תצורת מוריסון

היסטוריה גאולוגית

בעזרת מדידות בשיטת התיארוך הרדיומטרי נקבע כי גיל תצורת מוריסון נע בין 2‏±156.3 למ"ש (לפני מיליון שנים) בבסיס התצורה לבין 1‏±146.8 למ"ש בגג התצורה. תיארוך זה מציב את התצורה בשלהי גיל האוקספורדיאן (Oxfordian), בקימרידגיאן (Kimmeridgian) ובתחילת גיל הטיתוניאן (Tithonian) השייכים ליורה העליון. תקופה זו זהה לתקופה של תצורת אבן גיר זולנהופן (Solnhofener Kalkstein) בגרמניה, תצורת לאוריניה (Formação Lourinhã) בפורטוגל ותצורת טנדגורו (Tendaguru Formation) בטנזניה.
זמן קצר לפני תקופה זו התפצלה יבשת העל לאוראסיה ליבשות אמריקה הצפונית ואירואסיה, אם כי הן היו מחוברות עדיין בגשרים יבשתיים. אמריקה הצפונית נעה צפונה ועברה דרך האזורים הסובטרופיים.
אגן מוריסון שהשתרע מניו מקסיקו בדרום ועד אלברטה וססקצ'ואן בצפון, נוצר במהלך האורגנזה הנבדית (Nevadan orogeny - אירוע אורוגנזה (בניית הרים) שקדם לאירועים אורוגניים מאוחרים יותר שייצרו את הרי הרוקי) שהחלה לדחוף כלפי מעלה שכבות סלע במערב. המשקעים מאגני הניקוז שכיוונם מזרחה, שנסחפו על ידי פלגים ונהרות מרמות אלקו (Elko Highlands, לאורך הגבולות שבין נבדה ליוטה של ימינו) והושקעו בשפלות הביצתיות, באגמים, בערוצי הנחלים ובמישורי ההצפה, הפכו לאחר תהליך של מילוט לתצורת מוריסון.
בצפון שכנה התצורה מתחת לים סנדאנס (Sundance Sea), זרוע של אוקיינוס הקרח הצפוני, שהשתרע דרך קנדה עד לארצות הברית. בתצורת מוריסון במונטנה נתגלה פחם. משמעות עובדה זו שהחלק הצפוני של התצורה, לאורך חופי הים, היה לח וביצתי, ועשיר יותר בצמחייה מהחלק הדרומי. בחלק הדרום-מערבי נתגלו אבני חול שמקורם בשחיקה רוחית, דבר המעיד שאזור זה היה צחיח הרבה יותר - מדבר ובו דיונות.

מאובנים

אף שמרבית המאובנים בתצורת מוריסון הם חלקיים בלבד, די בהם על מנת ליצור תמונה טובה של הצמחייה ובעלי החיים באגן מוריסון בגיל הקימרידגיאן. האקלים היה יבש, דומה לסוואנה, אבל מכיוון שלא היו צמחים בעלי פרחים (דשאים, פרחים ומרבית סוגי העצים), הצמחייה הייתה שונה לגמרי. מחטניים, הצמחים הדומיננטיים בתקופה זו, צמחו במקביל למינים של גינקגו, ציקסינים, שרכי עצים (Cyatheales) וסמריים (Juncaceae). מרבית הצמחייה גדלה על גדות הנהרות או מישורי ההצפה של נהרות. החרקים היו דומים מאוד למינים מודרניים, כאשר טרמיטים בנו קנים בגובה 30 מטרים. בנהרות ולאורכם היו דגים, חסרי זנב, בעלי זנב, לטאות, תנינאים, צבים, פטרוזאורים, סרטני נהרות, צדפות ובעלי ביב (יונקים מתת-מחלקה פרוטותריה (Prototheria), שהגדול בהם היה בגודל של חולדה).
הדינוזאורים היו ככל הנראה שוכני גדות גם הם. בתצורה נתגלו מאות מאובנים של דינוזאורים, כגון אלוזאורוס, קמפטוזאורוס, אורניתולסטס, כמה מינים מהאינפרא-סדרה סטגוזאוריה, הכוללים לפחות שני מינים של סטגוזאורוס וההספרוזאורוס הקדום יותר במקצת, ואנקילוזאורים קדומים: מיימורפלטה (Mymoorapelta) וגרגוילאוזאורוס, אבל במיוחד בולטים מגוון רחב מאוד של זאורופודים (הענקים של עידן המזוזואיקון). מכיוון שידוע שלפחות חלק מהמינים קיננו באזור (נתגלו עוברים של קמפטוזאורוס), יש סימנים לכך שהייתה זו סביבה טובה עבור הדינוזאורים ולא רק משכן לאוכלוסיות עונתיות נודדות.
הזאורופודים שנתגלו כוללים דיפלודוקוס (השלד הידוע ביותר, הכמעט שלם, של D. carnegiei, שכיום מוצג במוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע בפיטסבורג, פנסילבניה) קמרזאורוס (הזאורופוד שהמאובנים ממנו הם הנפוצים ביותר), ברכיוזאורוס, אפטוזאורוס, בארוזאורוס, ההפלוקנטוזאורוס הנדיר, והסופרזאורוס. המגוון הגדול מאוד של הזאורופודים מעורר כמה תמיהות. כיצד יכלו כולם לחיות בעת ובעונה אחת. בעוד שמבנה גופם דומה מאוד (צוואר ארוך, זנב ארוך וגוף עצום דמוי גוף הפיל) מניחים כי למינים השונים היו אסטרטגיות תזונה שונות, על מנת שכולם יתקיימו באותה מסגרת זמן ובסביבה דומה.