרץ 2018 וכבש מולה בפנדל את שער הניצחון שקבע 2–3.
קינטרו נכלל בסגל מונדיאל 2018 וכבש במשחקה הראשון של קולומביה בשלב הבתים בהפסד 1–2 ליפן. קינטרו הצטיין היה אחד המצטיינים בשלב הבתים וסייע לקולומביה להעפיל לשמינית הגמר, שם הודחה בידי אנגליה.
Bellyache

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי בילי אייליש עצמה, ועל ידי אחיה, פיניאס או'קנול והופק על ידו גם כן. השיר הוא שיר בסגנון האלקטרופופ. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב על סך מכירות של כחצי מיליון עותקים במדינה.
עם יציאתו, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
טיבי צייגר

טיבי צייגר (נולד ב-1981 בישראל) הוא קלרניתן ישראלי, חבר קבוע באנסמבל הפרויקט הקאמרי הישראלי.
טיבי צייגר למד בתיכון לאמנויות "תלמה ילין". הוא בוגר יחידת הנגנים הצעירים של המרכז למוזיקה ירושלים ושירת בצה"ל כמוזיקאי מצטיין. לאחר לימודים באוניברסיטת תל אביב יצא במלגה מיוח להמשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד, ניו יורק והיה הקלרניתן הראשון שהתקבל מאז ומעולם למסלול היוקרתי של "תעודת אמן" בבית ספר זה. מוריו היו צ'ארלס ניידיק, יהודה גלעד, ריצ'רד לסר ויצחק קצפ.
כסולן הופיע צייגר עם תזמורות שונות בארץ ובחו"ל, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית אורפיאוס בניו יורק, תזמורת דיוואן מזרח-מערב בניצוח דניאל בארנבוים, התזמורת הקאמרית הישראלית ואחרות. כמו כן הוא מרבה להופיע בשידורים חיים ובהקלטות לקול המוסיקה ולתחנות רדיו שונות בארצות הברית. 
בתחום המוזיקה הקאמרית צייגר משתף פעולה עם הרכבים קאמריים רבים, נמנה עם מייסדי אנסמבל גרופיוס והוא מייסדו ומנהלו של הפרויקט הקאמרי הישראלי
פרמקולוגיה

היסטוריה והתפתחות

הפרמקולוגיה בצורתה המודרנית התפתחה בסוף המאה ה-19; רבים רואים את פיתוח האספירין, התרופה הסינתטית הראשונה, כראשית מדע הפרמקולוגיה. כיום מהווה התחום את אחד מאבני היסוד בפיתוח תרופות. 
תרומתה של הפרמקולוגיה לרפואה גדולה ביותר.

היבטים נוירולוגיים

הנוירולוגיה עושה שימוש רב בתרופות לטיפול בבעיות שונות של מערכת העצבים.
היבטים מסוימים של מערכת העצבים מציבים אתגרים מבפני הפרמקולוגיה.
ראשית מחסום דם-מוח מונע מחומרים מסוימים להגיע למוח ממחזור הדם, כך שלא תהיה תועלת במתן זריקות או כדורים המכילים חומר זה לצורך העלאת המינון שלו במוח במקרה הצורך. על כן יש למצוא פתרונות חלופיים למצבים אלו.
בנוסף, קיימים מספר סוגים של קולטנים אשר יכולים להגיב לאותו החומר בדרכים שונות. 
מכאן עולה הצורך לפתח תרופות שתפעלנה באופן ספציפי על סוג מסוים של קולטנים מבלי שתשפיע על הסוגים האחרים.
זאת כדי להעלות את יעילותה של תרופה מסוימת תוך צמצום תופעות לוואי בלתי רצויות.

הכשרה

בישראל ניתן ללמוד לתואר ראשון ברוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ואף להמשיך לתארים מתקדמים.
סמדר (מושב)

סמדר היה מושב עובדים ועולים שנוסד בשנת 1956 על ידי איכרי המושבה הסמוכה בית-גן עולי תוניס, בבקעת יבנאל מצפון למושבה יבנאל שבגליל התחתון.
המועצה המקומית, שהוקמה בשנת 1950, הורכבה מארבעה יישובים הצמודים זה לזה: יבנאל, בית גן, משמר השלושה וסמדר. שלושת הראשונים היו במקור מושבות, ואילו סמדר, המרוחק יותר היה מושב.
לימים צורף המושב למועצה המקומית יבנאל, בדומה למושבה בית-גן ומושב משמר השלושה שצורפו למועצה המקומית יבנאל כבר בשנת 1953.
מרבית השנים אופי ההתיישבות היה חילוני עד מסורתי. בשנת 1986 הגיעה למקום קבוצה די גדולה של חסידי ברסלב בהשראת ביקורו של ר' נחמן מברסלב בשנת 1798, ואלו מהווים כיום 40% מהאוכלוסייה המקומית.
פולין הקונגרסאית

היסטוריה

לאחר שהובס נפוליאון, ב-1815, בקונגרס וינה, הוחלט על הקמת פולין הקונגרסאית, במקום דוכסות ורשה, והכפפתה לשלטון אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, על ידי הכתרתו כמלך פולין. ישות מדינית זו חלשה על שטח של כ-128,500 קילומטרים רבועים ובו כ-3,300,000 תושבים. הצאר אלכסנדר התחייב בעת הכתרתו לקיים את החוקה, ולמדינה זו היו מטבע משלה, מערכת חוקים, תקציב וגבול מכס עם יתר האימפריה הרוסית. הקמת הישות הזאת הייתה במידה רבה תוצאה של השתדלותו של אדם יז'י צ'ארטוריסקי, מדינאי פולני, שהיה בעברו שר החוץ של האימפריה הרוסית.
הצאר אלכסנדר שאף לבטל את החירויות של המדינה הפולנית ולהנהיג בה אבסולוטיזם פוליטי דומה למה שהיה נהוג ביתר חבלי האימפריה הרוסית. ב-1819 בוטל חופש העיתונות והונהגה צנזורה, וב-1821 פורקו הבונים החופשיים. יורשו של אלכסנדר הראשון, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, לא הסכים בעת הכתרתו למלך פולין להישבע אמונים לחוקה הפולנית ולא קיבל על עצמו התחייבויות כלפיה. הצאר פעל לצמצום הדרגתי של סמכויות הסיים הפולני, בית מחוקקים המורכב מנציגי האצולה והכמורה הבכירים, ושני הכינוסים האחרונים של הסיים, ב-1826 וב-1830, נערכו בסודיות. ב-1831 ביטל הסיים את הכתרת הצאר הרוסי כמלך פולין. בתגובה נכנס הצבא הרוסי לפולין, שהה בה 11 חודשים, וכך דוכא מה שכונה "מרד נובמבר". בכך גם בא הסוף על עצמאותה היחסית של פולין הקונגרסאית.
בינואר 1863 פרץ מרד נוסף, ובעקבותיו ביטלו הרוסים את חוקת פולין ואת הישות המדינית של פולין הקונגרסאית; הטריטוריה שולבה בתוך האימפריה הרוסית, ושמה שונה רשמית לשם הרוסי Привислинский Край (בפולנית: Kraj Nadwiślański), שפירושו "נסיכות הוויסלה", על שם הנהר הזורם דרכה. שם זה נמצא בשימוש כבר אחרי המהפכה הכושלת הראשונה, אך לאחר המהפכה השנייה הפך לשם רשמי.
פלוטוקרטיה

פלוטוקרטיה (מיוונית: Pluotos - הון, Kratos - שלטון) היא שיטת ממשל בלתי דמוקרטית שבה הכוח השלטוני מצוי בידי בעלי ההון. סוג זה של משטר כולל ריכוזיות גבוהה והימצאות השליטה ברוב מוסדות המדינה בידי קבוצה קטנה של האוכלוסייה המשמרת בכך את כוחה הפוליטי והכלכלי. שלטון זה מתאפיין באי שוויון כלכלי גבוה ובאפשרות נמוכה למוביליות חברתית. רעיון זה של שיטת ממשל מופיע לראשונה אצל פילוסופים ביוון העתיקה. כל הרעיון של שלטון ההון עלול להיתמך על ידי המעמדות העשירים בחברה בצורה עקיפה או בחשאיות, אם כי המונח עצמו משמש כמעט תמיד בהקשר שלילי וכגנאי.

שימוש

המונח משמש בדרך כלל בצורת גנאי וזלזול כדי לתאר או להזהיר מפני מצב פוליטי לא רצוי. לאורך ההיסטוריה, הוגי דעות פוליטיים ומדינאים כמו וינסטון צ'רצ'יל, ההיסטוריון הצרפתי אלקסיס דה טוקוויל, המונרכיסט הספרדי מהמאה ה-19 חואן דונוסו קורטס והבלשן נועם חומסקי גינו את הפלוטוקרטים על ההתעלמות מחובותיהם החברתיים, תוך שימוש ציני בכוחם כדי לשרת את האינטרסים האישיים שלהם שהובילו להגדלת העוני וטיפוח סכסוכים מעמדיים, ולהשחתת החברה בגלל חמדנותם ונהנתנותם.

דוגמאות היסטוריות

ישנם מספר דוגמאות למדינות פלוטוקרטיות לאורך ההיסטוריה: האימפריה הרומית, כמה ערי-מדינה ביוון העתיקה, קרתגו, רפובליקות הסוחרים של ונציה, פירנצה וג'נובה, וכן האימפריה היפנית טרום מלחמת העולם השנייה (תקופה שכונתה "זאיבצו"). לדעת ההוגה נועם חומסקי והנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, ממשל ארצות הברית בתחילת המאה ה-21 דומה לממשל פלוטוקרטי אך בעל הסתייגויות דמוקרטיות.
דוגמה מודרנית אחת לפלוטוקרטיה היא הסיטי של לונדון. לעיר סיטי יש מערכת אלקטורלית ייחודית עבור הממשל המקומי שלה. יותר משני שלישים מהבוחרים אינם תושבים, אלא נציגים של עסקים וגופים אחרים אשר תופסים מקום בעיר, כאשר קולותיהם מופצים על פי מספר העובדים ברשותם. ההצדקה העיקרית להסדר זה היא כי רוב השירותים הניתנים על ידי תאגיד העיר משמשים כעסקים בעיר. למעשה, כ-450 אלף תושבים שאינם תושבים הם אוכלוסיית העיר, שמספרם עולה על 7,000 תושבי העיר.

רוסיה

דו"ח של הקרדיט סוויס משנת 2013 קבע כי "לרוסיה יש את הרמה הגבוהה ביותר של אי-שוויון בעולם, מלבד מדינות קטנות בקאריביים עם תושבים מיליארדרים".
ברחבי העולם, מיליארדרים "אחראים" קולקטיבית בעבור 1%–2% מכלל עושר משקי הבית, ו-20 המיליארדרים הגדולים בארצות הברית הם הבעלים של 50% מכלל כל העושר ברחבי ארצות הברית. ברוסיה של תחילת המאה ה-21, החזיקו המיליארדרים ב-35% מכלל העושר הארצי, והאוכלוסייה ברוסיה קטנה פי שלושה מזו של ארצות הברית. נכון ל-2018, 26 המיליארדרים העשירים ביותר בעולם החזיקו בהון השווה לזה של 3.5 מיליארד האנשים העניים בעולם, שהם 50% מהאוכלוסייה הכלל עולמית.

כתעמולה

בתקופת הפשיזם האיטלקי והגרמני, נקראו מדינות מערביות-דמוקרטיות "פלוטוקרטיות" כחלק ממערך התעמולה והז'רגון הפוליטי שמשטרים אלו ייסדו. קריאות אלו רמזו כי מספר מצומצם של אנשים עשירים במיוחד שולט במדינות ומחזיק בהן ככופר.
"פלוטוקרטיה" החליפה את המושגים "דמוקרטיה" ו"קפיטליזם" כקונספט פשיסטי עיקרי להתנגחות פוליטית בארצות הברית ובבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה. עבור הנאצים, המונח היה לעיתים קרובות מילת קוד עבור "היהודים".
איריס טוטנאור

איריס טוּטְנַאוֶּר (נולדה ב-1964) היא צורפת ומעצבת ישראלית.

ביוגרפיה

איריס טוטנאור נולדה בירושלים ולמדה צורפות בבצלאל. רוב יצירתה של טוטנאור הוא בתחום עיצוב פריטי יודאיקה. סגנון העיצוב שלה פונקציונאלי והוא משלב בין טכניקות מסורתיות לצד טכנולוגיות חדשות. בעוד חלק מעבודותיה עושה שימוש בסגנון מודרניסטי, הרי שבעיצוב פריטים כגון הדס לבשמים (1998) עושה טוטנאור שימוש בעלי כסף היוצרים גופים תלת ממדיים. בשנת 2013 הציגה בתערוכה "הידור נשים: תשמישי קדושה מאת מעצבות עכשוויות" במוזיאון ישראל, ירושלים.
יוסף טונקל

ילדות ולימודים

יוסף טונקל נולד בבוברויסק למשפחתו של מלמד עני מבוברויסק. ילד חולני וצולע, מוכשר מאוד בציור, נשלח בעזרת כמה נדיבים שבקהילה היהודית, ללמוד בבית הספר טרוטנב לציור בווילנה. סיים שם את לימודיו בשנת 1899, אולם בגלל קוצר ראיה חמור, העדיף לעזוב את הקריירה של צייר לטובת העיסוק בכתיבה יצירתית.
מגיל 15 הפך לחילוני.

פעילותו בפולין ובאמריקה

בשנת 1901 פרסם שיר ראשון בכתב העת "דער יוד" של יוסף לוריא, שנערך בוורשה והודפס באוסטרו-הונגריה, בעיר קרקוב. מאז שיריו, סיפוריו הסטיריים, מחזותיו וסיפורי הילדים שכתב התפרסמו בעיתונות ביידיש ברחבי אירופה וצפון אמריקה. בהתחלה צייר גם קריקטורות.
בשנים 1906–1910 שהה בארצות הברית והקים בניו יורק את השבועון ההומוריסטי "דער קיבעצער", שהמשיך אחר כך להופיע תחת השם "דער גרויסער קונדס".
חזר הבייתה לבוברויסק בגלל חירום משפחתי ובשנת 1911 השתקע טונקל בוורשה ועבד בעיתון "דער מאָמענט" כעורך מוסף ההומור השבועי שלו, "דער קרומער שפיגעל" ("המראה העקומה"). נהג לחתום "חושך" או "דער טונקעלער". בימי מלחמת העולם הראשונה חזר טונקל לבוברויסק ואחר כך שהה באוקראינה, בעיקר בקייב ואודסה.
בתום המלחמה שב לפולין, הפעם מדינה עצמאית, וגם לעיתון "דער מאָמענט". מדי פ0עם פרסם גם בעיתונים כמו "דער היינט" ו"פאלקסצייטונג", תחת שם העט "אנדרוגינוס".
בשנות העשרים המוקדמות עיבד ליידיש את כתבי המשורר הגרמני וילהלם בוש. פרסם ספרים, מחזות, פיליטונים, הומורסקות ופרודיות רבים, ובסיורי הופעות ברחבי פולין משחק כמה מהם על הבמה. 
אחרי פתיחת מועדון הקברט "עזזאל" בוורשה, טונקל היה אחראי על חלק מהרפרטואר שלו. קטעי ההומור שכתב הוצגו גם במועדון הקברט "סמבטיון", שנפתח בוורשה בשנת 1927 וגם בלודז'.
בשנת 1931 ערך טונקל ביקור בארץ ישראל וזכה לקבלה ידידותית של איגוד הסופרים העבריים, לרבות של חיים נחמן ביאליק שהכריז על הערצתו הרבה כלפי כתבי טונקל. בחזרתו לאירופה כתב טונקל ספר על מסעו בארץ ישראל. 
בהתחלת שנות ה-1930 ביקר בארצות הברית (את ידידיו ואת אחיו אלקס שחי שם), בברית המועצות ובפריז.

ימי מלחמת העולם השנייה. הבריחה לארצות הברית

פריצת מלחמת העולם השנייה מצאה אותו בבלגיה. יחד עם קבוצה של פליטים יהודים נמלט מפני הנאצים, עבר בצורה בלתי חוקית את הגבול לצרפת, אך נעצר כעבור זמן על ידי שלוטנות וישי שגרשו אותו למרכז מאסר ליהודים זרים בשטרסבורג. שם התיידד עם הסופר ו. ווביורקה. ב-1941 הצליח בדרך נס לברוח מן המחנה ולמצוא דרכים לברוח לארצות הברית. התיישב בניו יורק ומצא שם מיד עבודה ביומון פֿאָרװערטס. גם אחרי שחלה קשה לא עזב את העט והמשיך לכתוב לעיתון כמיטב יכולתו. בסוף ימיו איבד את חוש הראייה. 
יוסף טונקל נפטר בניו יורק בשנת 1949.
טיפאני ת'ורנטון

ביוגרפיה

טיפאני ת'ורנטון נולדה בטקסס, ארצות הברית. 
בשנת 2006, כשהייתה בת 20 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "עקרות בית נואשות" ששודרה ברשת ABC, בסדרת הדרמה "יריחו" ששודרה ברשת CBS ובסדרה "כל כך רייבן" ששודרה בערוץ דיסני. בשנת 2009 גילמה את ג'יימי בסרט מקורי של ערוץ דיסני "פיט בוקע מהביצה" לצד מיטשל מוסו, ובאותה שנה נבחרה לשחק בתפקיד ראשי את טוני הארט בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני "תנו לסוני צ'אנס" בכיכובה של דמי לובאטו. ושיחקה בסדרת ההמשך "לגמרי במקרה!" שם גילמה את אותה הדמות ב-2011 עד 2012.

חיים אישיים

בשנת 2011 נישאה ת'ורנטון לעורך הדין כריסטופר קרני ובתאריך 14 באוגוסט 2011 ילדה ת'ורנטון את בנה הבכור קנת' ג'יימס.
ספייר ריבס

ספֶּייר ריבְּס (מאנגלית: spare ribs) הן צלעות חזיר מבושלות המוגשות במספר מטבחים בעולם. את הצלעות חותכים מחלקו התחתון של החזיר, במיוחד מאזור הבטן או מעצם החזה שמאחורי הכתף, והן כוללות בין 11 ל-13 צלעות ארוכות.

טרמינולוגיה

מקור המונח הוא מגרמנית תחתית ribbesper - צלע חזיר מוחמצת, צלויה בסגנון רוטיסרי.
מתחם בוש

היסטוריה

מתחם בוש נרכש כבר במהלך המאה ה-19 על ידי דייוויד דייוויס ווקר, סבא רבא של דורותי ווקר רעייתו של פרסקוט בוש, אבי השושלת הפוליטית של משפחת בוש. במהלך שנת 1902, נבנו במתחם שתי אחוזות גדולות, האחת שימשה את דייוויס דייוויד ווקר והשנייה את בנו הבכור ג'ורג' הרברט ווקר, סבו של פרסקוט בוש. עם השנים המקום ניזוק, המבנים נהרסו, ובמקומם נבנתה אחוזה גדולה חדשה. בשנת 1921, פרסקוט בוש נישא לדורותי ווקר בחתונה שנערכה במתחם בוש. בשנים הבאות נולדו לזוג חמישה ילדים, לרבות ג'ורג' הרברט ווקר בוש (לימים נשיא ארצות הברית ה-41), אשר העביר במקום את מרבית שנות ילדותו.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 הנכס העביר בעלות בין כמה מבני המשפחה, ולבסוף בשנת 1977, המתחם הועבר לרשותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, אשר קבע במקום את בית הקיץ שלו. באותן השנים חיה המשפחה (לרבות הבנים ג'ורג' וג'ב) בטקסס, ומדי קיץ היו בני המשפחה עוזבים את הדרום האמריקני החם לטובת מתחם בוש. המקום שימש את המשפחה גם לצורך ארוחות חג, חתונות ואירועים משפחתיים אחרים. בתקופת נשיאותיהם של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ובנו ג'ורג' ווקר בוש, הם היו נוהגים לעיתים קרובות לצאת מוושינגטון הבירה העמוסה לטובת שהייה במתחם בוש השקט והמרוחק. מאחר שהם היו נהגים לעשות זאת בעיקר בעת הקיץ, המקום כונה לא פעם "הבית הלבן הקייצי" (Summer White House).
בעקבות סופה חזקה שפקדה באוקטובר 1991 את חופי צפון מזרח ארצות הברית, המתחם ניזוק באופן משמעותי. עקב כך המקום עבר שיפוץ מקיף אשר עלותו נאמדה בכ-300,000 עד 400,000 דולר.
במהלך שנת 2015, החל ג'ב בוש, בנו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, לבנות לצד האחוזה שבמתחם מבנה נוסף, מבנה אשר ישמש כבית הקיץ שלו.
בן עמי

תולדות היישוב

המושב הוקם באוגוסט 1949 על ידי גרעין שהתגבש מפקודים של בן עמי פכטר, יוצאי גדוד 1 של הפלמ"ח וחבורה של בוגרי עליית הנוער שיחד מנו כ-90 צעיר וצעירה. לגרעין המושב הוקצו 3000 דונם של אדמות נפקדים, בהם אדמות הכפר אום אל פרג', אשר לטענת האפוטרופוס על נכסי נפקדים היה נטוש לגמרי בעת המפקד הקובע ב-1948. בעת העלייה על הקרקע נכנסו כ-40 המתיישבים הראשונים לצריפי פח ששימשו למגורים ארעיים. 
ערביי אום אל פרג' ניסו לפחות מפברואר 1949 להאחז בכפרם, אך גורשו ממנה בפברואר 1949 ושוב בספטמבר 1949 כדי לאפשר את הקמת המושב. בנובמבר 1949 שבו והתיישבו במרכז המושב כ-30 ערבים מאום אל פרג' אשר טענו שהם היו במקום מאז כיבושו באוקטובר 1948 וכלל אינם נפקדים. כסימוכין הביאו הערבים מכתב מהמושל הצבאי. במשך הזמן התפתחו עימותים רבים בין אנשי המושב אשר בקשו לנהוג בעלות באדמות שהוקצו להם והערבים אשר בקשו לשמור על האדמות שטענו שהם שלהם. לשיא הגיע העימות בעת שהערבים ניסו למנוע מחברי המושב קטיף מישמיש מעצים שבמחלוקת ובתגובה נורה אחד הערבים ונפצע. כח משטרתי הוצב במושב למשך 3 שבועות כדי למנוע עימותים נוספים. הסכסוך נדון בבתי משפט שונים, בין השאר בבית המשפט המחוזי בחיפה בפני השופט משה לנדוי, אשר קבע שהערבים היו נפקדים ועל כן האדמות שייכות למושב. במרץ 1953 קבע בית המשפט העליון סופית שהערבים היו נפקדים ועליהם לפנות את האדמות לטובת אנשי המושב. אולם הפינוי התעכב בגלל דרישת הערבים לאדמה חלופית אחרת משהציעו להם, שנתמכה על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים. באוגוסט 1953 ניסו אנשי בן עמי לפנות את הערבים בעזרת בולדוזר, אולם הדבר לא עלה בידם. ב-14 בספטמבר 1953 הועברו הערבים על ידי המשטרה לאדמות חלופיות במזרעה.