google/wiki40b huggingface dataset:
יהדות צ'ילה

יהדות צ'ילה היא אחת הקהילות היהודיות בדרום אמריקה.

היסטוריה

בין הספרדים שהגיעו לצ'ילה במרוצת שנות הכיבוש הספרדי היו, ככל הנראה, גם יהודים אנוסים.  האינקוויזיציה שפעלה במדינה זאת העלתה יהודים רבים על המוקד עד שנת 1813 אז הופסקה פעילותה. בין היהודים שהועלו על המוקד היה פרנסיסקו מלדונדו דה-סילבה, רופא אנוס שכינה עצמו אליהו הנזיר, שהצהיר על יהדותו בגלוי והועלה בשל כך על המוקד. על אף שהתגורר בקונספסיון (צ'ילה), משפטו ושריפתו התנהלו בלימה, פרו. דה סילבה הונצח בספר "la gesta del marrano" המתאר את קורותיו.
במאה ה-20 נתגלו מספר שבטים אינדיאנים אשר קראו לעצמם הישראליטים, ואשר קיימו כמה ממצוות היהדות. שבטים אלו טענו כי אבותיהם למדו את מצוות היהדות מאנוסים שהגיעו למדינה עם הכובשים הספרדים.
עם קבלת עצמאותה התירה צ'ילה לבני דתות השונות מהנצרות הקתולית להגר אליה, ביניהן גם היהודים. התפילה היהודית בגלוי הותרה רק בשנת 1856. משנת 1882 ואילך הגיעו לצ'ילה יהודים בעיקר ממזרח אירופה וממקדוניה. הארגון היהודי הראשון בצ'ילה הוקם בשנת 1909.
במשך המאה ה-20, ובעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה, גאתה האנטישמיות בצ'ילה. עם עלייתו לשלטון של סלבדור איינדה וממשלתו המרקסיסטית, ברחו צ'יליאנים רבים בני המעמדות הבינוני והגבוה, בהם יהודים רבים, מכיוון שהחזיקו בעסקים ומבני תעשייה.
בתחילת שנות ה-70 היו בצ'ילה כ-30,000 יהודים, ובשנת 2006 ירד מספרם ל 20,900 בלבד, בעיקר בגלל הגירת יהודים מהמדינה והתבוללות באוכלוסייה הכללית.
בצ'ילה ישנן תנועות נוער יהודיות, כגון השומר הצעיר, צעירי עמי, תקווה, בית אל, ומכבי. בעבר גם היו התנועות בית"ר והבונים דרור.

בממשלה

ב-2006 דווח בעיתונות הישראלית כי אחרי ממשלת ישראל, "הקבינט בצ'ילה שנבחר הוא הממשלה היהודית ביותר בעולם, עם שלושה שרים יהודים וסגן שר יהודי בממשלה". שלושת השרים הצ'יליאנים היהודים היו: שר העבודות הציבוריות אדוארדו ביטרן, השרה לתכנון ושיתוף פעולה קלריסה הארדי, ושר הכרייה והאנרגיה קארן פוניאצ'יק. אליהם הצטרף סגן שר החוץ, אלברטו ואן קלאברן.
שין ספלינט

שין ספלינט (באנגלית: Shin splints) הוא מונח המתייחס לכאב המופיע לאורך עצם השוק. לרוב הכאב נגרם כתוצאה מנזקים מקומיים בעקבות עומסים חוזרים הנוצרים במהלך ריצה, קפיצה ועוד.

גורמים 

שין ספלינט עלול להיגרם עקב מס' גורמים, חיצוניים או פנימיים:

גורמים פנימיים

גורם ראשון הוא מתיחה של השריר "טיביאליס אנטריור" יכולה להופיע לאורכו, בצומת השריר או בגיד עצמו. גורם נוסף הוא גירוי והיווצרות דלקת בגיד ובחיבור שלו או קרע בשריר הצמוד לעצם.
גורם שלישי- דלקת במעטפת העצם "פרייוסט"- הכוחות המופעלים על ידי שרירי השוק גורמים למשיכה או למתיחה של מעטפת העצם ולכן נוצרת דלקת.
עוד גורם קושר לתנועתיות - סיבוב כלפי מטה של כף הרגל מגביר לחץ על הרקמות הרכות בקרבת העצם, דבר המעורר כאבים ודלקות. גורם אחרון קשור לחוסר גמישות במפרק הקרסול, הגורם לפציעות ברקמות רכות סמוך לעצם.  

גורמים חיצוניים

אם נועלים נעליים לא מתאימות או ישנות עלול להופיע הכאב. גורם נוסף הוא הגברת קצב אימונים והפיכתו למהיר מדי. עוד גורם הוא ריצה על משטחים קשים  או תוכנית אימונים לא מאוזנת, משולבת בעומסים מוגברים (לא הדרגתיים).

אבחנה

אבחנה מדויקת חשובה מאוד משום שישנן פעמים בהן יכולות להיווצר בעיות נלוות בזמן ההחלמה. הרופא יבדוק מהו מקור הכאב, אם שין ספלינט אינו הסיבה, אזי הוא יוודא שהמטופל אינו סובל משברי מאמץ.
נחבת

תיאור

האלה מתוארת בדמות של נשר מצרי (המצרים הקדמונים האמינו כי נשרים אלה היו נקבות בלבד, ולא זכרים). דמותה, שהופיע בכתב חרטומים סימלה טוהר, וכאשר דמות האלה הופיעה כמרחפת מעל דמותו של פרעה בציורים מצריים, היא סמלה את שלטונו על כל הארץ.

פולחן

מרכז פולחנה של נחבת בעיר נחב כלל את האורקל הקדום ביותר במצרים. הכהנת של האלה נקראה "מו" (אמא במצרית עתיקה) ולבשה בגדים טקסיים העשויים נוצות נשר מצרי.
המצור על עזה (332 לפנה"ס)

רקע

בשנת 334 לפנה"ס יצא מלך מוקדון אלכסנדר הגדול למסע לכיבוש האימפריה הפרסית. הוא הביס את הגנרלים הפרסים בקרב גרניקוס, ומלך פרס דריווש השלישי יצא בעצמו כדי להדבירו. השניים נפגשו בקרב איסוס, במהלכו הובסו הפרסים סופית. לאחר הקרב שלח אלכסנדר את פרמניון לכבוש את דמשק, משום ששם השאיר המלך את האוצר המלכותי, ואלכסנדר היה זקוק נואשות לכסף. דמשק נפלה בקלות בעקבות בגידת המושל המקומי, פרמניון המשיך והכניס בעל המוקדוני עוד מספר חבלי ארץ באזור ביניהם ככל הנראה ארץ ישראל. לאחר מכן פנה אלכסנדר בעצמו אל פיניקיה (כיום לבנון), הארץ כולה נכנעה לפניו פרט לעיר החזקה והמבוצרת צור. אלכסנדר הטיל עליה מצור ממושך שהסתיים רק ביולי 332 לפנה"ס.

המצור

במאה הרביעית לפנה"ס הייתה עזה עיר פרסית מבוססת היטב חזקה ומבוצרת ולה חומות גבוהות. אוכלוסיית העיר הייתה ערבית ברובה. הגנתה הסתמכה על חיל מצב פרסי, כמו גם על צבא של שכירי חרב ערבים. מושל העיר היה אדם בשם בטיס, שהחליט להישאר נאמן למלך פרס ולא להיכנע לכובש המוקדוני. קציניו של אלכסנדר סברו שלא ניתן לכבוש את העיר, אולם הדבר רק עודד את אלכסנדר שקיווה באמצעות כיבושה למנוע הישנות של המקרה. מכיוון שעזה הייתה בנויה על תל גבוה, אלכסנדר הציע להביס אותה על ידי הקמת תל גבוה יותר שיקיף את העיר מכל הכיוונים, ויאפשר למכונות המצור של אלכסנדר לזרוע בה הרס. בד בבד החלו לחפור תעלות תחת החומות העיר כדי להפילן.
על פי תיאורי אריאנוס התל שאלכסנדר תכנן לבנות היה בגובה של 25 מטרים וברוחב של 265 מטרים. ביצוע המשימה התעכב בשל הגנתם הנואשת של אנשי עזה שירו חיצים בפועלים. ייתכן שאלכסנדר נעזר גם בעשרות אלפי שבויים מצור במשימה זו. פלוטארכוס מספר שבזמן המצור ציפור הפילה גוש עפר על כתפו של אלכסנדר, ולאחר מכן הסתבכה בחבלים. המכשף של אלכסנדר אריסטנדרוס ראה בכך סימן טוב וסימן רע, הוא חזה שאלכסנדר יכבוש את עזה, אולם יפצע קשה.
לאחר כ-9 שבועות, בספטמבר, נשלמה מלאכת הבנייה. אילי הברזל המוקדונים הכו מבחוץ, והמנהרות שהמוקדונים חפרו זעזעו את החומות, אולם למרות זאת העיר עמדה בהתקפה. אלכסנדר תקף עוד מספר פעמים, ובפעם הרביעית הצליחו להציב סולמות על החומה. המוקדונים פרצו פנימה ופתחו את השערים, והצבא כולו זרם פנימה. אלכסנדר בתחילה לא התערב בקרב זוכר את אזהרת אריסטנדרוס, אולם משראה שאחת היחידות הסתבכה בעימות קשה, נכנס גם הוא לקרב ונפצע בכתפו מקליע. אריאנוס כותב שהוא לא החלים במהרה מפציעה זו. העזתים לחמו עד האיש האחרון, אלכסנדר הרג את הגברים ומכר את הנשים והילדים לעבדים, הוא הביא לעיר מתיישבים חדשים ומאז הפך אותה למבצר שלו.

מותו של בטיס

על פי קורטיוס רופוס אלכסנדר לכד את בטיס והכריז לפניו: "לא תזכה למוות שייחלת, אתה צפוי לכל עינוי שאפשר לענות בו אסיר." בטיס לא השיב, אלכסנדר אמר: "אתם רואים את שתיקתו העקשנית? האם הוא השתחווה לפני? האם אמר מילת הפצרה? אבל אני אשבור את השקט שלו, או שלפחות אדאג שיהיו בו הפסקות לאנחות כאב!" אלכסנדר נהג בו כפי שנהג אכילס בהקטור, הוא ניקב את עקביו והשחיל דרכם חוטים. בטיס נקשר למרכבה ונגרר ברחבי עירו המובסת.
התחייה היוונית (אדריכלות)

התחייה היוונית היא סגנון באדריכלות אשר רווח בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 בעיקר בצפון אירופה ובארצות הברית. התחייה היוונית נחשבת לשלב האחרון בהתפתחות האדריכלות הנאו קלאסית, והשימוש הראשון במונח נעשה ב-1842.

אדריכלי סגנון התחייה היוונית ראו בעצמם אנשי מקצוע מעולים, והרבו בהשתלמויות ולימוד ארכאולוגי של סגנון הבניה והעיצוב האדריכלי בתקופה של יוון העתיקה.

הגילוי מחדש של יוון הקלאסית

למרות ההערכה העצומה שנרכשה ליוון העתיקה ולתרבותה בקרב שכבת המשכילים באירופה, הרי שכמות המידע האמיתי שבידם עד לאמצע המאה ה-18 הייתה מועטה.
המידע אודות המבנים השונים התבסס בעיקר על כתבים היסטוריים ולא כלל מחקר ארכאולוגי מעשי. הביקור באתרים היה קשה וכרוך בסכנות רבות. למעשה, עד לתקופה זו, רק מעטים הגיעו לאתונה וסיירו באתרי העתיקות שלה, ובוודאי שלא נערך בהם כל מחקר מדעי מוסדר.

בשנת 1762 פורסם ספר המחקר הראשון אודות עתיקות יוון פרי עבודתה של משלחת פרטית בריטית.

צבעוניות

בניגוד לרושם המתקבל מן המבנים המאוחרים שניבנו בסגנו האדריכלי של התחייה היוונית, ולפיו כל המבנים היו בגוונים של לבן, הרי שממצאים בחפירות ארכאולוגיות העלו כי ייתכן וחלק מן המבנים היו צבועים גם בצבעים אחרים.

האדריכל הצרפתי ז'ק איגנס היטורף טען כי המקדשים ביוון העתיקה היו צבועים בגוון של אוכרה, ואילו הפיתוחים והקישוטים של המבנה הודגשו באדום, כחול, ירוק, וזהב.
 כמובן שרעיונות אלה עוררו חילוקי דעות עזים בקרב אנשי המקצוע, מכיוון שאצרו בתוכם קריאת תיגר מהותית על הרעיון האוטופי הפנימי הטבעי והטהור של העבר המפואר.
סאו פאולו (כדורגל)

היסטוריה

בשלהי שנות ה-20, התמקצע הכדורגל במדינת סאו פאולו ורבות מהקבוצות שקודם לכן התנגדו לתהליך נסגרו. ברקע זה, הוקם מועדון הכדורגל סאו פאולו ב-25 בינואר 1930, כאיחוד של שרידי הקבוצות "קלובּ אתלטיקו פאוליסטנו" (Club Athletico Paulistano) ו"אסוסיאסאו אתלטיקה דאס פלמיירס" (Associação Atlética das Palmeiras).
ה"פאוליסטנו" הוא מועדון אליטיסטי הקיים עד היום, וקבוצת הכדורגל שלו הייתה הטובה בסאו פאולו - לזכותה היו 11 זכיות באליפות סאו פאולו, יותר מלכל קבוצה אחרת ב-1930. אך, על אף שזכתה גם באליפות האחרונה שהשתתפה בה, אליפות סאו פאולו 1929, המועדון החליט לסגור את מחלקת הכדורגל שלו לקראת 1930.
"אתלטיקה דאס פלמיירס" היה מועדון כדורגל שנכנס לחובות עקב התמקצעות הכדורגל וסירובה להתמקצע בעצמה, ונסגר ב-1930.
גורמים משתי קבוצות הכדורגל החליטו לשלב ידיים ולייסד מועדון חדש, עם קבוצת כדורגל מקצועית. רוב השחקנים וחלק מסגל פאוליסטנה הצטרפו לקבוצה והמועדון ירש את מגרשה הביתי של אתלטיקה דאס פלמיירס, אצטדיון בשם "שאקרה דה פלורסטה" (וילת היער). בשל שם האצטדיון, כינויה של הקבוצה בהקשר לשנותיה הראשונות היא "סאו פאולו של היער". סאו פאולו החליטה לאמץ את הצבעים שחור ולבן של הפאוליסטנו ולאחדם עם צבעי דאס פלמיירס, אדום לבן, ליצירת טריקולור של שחור, אדום ולבן.
באותה העונה שנוסדה, 1930, סיימה הקבוצה במקום השני באליפות סאו פאולו ובשנת 1931 זכתה הקבוצה לראשונה באותה התחרות. בשנת 1933 שיחקה הקבוצה את משחקה הרשמי הראשון בברזיל- 1-5 נגד סנטוס.
בשל טעויות רבות של הצוות הניהולי של הקבוצה בשנותיה הראשונות הקבוצה נכנסה לחובות גדולים ונאלצה להתאחד עם קבוצת קלאב דה רגאטאס טיאטה. מחלקת הכדורגל של המועדון נסגרה ב-14 במאי 1935. רק לאחר שנסתיים האיחוד הוקמה מחדש קבוצה בשם "גרמיו טריקולור" ששונה שמה ל"קלאב אתלטיקו סאו פאולו" ב-4 ביוני 1935 ולבסוף שונה שמה ל"מועדון הכדורגל סאו פאולו" ב-16 בדצמבר באותה השנה. הקבוצה החדשה הייתה מאוד פופולרית בסאו פאולו, אך עם זאת לא זכתה להצלחה רבה, ולכן נעשה איחוד נוסף, הפעם עם אסטודאנטס פאוליסטה משכונת מוקה שבעיר ולאחר איחוד זה זכתה הקבוצה באליפות המקומית בעונת 1938.
בשנת 1942 רכשה סאו פאולו את אחד השחקנים היקרים בברזיל דאז, לאונידאס דה סילבה, במטרה לזכות בתואר אלופת סאו פאולו שנית. ההשקעה אכן הצליחה והקבוצה זכתה באליפות המדינה ב-1943. עד פרישתו של לאונידאס ב-1950, זכתה סאו פאולו בעוד ארבע אליפויות סאו פאולו - בשנים 1945, 1946, 1948 ו-1949.
בשנות ה-50 החל המועדון בבניית אצטדיון חדש, אצטדיון מורומבי, כשרוב תקציב הקבוצה הושקע בבניית האצטדיון, דבר שבא על חשבון סגל השחקנים, והקבוצה לא זכתה בשום תואר בין 1957 ו-1970. שנות ה-50 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות סאו פאולו - בשנים 1953 ו-1957.
עם השלמתו של אצטדיון המורומבי ב-1970, חזרה סאו פאולו לזכות בתארים. היא זכתה באליפות סאו פאולו ב-1970, 1971 ו-1975 ובבליגת העל בפעם הראשונה ב-1977. כמו כן, הגיעה למקום השני בגביע ליברטדורס 1974.

צבעי המועדון

כאשר התאחדו פאוליסטנו ופאלמיארס, גם צבעי המועדונים התאחדו (פאוליסטנו שיחקה באדום ולבן ואילו פאלמיארס שיחקה בשחור ולבן) וביחד נבחרו צבעי המועדון ל-שחור-אדום-לבן.
צבעי הקבוצה גם סימלו את שלוש קבוצות האוכלוסייה שהיו קיימות בברזיל באותה התקופה (האדום סימל את צבע עורם של האינדיאנים, ילידי ברזיל, הלבן סימל את צבע עורם של האירופאים שהגיעו לברזיל כדי ליישבה והשחור סימל את צבע עורם של האפריקאים שהובאו לברזיל על ידי האירופאים).
מדלן

היסטוריה

חברת רוזטל הוקמה בשנת 2012 על ידי אסף רובין ואמיר ויינשטוק. בשנת 2013 השיקה החברה את אתר מדלן.
בשנת 2016 החברה פתחה את פעילות המותג Localize.city בניו יורק. פלטפורמה זו מאפשרת לרוכשי הדירות לקבל מידע רב על נכסים, על מנת למקד ולקצר את תהליך החיפוש ולמנוע טעויות וחרטה בביצוע עסקאות נדל"ן.
במאי 2018 השלימה החברה סבב גיוס בהיקף של כ-8 מיליון דולר המצטרפים ל-3 מיליון דולר אשר גויסו שנתיים קודם לכן.
בשנת 2019 מונה מנכ"ל חדש למדלן ישראל, איתן זינגר, שניהל לפני כן במשך שבע שנים את אתר זאפ, את רשת הקמעונאות דיונון ואת משרד הפרסום DDB.
מדלן מנגיש מידע על שכונות המגורים, על מנת לשפר את ההחלטות שמבצעים רוכשים בתחום הנדל"ן. החברה אוספת ומנתחת מידע ממספר מקורות: מידע עירוני רשמי המתפרסם באתרי הרשויות המקומיות, רשתות חברתיות, מידע מסחרי ומידע שהחברה מפיקה בעצמה מבסיס מידע תכנוני. כדי לאסוף את המידע משתמשת מדלן בצוותים מתחומים שונים: תכנון עירוני, אדריכלות, מידענות, כלכלה, סטטיסטיקה, שמאות מקרקעין, סביבה, מדע נתונים, הנדסה, מחשבים ועוד. על שכבות המידע הגולמי בנויים מודלים המפיקים תובנות לגבי חווית המגורים בכל שכונה, למשל: בנייה עתידית, חסימות נוף והצללה, איכות החינוך, מפגעי רעש, צמתים מסוכנים ועוד.
המפלגה הדרום אפריקאית (מושבת הכף)

היסטוריה

לאורך רוב שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 שלטו במושבת הכף ראשי ממשלה פרו בריטים אשר דגלו בהעמקת האימפריאליזם הבריטי בדרום אפריקה, כאשר הם מתבססים בעיקר על קהל בוחרים ממוצא אנגלי. כזה היה ססיל רודז, אשר החל לשמש כראש ממשלת מושבת הכף החל משנת 1890. לאחר נפילת ממשלתו בשנת 1896 נחבר גורדון ספריג לכהן תחתיו, אשר החזיק כמוהו בעמדות פרו בריטיות מובהקות. מקורה של המפלגה הדרום אפריקאית הוא מעלייתם של כוחות פוליטיים ליברליים שונים בשלהי המאה ה-19 בקרב האוכלוסייה האפריקאנרית במושבת הכף. באותן השנים הקים חבר הפרלמנט האפריקאנרי יאקובוס וילהלם זאואר את "ההתאגדות הפוליטית של דרום אפריקה", אשר תהפוך תוך זמן קצר למפלגה הדרום אפריקאית. מטרתו של זאואר הייתה לאחד את שורות האופוזיציה לשלטונם של רודז וספריג, באמצעות הקמת מפלגה פוליטית אנטי אימפריאליסטית. בנוסף ליחסה המסויג לבריטניה, תמכה המפלגה בסחר חופשי, החלת חוק חינוך חובה, ובגישה מתונה יחסית כלפי שחורים. לצד מאבקה של המפלגה הדרום אפריקאית באימפריאליסטים הפרו בריטים, היא ניהלה גם מאבקים מרים עם מפלגת האפריקאנר בונד על אהדת קהל הבוחרים האפריקאנרי במושבה. בעוד האפריקאנר בונד הציעו יחס קיצוני ולאומני כלפי בריטניה והאוכלוסייה השחורה, המפלגה הדרום אפריקאית הדגישה מצע מתון יותר.
בשנת 1898, נחלה המפלגה הדרום אפריקאית הצלחה לאחר שגורדון ספריג הובס בבחירות ובמקומו נבחר לראשות הממשלה וויליאם שרינר, מועמד המפלגה. במהלך שתי שנותיו כראש ממשלה, בשבתם באופוזיציה, ארגנו רודז וספריג את אנשיהם תחת המפלגה הפרוגרסיבית הפרו אימפריאליסטית. מהלך זה אשר היווה במידה רבה תגובה להקמתה של המפלגה הדרום אפריקאית צלח לבסוף, ובשנת 1900 הם חזרו לשלטון. הפרוגרסיבים החזיקו בשלטון על המושבה עד לשנת 1908, אז נערכו הבחירות האחרונות בתולדות מושבת הכף, ובהן זכה ג'ון מרימאן, מועמד המפלגה הדרום אפריקאית. כך שבה המפלגה לשלטון לאחר שמונה שנים באופוזיציה. ממשלתו של מרימאן, נשענה בין השאר על תמיכתם של אנשי מפלגת האפריקאנר בונד. מרימאן כיהן כראש ממשלה במשך שנתיים, עד להקמתו של איחוד דרום אפריקה. תחת ממשלתו זכו האפריקאנרים תושבי המושבה לייצוג בולט בשלטון והממשלה קידמה יוזמות ליברליות שונות.
בשנותיה האחרונות של המושבה, כאשר כבר סברו כולם שהמושבות הבריטיות בדרום אפריקה לקראת איחוד קרב, החלו אנשי המפלגה לחפש אחר שותפים להקמתה של מפלגה אשר תשמר את כוחם הפוליטי במדינה הדרום אפריקאית המאוחדת. מפלגה כזאת הוקמה לבסוף מיד עם הקמת האיחוד בשנת 1910, תחת אותו השם - המפלגה הדרום אפריקאית. המפלגה היוותה איחוד של המפלגה הדרום אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד, אשר באותן שנים מאוחרות אלו היו שותפות פוליטיות כנגד הפרוגריסיבים. מעבר לשתי מפלגות אלו ממושבת הכף עצמה, את המפלגה הדרום אפריקאית החדשה הרכיבו גם מפלגת העם ממושבת טרנסוואל, ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'. למרות שהמפלגה הדרום אפריקאית ממושבת הכף היא זו שתבעה את שמה של המפלגה החדשה, לואי בותה, מנהיג מפלגת העם מהטרנסוואל הוא זה שנבחר להנהגת המפלגה החדשה.
משקולת נייר

משקולת נייר, היא חפץ כבד שנועד להניחו על נייר, כדי למנוע ממנו להתעופף לכל עבר. היא נמצאת לרוב בשימוש על שולחן העבודה במשרד ובבית. אמנם כל חפץ כבד ומוצק, יכול לשמש למטרה זו: פיסת אבן, מתכת, עץ, זכוכית ועוד, ואף משקולת מאולתרת מציוד משרדי כגון שדכן סיכות או מנקב, אך משקולת נייר ייעודית היא חפץ דקורטיבי ולא רק פונקציונלי.
משקולת הנייר הומצאה במהפכה התעשייתית, כאשר גבר השימוש במסמכי נייר שונים, כגון, נייר מכתבים, מזכרים, דוחות וחשבוניות, שנערמו במשרדים. משקולת הנייר איפשרה שמירת ערימת מסמכים מסודרת ומנעה נשיאת הניירות במשב רוח שחודרת לעיתים לחלל המשרד כאשר חלונותיו פתוחים.
במהלך שתי המאות האחרונות, היא הפכה לפריט אספנות, ולמוצר אמנותי המוצג במוזיאונים.
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר

ביוגרפיה

יוהאן וילהלם נולד ב-11 במרץ 1530 בטורגאו שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולזיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג.
בשנת 1547 ויתר אביו יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין האחים; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את אזור גותה. בשנת 1554 ניסה אחיו יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה להחזיר לידיו את נסיכות הבוחר מסקסוניה, אולם הובס בשנת 1556 הובס, ולאחר מאבק בן 10 שנים נכלא בשנת 1566, ויוהאן וילהלם קיבל את נחלותיו. בשנת 1572 סייע יוהאן וילהלם לשארל התשיעי, מלך צרפת במאבקו נגד ההוגנוטים, ובעקבות כך סייע מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחייניו - בניו של יוהאן פרידריך השני לתבוע את חלקם בירושה, ואכן הדוכסות פוצלה שוב בין יוהאן וילהלם לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך.
ב-2 במרץ 1573 מת יוהאן וילהלם בויימאר, ובנו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר עלה לשלטון במקומו.
הר השולחן (קבוצת כוכבים)

גרמי שמים מעניינים

α בהר השולחן הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה. זהו כוכב צהוב דמוי שמש (טיפוס ספקטרלי G5) במרחק של כ-33 שנות אור ועם בהירות מדרגה 5.1. בשל דמיונו לשמש הוא נחשב כמתאים להיות בעל כוכב לכת ארצי, אך עד כה לא נמצא אף כוכב לכת המקיף אותו.
π בהר השולחן הוא גם כן כוכב צהוב דמוי שמש (טיפוס ספקטרלי G1) במרחק של כ-60 שנות אור ועם בהירות מדרגה 5.6. במערכת זו נמצא ענק גזי המקיף את הכוכב במסלול אליפטי שחוצה את האזור המתאים לחיים, מה שלמעשה פוסל אפשרות לקיום כוכבי לכת ארציים.
PKS-0637-752 הוא קוואזר עם סילון גז גדול שקורן בתחום האור הנראה ובקרני רנטגן שתמונותיו היו הראשונות שצולמו על ידי טלסקופ החלל צ'נדרה.
כלכלת שוודיה

חוב לאומי

היחס של החוב הלאומי לתמ"ג בשוודיה נשמר מתחת ל-20% מהתמ"ג, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד תחילת מלחמת העולם השנייה נשאר בסביבות ה-20%. במהלך המלחמה, למרות הנייטרליות של שוודיה, עלה החוב ל-50% מהתמ"ג. בשנות ה-50 וה-60 ירד יחס החוב לתמ"ג ובשנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע אל מתחת ל-25%. אולם בשנות ה-80 של המאה ה-20 זינק ל 65% בגלל הוצאות גדולות על מדיניות רווחה. משבר כלכלי קשה בשנת 1992. בשנת 1995 הגיע יחס החוב לתמ"ג אל מעל ל-75%. בעקבות המשבר ננקטו בשוודיה צעדי התייעלות, בהם מעבר מפנסיה ציבורית לפנסיה פרטית, העלאת גיל הפנסיה ל-67 ותחרות בין בתי ספר בעזרת שוברים. מאז שנת 1992 שוודיה נמנעה כמעט לגמרי מתקציב גרעוני והיחס חוב תוצר ירד ל-40%.
צבר - כשהמציאות דוקרת

רקע

מיזם המערכונים צמח בעקבות גל הטרור הפלסטיני (2015–2016), אשר לדעת יוזמיו יצרה מציאות אבסורדית, בעיקר בתחום הביטחון והמשפט. בעקבות זאת, הוגי המיזם העלו סרטוני סאטירה המשקפים את תפיסת עולמם. ההרכב גורס למשל, כי האג'נדה השולטת בקרב ראשי הצבא ומערכת המשפט מעוותת ועקומה.

תכנים

התכנים בהם עוסקים הסרטונים מתייחסים לתחומים פוליטיים רבים הנוגעים לביטחון ומשפט. בין הנושאים המוצגים בסרטונים: תנאי הכליאה של אסירים ביטחוניים, התמודדות ההכלה של הצבא מול טרור הרקטות וטרור העפיפונים, סוגיית המסתננים, הוראות פתיחה באש, איטום חדרי מחבלים, התמודדות מערכת אכיפת החוק עם התבטאויות בעלות אופי מסית של חברי כנסת ערבים ואיסור על תפילת יהודים בהר הבית. בנוסף, חלק מהסרטונים עוסקים בנושאי דת ומדינה כמו הדתה.

משתתפים

השחקן הראשי בהרכב ה'צבר' הוא מתניה גבריאלי, בוגר בית הספר לקולנוע של 'תורת החיים', אליו מצטרפים מספר שחקני משנה מתחלפים. אברהם שפירא הוא הצלם. התסריטאי הוא בעז אלברט, כולם תושבי גבעת תקומה הסמוכה ליישוב יצהר. הסרטונים מופקים בסיוע תנועת דרך חיים, הפועלת לחיזוק דמותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
וילה הארון א-רשיד

וילה הארון א-רשיד היא בית מגורים מפואר ברחוב דוד מרכוס מס' 18 בשכונת טלביה בירושלים.
הווילה נבנתה בשנת 1926 על ידי חנא אברהים בשאראת, ונקראה על שמו של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד, שעל פי המסורת היווה את ההשראה לסיפורי אלף לילה ולילה. בווילה שתי קומות, שחלוקת החדרים הפנימית שלהן היא בסגנון ליוואן: אולם וחדר מרכזי, שמשני צידיהן חדרי שינה ושירותים. רצפות החדרים מעוטרות. על גג הבניין מבנה בטון קטן, שיועד למשרתים.
בכניסה הצדדית לווילה, מצוין שמה על אריחי קרמיקה באנגלית ובערבית. בעבר הייתה כתובת כזו גם בחזית הבית, אך היא נותצה במהלך השנים ככל הנראה בשל הרצון לטשטש את סממני הזהות הערבית, ולפי אחד הסיפורים זה נעשה על ידי אנשי ביטחון לפני פגישה של גולדה מאיר, שהבית שימש כדירת השרד שלה כשהייתה שרת החוץ, עם מזכ"ל האו"ם דאג האמרשלד. בשנת 1994, נוספו בחזית הדרומית אריחי קרמיקה המעוטרים במגני דוד, שעליהם נכתב בעברית "כי שמך נקרא על הבית הזה".

היסטוריה

הווילה שימשה את משפחת בשאראת הערבית-קתולית עד 1938, עת הושכרה לחיל האוויר הבריטי. בקומה התחתונה שכנה מפקדה של חיל האוויר, ובקומה העליונה התגוררה משפחתו של מפקד החיל בארץ ישראל. עם עזיבת הבריטים ב-14 במאי 1948, נמסרו מפתחותיה לראובן מס שהיה מפקד בהגנה, על סמך ידידותו האישית עם אנשי חיל האוויר. 15 אנשי הגנה הסתננו באותו היום לווילה בזחילה, כדי שלא יבחינו בהם, והניפו על ראשה את דגל ישראל.
בשנות ה-50 שימשו מגורי המשרתים כדירת השרד של שרי העבודה גולדה מאיר ומרדכי נמיר ושל יושב ראש הכנסת, קדיש לוז. בקומה הראשונה של הבית התגורר שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון. 
תושב מרכזי נוסף בבית היה שלמה ארזי, ששימש כראש לשכת הקריה במשרד ראש הממשלה ומאוחר יותר גם כבכיר במשרד האוצר. ארזי חי בבית עד ליום מותו וכיום מתגוררת בו אשתו - ג'יזל ארזי.
בשנת 1994 רכש את הווילה איש עסקים ששיפץ והרחיב אותה.
תחנת הרכבת סמח (צמח)

בניית מסילת הברזל והתחנה

ראשיתה של תוכנית בניית מסילת הברזל, בשנת 1900. סולטאן האימפריה העות'מאנית עבדול חמיד השני החליט לבנות מסילת ברזל בין חוף הים התיכון ובין העיר דמשק שהייתה הבירה המנהלית האזורית הטורקית, במטרה להגביר את שליטתו באזור ולהחליש את ניסיונות המעצמות האירופיות באותה עת להגביר את שליטתן באזור (באמצעות קפיטולציות). המקטע המחבר את חיפה לדמשק היה חלק ממיזם גדול ושאפתני יותר - מסילת הרכבת החיג'זית, שתוכננה להגיע מדמשק ועד מכה שבערב הסעודית.
באוקטובר 1905 הסתיימה הקמת המסילה בין העיר חיפה, דרך עמק יזרעאל אל סמח', ובמקום הוקמה תחנה. מסילת הרכבת המשיכה דרך עמק נהר הירמוך לדמשק. בארץ ישראל נקרא נתיב זה בלשון העם: "רכבת העמק".
מבנה התחנה מורכב משתי קומות והוא בנוי אבן לבנה ובראשו גג רעפים (אשר לא נשתמר). כמו כן נבנו במקום מחסנים ומבנה של בריכת מים העשוי אבני בזלת. בתחנה נבנתה גם חוגת רכבות (מסובב קטרים) כדי לאפשר החלפת קטרים במעבר בין קטע הקו חיפה - צמח שהסתפק בקטר רגיל, לבין קטע הקו צמח - דמשק שהצריך קטר חזק מאוד שיוכל לעמוד בתנאי הדרך.
התחנה שימשה למעשה תחנת הרכבת של העיר טבריה. עד לסלילת הכביש בין טבריה וסמח' בשנת 1921, הגיעו הנוסעים מטבריה לתחנת הרכבת בשייט בסירות על הכנרת - מצפון לתחנה נבנה מזח ושירות סירות סדיר הסיע נוסעים אל התחנה, בראשם הספינה "מקס נורדאו" לשעבר ספינה גרמנית. התחנה נחנכה במאי 1906.

ימי מלחמת העולם הראשונה ותקופת המנדט הבריטי

במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה תחנת הרכבת אתר אסטרטגי בעל חשיבות רבה בשל היותה נקודת מפתח השולטת על מסילות הברזל האזוריות, והחיילים הטורקיים הצטוו להגן על התחנה בכל מחיר. כיבוש התחנה בליל ה-24 בספטמבר 1918 הסב הן לחיילים האוסטרליים והן לחיילים הטורקיים אבידות רבות. הקרב נערך בתוך התחנה מחדר לחדר, והכוחות הטורקיים הנסוגים לא הצליחו בניסיון להימלט בסירות על גבי הכנרת.
בתקופת המנדט הבריטי היוותה התחנה נקודת גבול בין ארץ-ישראל לבין סוריה שהייתה תחת מנדט צרפתי. הגבול בין שני שטחי המנדט היה 7 ק"מ מזרחית לסמח', המכס היה בדלהמייה ובגשר ומעבר הגבול עצמו בסמח'. בסמוך לתחנה הקימו הבריטים מחנה צבאי.
תחנת הרכבת הייתה צומת מסחרי מרכזי של כל יישובי האזור, שדרכו עברו יבולים מכפרי הסביבה, דגים שנדוגו בכנרת, וכן חלב ממחלבות הקיבוצים אשר נשלחו לחיפה ולדמשק.

מימי מלחמת השחרור

במלחמת השחרור, במהלך קרבות עמק הירדן, נהרסו חלק מהמבנים שסביב התחנה. מאז קום המדינה היו מבני התחנה שנותרו חלק ממחנה צבאי. המועצה לשימור מבנים ואתרים מתכננת לשקם את המבנה ולהפכו למוזיאון.
בסוף שנת 2011, החלו עבודות הצלה, שימור ושחזור של מבני האבן הנטושים. אלה הפכו בספטמבר 2015 ל"קמפוס דרום" של המכללה האקדמית כנרת. המתחם כולל בתוכו מרכז ללימודי ארץ ישראל, כיתות לימוד, מרכז מבקרים ייחודי, אשר יחיה את מתחם תחנת הרכבת ההיסטורית ומעונות לכ-250 סטודנטים. במהלך קיץ 2015 הובאו שני קרונות, שוחזר תוואי המסילה ומגדל המים שוקם.
מיצובישי G4M

תכנון ופיתוח

המטוס תוכנן להיות בעל מהירות וטווח טיסה גבוהים יחסית לזמן התכנון שהחל ב-1937. כתוצאה מכך, היה החיסכון במשקל עיקרון חשוב בתכנון. המטוס תוכנן להמראה ונחיתה ממסלול יבשתי והוא נועד לתקיפות מטרות קרקע וכלי שיט.
בתחילה תכננה מיצובישי להרכיב בו ארבעה מנועים, ונעשו ניסיונות שונים שלאחריהם העדיף הצי היפני את הגרסאות בנות שני המנועים.
במהלך המלחמה נערכו שיפורים ויוצרו דגמים חדשים של המטוס בהתאם להתפתחות הטכנולוגית ובהתאם לצורכי הצבא.

היסטוריה מבצעית

טבילת האש של המטוס הייתה בהפצצת העיר האנקוי שבסין ב-13 בספטמבר 1940. הוא השתתף גם בהמשך בהפצצות בסין ותפס מקום מרכזי במערכה בפיליפינים. נעשה בו שימוש רב בתקיפת אוניות כשאחת המוקדמות והמפורסמות שבהן היא אוניית המערכה הבריטית אה"מ פרינס אוף ויילס שטובעה על ידי טורפדו ששוגר מכוח משולב של מפציצי G4M ו-G3M בדצמבר 1941. המטוס השתתף בקרב גוודלקנל בתקיפת מטרות ימיות ויבשתיות. ביומו השני של הקרב ספגו היפנים מכה קשה כש-18 מפציצים הופלו על ידי מטוסי קרב אמריקניים וכוחות נ"מ. גם בהמשך הקרב התבררה יותר ויותר פגיעותו של המפציץ והטייסות ספגו אבדות קשות.

אחת התקריות הידועות שהמטוס היה מעורב בהן, היא חיסולו של מרשל-גנרל ימי איסורוקו יממוטו שטס ב-G4M שהופל במסגרת מבצע נקם על ידי P-38 לייטנינג אמריקני.

לקראת סיום המלחמה נשא המטוס בעיקר המאמץ בקרב איי מריאנה. כמו כן, הוא שימש להטלת מטוסי הקמיקזה שלא צוידו במנוע לטיסה ארוכת טווח.