google/wiki40b huggingface dataset:
מילן וידמר

חייו

וידמר החל את לימודי הנדסת המכונות בשנת 1902, וסיים את לימודיו ב-1907 באוניברסיטה של וינה. קיבל תואר דוקטור בשנת 1911 מהפקולטה של וינה. וידמר עבר בחינות מיוחדות ביסודות הנדסת החשמל, משום שהתחום נפתח בווינה רק בשנת 1904. הוא היה פרופסור באוניברסיטת ליובליאנה, חבר באקדמיה הסלובנית של המדעים (SAZU) ומייסד הפקולטה להנדסת חשמל. בין השנים 1928–1929 היה הנשיא ה-10 של אוניברסיטת ליובליאנה. בשנת 1948 יסד את המכון לאלקטרוטכניקה שנושא את שמו עכשיו.
וידמר היה שחמטאי מהדרג העולמי העליון, אחד מששת השחקנים הטובים בעולם בין השנים 1911–1929, כל זאת בהיותו בסטטוס חובבן. הוא קיבל תואר רב אמן בשנת 1950.
הצלחותיו השחמטאיות כוללות מקומות גבוהים בכמה מתחרויות העל של זמנו:
מקום שלישי בתחרות פראג בשנת 1908, מקום ראשון בתחרות גטבורג 1909 (אליפות ארצות הצפון), מקום שני משותף עם עקיבא רובינשטיין בתחרות סן סבסטיאן 1911 (המנצח: חוסה ראול קפבלנקה), מקום ראשון בתחרויות וינה וברלין בשנת 1918, מקום שלישי בתחרות לונדון 1922 אחרי קפבלנקה ואלכסנדר אלכין, מקום רביעי בניו-יורק 1927, מקום רביעי בלונדון 1927, 
חמישי בקרלסבד 1929. בשנת 1936 הוזמן לתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936 הנחשבת עד היום לאחת התחרויות החזקות שהתקיימו אי פעם.
איגוד השחמט הסלובני מארגן לזכרו תחרות שנתית של רבי אמנים.
וידמר הפך לשופט בתחרויות שחמט, ובשנת 1948 היה השופט הראשי באליפות העולם שהתקיימה בהאג ובמוסקבה.
וידמר כתב כמה ספרי שחמט ובהם "חצי מאה בלוח השחמט" ו"שיחות על שחמט עם מתחיל". רוב ספריו נכתבו בסלובנית ומיעוטם בגרמנית.
אחיו הצעיר של וידמר היה מבקר ספרותי משפיע בסלובניה. בנו, מילן וידמר ג'וניור היה אף הוא רב אמן.
אסף שרון

קורות חיים

שרון גדל בתל אביב במשפחה דתית-לאומית, היה חניך בסניף בני עקיבא תל אביב מרכז, תלמיד ישיבת הר עציון באלון שבות שבגוש עציון וישיבת עתניאל, ובבגרותו יצא בשאלה. 
שרון הוא בעל תואר שני בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת סטנפורד. 
בעבר שימש כדובר וועדות המומחים המייעצות למחאה החברתית, וכעמית מחקר במכון ון ליר בירושלים.
שרון נשוי ואב לשלושה ילדים.
כביש 5613

היסטוריה

בעבר מספר הכביש היה 1206ג.
מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי

מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי הוא עמותה שהוקמה בשנת 1999 על ידי יוצאי השירות הציבורי ואנשי אקדמיה, לשם קידום מדיניות של צדק חברתי, שוויון ושילוב כלל הקבוצות בחברה ובכלכלה הישראלית.

פעילות וצוותים

המרכז פועל במסגרת צוותי עבודה בנושאים: גלובליזציה, חינוך, יעדים חברתיים, הדרה החברתית, מיסוי, מעקב אחר עבודת מטה הממשלה וצוות תעסוקה.
הצוותים מחברים דוחות וניירות עמדה, אשר בין החשובים שבהם ניתן למנות את דוחות המעקב אחר יישום האג'נדה החברתית של ממשלת ישראל הצעה להקמת מועצה כלכלית חברתית ממלכתית  ומסמכי מדיניות בתחומי המדיניות החברתית צמצום העוני וקידום תעסוקה
אנשי המרכז עומדים בקשר עם משרדי הממשלה ובכירים בשירות הציבורי וועדות הכנסת וגורמי ביצוע שונים במטרה לקדם מדיניות חברתית, הן בתגובה על תהליכי קבלת החלטות וחקיקה והן באופן יזום, המרכז הוא שותף מרכזי בקידום היום הבינלאומי למיגור העוני בישראל, יום ציון בינלאומי מיזמת ארגון האומות המאוחדות החל כל שנה ב-17.10 ופעיל בציונו בכנסת ובדיונים בוועדותיה השונות
בין הרעיונות שקידם המרכז בהצלחה: הקמת מועצה ממלכתית לכלכלה וחברה, אימוץ יעדים חברתיים של ממשלת ישראל בתחום הרחבת התעסוקה וצמצום העוני, תוכנית ממשלתית מפורטת לקידום תעסוקה במגזרים בשיעור השתתפות נמוך ופרסום שנתי של דוח "פני החברה בישראל" המודד עוני והדרה חברתית על פי 20 המדדים המקובלים במדינות האיחוד האירופי

ועד מנהל

עם חברי המרכז נמנים חיים רוט - מייסד המרכז, כלכלן ויזם חברתי ויוזם מפעל "לכל איש יש שם" של "יד ושם", חגית חובב - המכהנת כיו"ר המרכז, ניהלה במשך 25 שנה את תוכנית שיקום שכונות הממשלתית, ד"ר ברוך עובדיה - היו"ר הראשון של המרכז, ומנהל התוכנית לטיפול בילדים וצעירים ללא עורף משפחתי וכחבר הנהלת הפורום למדיניות חברתית, סמדר אלחנני שכיהנה כיועצת וועדת הכספים בכנסת, פרופ' יונה רוזנפלד חתן פרס ישראל וממובילי הטיפול באנשים החיים בעוני, פרופ' מוחמד חאג'-יחיא, פרופ' עזיז חיידר, הכלכלן והמשפטן פרופ' מאיר חת, רימון לביא, ח"כ לשעבר ד"ר ענת מאור, פרופ' משה סיקרון - לשעבר ראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, פרופ' בן-עמי צוקרמן, הרב פרופ' נפתלי רוטנברג ורבים נוספים.
ג'סי באקלי

ביוגרפיה

באקלי נולדה בקילרני שבמחוז קרי. היא הבת הבכורה במשפחה בת חמישה ילדים. אמה, מרינה קסידי, עודדה אותה לשיר והדריכה אותה. באקלי למדה ב-"Ursuline Secondary School", בית ספר לבנות של מנזר בת'ורלס שבמחוז טיפררי, שם עובדת אמה כמורה לפיתוח קול. באקלי שרה בהפקות בבית הספר. היא גם שיחקה במספר תפקידים גבריים בהצגות בית הספר בהם גילמה את טוני במחזמר "סיפור הפרברים" ואת פרדי טראמפר במחזמר "שח-מט".
היא למדה לנגן בפסנתר, קלרינט ונבל באקדמיה המלכותית האירית למוזיקה. היא גם חברה בתזמורת טיפררי מילניום, והשתתפה במהלך הקיץ בסדנאות של האיגוד המוזיקלי האירי (AIMS) כדי לשפר את יכולת השירה והמשחק שלה. שם הכירו בכשרונה כשחקנית ועודדו אותה להרשם לבית ספר למשחק בלונדון. ב-2008 זכתה באקלי בפרס AIMS לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד ג'ולי ג'ורדן בהפקה של המחזמר "קרוסל".

המשך הקריירה

ב-14 בספטמבר 2008 הופיעה באקלי במופע יום הולדת לאנדרו לויד ובר בהייד פארק. היא שרה סולו את השיר "I Don't Know How To Love Him", ואת "Light at the End of the Tunnel" מאופרת הרוק "סטארלייט אקספרס" יחד עם קיישה אמפונסה-בנסון, ניב פרי, רייצ'ל טאקר, דניאל בויס, לואיס ברדלי, בן ג'יימס-אליס וקית' ג'ק. ב-18 בספטמבר הופיעה יחד עם אויפי מולהולנד ועם תזמורת הקונצרטים של RTE בערב משירי אנדרו לויד ובר באולם הקונצרטים הלאומי בדבלין. ב-26 באוגוסט 2008 הופיעה באקלי בטראלי שבמחוז קרי. אחר כך הופיעה בקונצרט צדקה בטיפררי.
לבאקלי הוצע להיות שחקנית מחליפה לתפקיד ננסי, אבל היא דחתה את ההצעה כדי להופיע בהפקה אחרת. ב-10 באוקטובר 2008 פורסם שבאקלי תופיע בהפקה של "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן סונדהיים בתפקיד אן אגרמן בתיאטרון "מנייר צ'וקלייט פקטורי" בלונדון מ-22 בנובמבר 2008 עד 8 במרץ 2009. בהצגה שביים טרוור נאן היא שיחקה לצדן של מורין ליפמן והאנה וודינגהאם. ב-7 באפריל 2009 הועברה ההצגה לתיאטרון גאריק בווסט אנד. "מוזיקת לילה זעירה" ירדה מהבמה ב-25 ביולי 2009. מאז הופיעה בקונצרטים ברחבי בריטניה בהם בקונצרט חג המולד יחד עם מריה פרידמן, רביעיית קנטבילה וטים רייס. בפברואר 2010 הופיעה לצדו של דניאל בויס וקלי פרייס בסדרה של קונצרטים.
בינואר 2013 סיימה באקלי את הלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
עוד ב-2013 בעונת הקיץ של תיאטרון שייקספיר גלוב שיחקה בתפקיד מירנדה במחזה "הסערה" וגילמה את הזמרת ארבלה האנט, ואת קייט במחזה "גבריאל" מאת סמואל אדמסון.
באקלי גילמה את אמילי סטרונג במיני-סדרה בת ארבעה חלקים "Shades of Love" עיבוד לספר של רוזמונד פילצ'ר. התוכנית שודרה בספטמבר 2013.
בספטמבר 2013 הופיעה באקלי לצדו של ג'וד לאו בהפקה של הווסט אנד של המחזה "הנרי החמישי" בתיאטרון נואל קאוורד. היא שיחקה בתפקיד פרדיטה עם להקת התיאטרון של קנת' בראנה בהפקה של המחזה "אגדת חורף", שהוקרן בשידור חי בבתי קולנוע ברחבי העולם ב-26 בנובמבר 2015.
ב-2016 שיחקה באקלי בתפקיד מריה בולקונסקיה במיני-סדרה "מלחמה ושלום", עיבוד של ה-BBC לרומן מאת טולסטוי. היא זכתה לשבחים על תפקידה בכתבה בעיתון הגרדיאן בה נאמר שהופעתה הייתה גולת הכותרת של הפרק השני, ושהיא מגלמת דמות שאמורה להיות לא יפה ואדוקה בצורה "יפהפייה".
ב-2017 השתתפה באקלי בסדרת הטלוויזיה "טאבו" בכיכובו של טום הארדי וגילמה את לורנה באו.
הסטירה

שידור

מלבד באוסטרליה, שודרה הסדרה גם בבריטניה (בערוץ BBC Four), מזרח אירופה, ספרד, פורטוגל, יוון, טורקיה, ארצות הברית, קנדה, ברזיל, ניו זילנד, ישראל (בערוץ (HOT3), שוודיה, נורווגיה ופינלנד.

פרסים

הסדרה והמשתתפים בה זכו במספר פרסים באוסטרליה, והיו מועמדים לפרסים נוספים מחוצה לה. הסדרה עצמה זכתה בפרס ACTAA (פרס האקדמיה האוסטרלית לאמנות הקולנוע והטלוויזיה) בקטגוריית המיני-סדרה הטובה ביותר. אלכס דימיטריאדס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (ג'ונתן להפאליה היה אף הוא מועמד בקטגוריה זו), דיאנה גלן זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר, מתיו סאוויל זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר, וברנדן קאוול זכה בפרס התסריט.
הסדרה זכתה גם בפרס לוגי בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר. פרס לוגי הוענק גם למליסה ג'ורג' בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. אלכס דימיטריאדס ואסי דייוויס היו מועמדים בקטגוריית השחקן והשחקנית הטובה ביותר, בהתאמה, אך לא זכו בפרס. גילדת התסריטאים האוסטרלית העניקה לסדרה את פרס העיבוד הטלוויזיוני הטוב ביותר ליצירה כתובה וגילדת הבמאים העניקה למתיו סאוויל את פרס הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
מחוץ לאוסטרליה, הייתה הסדרה מועמדת לפרס באפט"א בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הזרה הטובה ביותר. המפיקים מייקל מקמאהון, טוני איירס והלן בודן, וכן השחקנים אנתוני הייז, בלייק דייוויס, מליסה ג'ורג' וסופי אוקונדו, היו מועמדים לפרסים בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
לברק

מקור השם

מקור השם העברי כנראה בשמו היווני (לברקי – Λαβράκι), שמקורו בשם הלטיני (Dicentrachus labrax). באנגלית הוא נקרא European Seabass, ובאיטלקית Spigola.
הוא מאופיין לרוב בצבע כחול מכסוף מבריק (מטאלי). זנבו עשוי סחוס קשה, וכשהוא נלכד, הוא מנסה להסתחרר על החכה על מנת להשתחרר.

דיג

דייגים רבים בישראל יוצאים בעונת החורף לים כדי לדוג את הלברק. הלברק נתפס על ידי דייגים בקרבת החוף בעיקר בחורף בחודשים שבין ינואר למרץ. הלברק הוא דג פחדן, ואם הוא רואה משהו שונה באוכל שלו, הוא לא מתקרב.
ASMR

ASMR (קיצור של Autonomous Sensory Meridian Response) הוא מונח המשמש לתיאור תחושה פיזית המאופיינת בעקצוץ נעים שמתחיל בדרך כלל בראש ובקרקפת, ולעיתים רבות נע לאורך עמוד השדרה דרך הגפיים. תחושת ה-ASMR נגרמת בדרך כלל כתוצאה מגירויים ספציפיים כמו לחישות, דיבור רך ואטי, רישרושים רכים, מישושים, נקישות איטיות, או גירויים קוגניטיביים אחרים.
המונח הפך נפוץ במיוחד באינטרנט במדיה דוברת אנגלית משנת 2010 ואילך, לאחר שאנשים רבים החלו להתייחס לתופעה באינטרנט ולאחר שהיא זכתה לסיקור במספר כלי תקשורת גדולים. בעקבות כך, במהלך העשור השני של המאה ה-21 נוצרה ביוטיוב קהילה שלמה של אנשים שמפיקים סרטוני וידאו שאמורים לגרום ל-ASMR בקרב אנשים שמסוגלים לחוות זאת. סרטוני ה-ASMR הפופולריים ביותר נצפו כמה מיליוני פעמים. באביב 2014 כבר היו ביוטיוב מעל לשני מיליון סרטוני וידאו שמוקדשים לתופעה.
רון שלייפר

ביוגרפיה

רון שלייפר נולד בישראל. בשנים 1975–1979 שירת בצבא ולמד בישיבת הסדר. בהמשך למד היסטוריה ויחסים בינלאומיים לתואר ראשון באוניברסיטה העברית. בשנת 1987 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה במחלקה לתקשורת. נושא התזה שלו היה "התעמולה של אש"ף ותגובת ישראל", בהנחיית ד"ר יהודית אליצור. את התואר השלישי קיבל שלייפר בשנת 1999 מאוניברסיטת לידס, בריטניה, בהנחיית פרופ' פיליפ טיילור וד"ר רובין בראון. נושא הדוקטורט: "לוחמה פוליטית בסכסוך הערבי-ישראלי".
ד"ר שלייפר שימש כמרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן משנת 1997, וב-2005 עבר לאוניברסיטת אריאל (שהייתה אז מרכז אקדמי) כמרצה במחלקה לתקשורת. משנת 2007 הוא מכהן כמרצה בכיר במחלקה.
בין הקורסים שלימד: מלחמת המידע, התקשורת והלחימה, לוחמה פסיכולוגית, הטרור והתקשורת, ההסברה הישראלית, לוחמה פסיכולוגית במזרח התיכון, יחסי התקשורת והצבא, דיפלומטיה ציבורית ותהליכי קבלת החלטות.
ספרו "לוחמה פסיכולוגית" זכה בפרס חייקין מאוניברסיטת חיפה לשנת 2010.
שלייפר הוא גם מרואיין ופרשן לענייני לוחמה פסיכולוגית ולוחמת מידע בתקשורת הישראלית והעולמית.

מרכז אריאל לתקשורת וביטחון

בשנת 2010 הקים שלייפר את מרכז אריאל לתקשורת וביטחון, והוא עומד בראשו מאז. המרכז, הפועל במסגרת הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטת אריאל, עוסק בחקר לוחמת סייבר, לוחמה פסיכולוגית, מידע כוזב, תעמולה ותקשורת צבאית. המרכז מספק חוות דעת ודוחות, מסייע בפרסום מאמרים וספרים ומארגן כנסים בתחומים הרלוונטיים. בנוסף, הוא פועל להעלאת חשיבותה של ה"לוחמה הרכה" בסדר היום הביטחוני של ישראל. מדי שנה מעניק המרכז את "פרס מולדובן לספרות צבאית חדשה".
חנוך מרמרי

ביוגרפיה

חנוך מרמרי נולד בחיפה ב-1948. הוא היה בן יחיד לאם מורה ואב, עובד ההסתדרות, שנפטר בילדותו של חנוך. הם התגוררו בשכונת אחוזה ומרמרי למד בבית הספר הריאלי. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
בשנות ה-70 למד ב"בצלאל" בירושלים, שם חבר לאפרים סידון, ב. מיכאל וקובי ניב, והפך לחלק מ"חבורת זוארץ" שכתבה מדור סאטירי בשבועון "העולם הזה". לאחר מלחמת יום הכיפורים הוציאה החבורה לאור ספר סאטירי בשם "זו ארץ זו", שאייר דודו גבע.
בעקבות הצלחותיהם נקראו ניב, מרמרי, סידון ומיכאל על ידי מפיק הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום להפיק עבורו מגזין סאטירי, וכך נולדה ב-1974 התוכנית הסאטירית הנודעת "ניקוי ראש".
בשנת 1980 הקים את המקומון התל אביבי "העיר", והיה עורכו עד לשנת 1984. כתב בעיתון "חדשות" עד שנסגר. באפריל 1988 מונה לעורך משנה של "הארץ" כסגנו של גרשום שוקן, ומשזה נפטר, מונה בינואר 1991 לעורכו הראשי של העיתון, ושימש בתפקידו זה במשך כארבע-עשרה שנים (1991 - 2004), עד להתפטרותו בסוף 2004 בעקבות חילוקי דעות שנתגלעו בינו לבין המו"ל עמוס שוקן על תוכנו של העיתון.
בחורף 1994 הציע להגביל ל-25 שנה את תחולתו של חוק השבות, החל מיום העצמאות ה-50 של מדינת ישראל (1998) ועד ליום העצמאות ה-75 (2023): "יום פקיעתו יהיה באופן רשמי יום סיום שליחותה של התנועה הציונית, והיא תוכל להתפרק מתוך ידיעה שמשימתה הוכתרה בהצלחה מרשימה – אם כי לא בהצלחה מלאה... זה יהיה סופו של הפרדוקס המכביד של מדינה המגדירה את הרכב אוכלוסייתה על פי ההלכה האורתודוקסית".
בשנת 2005 פרסם ספר בשם "על האופניים", העוסק בתחביבו, רכיבת אופני כביש.
משנת 2005, במשך שלוש שנים, כיהן כראש המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל - אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים. במקביל, בשנים 2006–2007, שימש כמנכ"ל משותף של המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי.
מונה לעורך הראשי של הוצאת כנרת זמורה-ביתן (2008), ופרש מן התפקיד באותה שנה.
היה ממקימי העמותה "ישראלים להצלת הדמוקרטיה" הפועלת לחיזוק הדמוקרטיה הפרלמנטרית הישראלית, ומנהלה מיום הקמתה ב-2010.
בעל טור באתר "העין השביעית" בנושאי עיתונות ותקשורת מאז 2009. בחודש ספטמבר 2012 מונה מרמרי לעורך "העין השביעית", וכיהן בתפקיד זה עד תחילת 2015.
מאז מאי 2015, מרמרי מכהן כראש אגף תרבות וחינוך בספרייה הלאומית.
הוא בעל טור במגזין טיים אאוט מאז 2005 ומאז נובמבר 2017, מפרסם, מדי שבוע, שיר אקטואלי בגיליון יום שישי של "הארץ", תחת שם העט "אלתר-מן".

פרסים

זוכה פרס סוקולוב בתחום העיתונאות הכתובה לשנת 2004.

חיים אישיים

נשוי לעיתונאית סוניה מרמרי.
פצ'ורסקי (נפה)

היסטוריה

בשנת 1920 הועברה נפת פצ'ורסקי מרוסיה לאסטוניה העצמאית לפי חוזה טרטו. השם הרשמי של הנפה שונה ל"מחוז פטסרי" (השתמשו גם בשם "פטסרימאה" (באסטונית Petserimaa)). לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בקיץ 1940 הנפה נשארה בתוך הגבולות האדמיניסטרטיביים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית. בקיץ 1941 האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית ועד שחרורו ב-1944 היה כלול בתחום נציבות הרייך אוסטלנד.
בשנת 1945 העביר השלטון במוסקבה את נפת פטסרי האסטונית למחוז פסקוב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
עם הקמת מעברי הגבול היבשתיים בין רוסיה לאסטוניה אחרי התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 נפת פצ'ורסקי הוכרזה כאזור ספר והוטל איסור על כניסת תיירים לתחומה. האיסור הוסר בשנת 2007.
אסתר ברלי-יואל

ביוגרפיה

אסתר אלזה יואל נולדה בהמבורג, גרמניה ב-2 במאי 1895.
בין השנים 1915–1920 למדה בבית הספר הגבוה לאמנויות חזותיות של המבורג .
לאחר מכאן עברה לברלין בשנת 1920 והשתלמה אצל אלכסנדר ארכיפנקו בזמן שהותו בברלין והצייר לודוויג מיינדנר (Ludwig Meidner) בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין עד לשנת 1923.
בשנת 1922 התחתנה עם חיים ברלין, ובסוף 1923 נולד בנם, דן. בשנת 1925 עלו שלושתם ארצה. הזוג התגרש בשנת 1930.
בעקבות הרצון החברתי לעברת את שם המשפחה, שינתה את שמה לאחר הגירושים לברלי-יואל.
ברלי-יואל הייתה אמנית ומעצבת גרפית. היא עיצבה כרזות וסמלים, ולאורך השנים השתתפה בעשרות תערוכות כלליות וערכה 12 תערוכות יחיד. בשנת 1936 קיבלה פרס ראשון על אלבום ציורי חיפה.
נפטרה בכ"א באדר תשל"ב, 7 במרץ 1972, ונקברה בבית הקברות בחיפה.

עיצוב סמלי ערים והתאחדויות

בשנות ה-30 ברלי-יואל עיצבה מספר סמלים של ועדים והתאחדויות. בשנת 1930 היא עיצבה את סמל התאחדות בעלי התעשייה ואת סמל ועד הדר הכרמל. כמו כן הציעה הצעות לעיצוב סמל העיר ירושלים, ועיצבה את סמל העיר חיפה (1936) וסמל עיריית חולון (1937).

סמל העיר ירושלים

בשנת 1942 פנתה לראש העירייה מוסטפא אל-ח'אלידי, והציעה כמה הצעות לסמל עיריית ירושלים. העירייה אימצה את אחת ההצעות של אסתר יואל-ברלין ב-20 במאי 1943, אך הייתה זקוקה לאישור "מכון הסמלים הבריטי" (College of Arms), אישור שהתעכב בשל מלחמת העולם השנייה. ביולי 1946 פוזרה עיריית ירושלים בידי שלטונות המנדט עקב המשבר החמור ששרר בעיר בתום תקופת המנדט, כך שהאישור לא ניתן בסופו של דבר, והסמל נגנז.

פרסומים ואוסף אלבומים

ברלי-יואל הוציאה מספר אוספים של יצירותיה: בשנת 1955 (תשט"ז) פרסמה קובץ ליטוגרפיות בשם:"דמויות".
בנוסף פרסמה אלבומים מיצירותיה על הנושאים: פועלים בארץ, ו-ילדים בארץ.
גמביה במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של גמביה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה. הספורטאים לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה. בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא הגיעה להישגים והשתתפותה היא סמלית.
אבנר בן נר

אַבְנֵר בֶּן נֵר (או אֲבִינֵר) הוא דמות מקראית. הוא מופיע בתנ"ך בעיקר בספר שמואל. אבנר היה שר צבאו של שאול המלך, ושר הצבא הראשון של ממלכת ישראל המאוחדת. על פי הכתוב בשמואל א' היה בן דודו של שאול, ולפי ספר דברי הימים היה דודו. כשר צבא, אבנר הוביל את צבאו של שאול לכיבושיו בעבר הירדן, למלחמות הקשות מול הפלשתים בתקופת מלכותו של שאול ולמלחמה הפנימית נגד תומכיו של דוד והיה אחד האנשים הקרובים אליו ביותר.
אבנר מתואר בספרות חז"ל כאדם גדול ממדים וחזק, שכאשר הורג את עשהאל הוא הורגו בעץ החנית, אבל עוצמת המכה הורגת את עשהאל ויוצאת מאחורי גבו.
פועלו של אבנר כיד ימינו של שאול לא מתואר בתנ"ך בפרטים. מסופר על אבנר שישב ליד המלך בחגיגה לכבוד ראש חודש וששמר על שאול במסעותיו. לאחר מות שאול הופכת דמותו של אבנר למשמעותית יותר, תחילה כתומכו של איש בושת בן שאול, ולאחר מכן בניסיון ההצטרפות הטראגי שלו למחנה דוד.

המלחמה עם אנשי דוד

לאחר מות שאול בקרב מול הפלשתים בגלבוע, הומלך דוד בחברון על ידי אנשי יהודה, בעוד אבנר המליך בעיר מחניים את איש בושת, בנו של שאול, למלך על יתר שבטי ישראל. שני חלקי העם לחמו זה בזה. כשנפגשו שני המצביאים, אבנר ויואב בן צרויה, שר צבא דוד, ליד בריכת גבעון, אבנר הציע: "יקומו נא הנערים וישחקו לפנינו". לאחר שהנערים הרגו זה את זה, פרצה המלחמה ביתר עז. במלחמה זו נחל אבנר מפלה ונמלט עם חילו מן המערכה. עשהאל, אחיו של יואב בן צרויה, המשיך לרדוף אחרי אבנר. אבנר ניסה לשדל אותו לסגת, אך עשהאל לא רצה להרפות ממנו, עד שאבנר הרגו - "וַיַּכֵּהוּ אַבְנֵר בְּאַחֲרֵי הַחֲנִית אֶל הַחֹמֶשׁ וַתֵּצֵא הַחֲנִית מֵאַחֲרָיו וַיִּפָּל שָׁם וַיָּמָת תחתו תַּחְתָּיו" (שמואל ב', ב', כ"ג).
אבנר ואנשיו הוסיפו לברוח מפני אנשי דוד עד שלבסוף, כשעמדו שני המחנות זה מול זה, ביקש אבנר מיואב להפסיק את מלחמת האחים: "הֲלָנֶצַח תֹּאכַל חֶרֶב? הֲלוֹא יָדַעְתָּה כִּי מָרָה תִהְיֶה בָּאַחֲרוֹנָה, וְעַד מָתַי לֹא תֹאמַר לָעָם לָשׁוּב מֵאַחֲרֵי אֲחֵיהֶם"  ((שמואל ב', ב', כ"ו). דברים אלו הפסיקו את המלחמה באותו היום, אף על פי שהיא נמשכה שוב מאוחר יותר.

סכסוך עם איש בושת ותמיכה בדוד

אבנר פרש מתפקידו כשר צבאו ויד ימינו של איש בושת לאחר סכסוך שהיה ביניהם. איש בושת האשים את אבנר בכך שבא אל פילגשו של שאול, רצפה בת איה. האשמה זו חמורה ביותר, שכן משמעותה של לקיחת פלגש המלך היא, כנראה, מרידה במלכות וניסיון לתפוס את מקומו של המלך (כפי שניתן לראות בסיפור על מרד אבשלום בדוד). לנוכח האשמה זו הזכיר לו אבנר את חסדיו עמו והעביר את תמיכתו לדוד. אבנר הציע לו את תמיכתו ואת עזרתו בגיוס תמיכה בדוד משאר חלקי העם. מכיוון שאבנר היה מנכבדי שבט בנימין, וקרוב משפחה של המלך, לתמיכתו בדוד הייתה חשיבות פוליטית רבה. דוד הסכים, והתנה את קבלתו של אבנר למחנהו בכך שיחזיר לו את אשתו, מיכל בת שאול, שנלקחה ממנו וניתנה לאיש אחר. ייתכן שתנאי זה נועד להיות מבחן לנאמנותו של אבנר.
אבנר החזיר את מיכל וניסה לשכנע את אנשי בנימין וזקני העם התומכים בבית שאול לתמוך בדוד, ואחר כך בא לחברון, אל דוד, שם התקבל בכבוד רב.

לקריאה נוספת

יעל שמש, "מדוע הרג יואב את אבנר? (שמ"ב ג 22–27): דוגמה מייצגת להסבר חלקי מטעם המספר", בית מקרא מח (תשס"ג), עמ' 144–153.
משה סלנט

הרב משה דוב בן-ציון סלנט (ה' בטבת ה'תרפ"ט, 18 בדצמבר 1928 - כ"ט בכסלו ה'תשע"ו, 11 בדצמבר 2015) היה ראש ישיבה וראש כולל אברכים ירושלמי, מרבני קהילת קהל פרושים. נשיא חברה קדישא-פרושים בירושלים.

ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב יוסף צבי סלנט מחבר הספר "באר יוסף" ונשיא ה"חברה קדישא הראשית והכללית" של קהל הפרושים, ולפראדל בתו של המגיד הירושלמי רבי נטע צבי וייס. הוא נקרא על שם אבי סבו, רבי משה דוב וייס. למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים והיה תלמידו של הרב מרדכי דוד לוין והרב איסר זלמן מלצר. בגיל 17 היה מקבוצת התלמידים הראשונה בישיבת מיר והתקרב אל ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל וכן היה תלמידם של הרב אפרים בורדיאנסקי והרב יחזקאל לוינשטיין. נישא לשרה גיטל בתו של הרב שלמה ברוורמן שהיה מחנך בתלמוד תורה עץ חיים (בנו של הרב זליג ברוורמן ראש ישיבת מאה שערים). התגורר בשכונת בתי ברוידא.
בשנת תשט"ו החל לכהן כר"מ בישיבת באר יעקב ובהמשך בישיבת כפר סבא, אך כעבור שנה, עקב מבצע קדש, חזר לירושלים. הוא כיהן במשך תקופה כר"מ בישיבת תפארת ישראל - רוז'ין של חסידות בויאן וכן כראש ישיבת שומרי אמונים (לצד הרב דוד אוירבך). בשנת תשכ"ח החל לכהן כראש ישיבת באבוב בבת ים. בשנת תשכ"ט מינהו אביו על מקומו לכהן כראש כולל האברכים "רבנו חיים יוסף - בית הוראה" בשכונת בית ישראל ירושלים. בשנת תשל"ה נפתחה קהילת באבוב בירושלים ותלמידיו מהישיבה בבת ים לקחוהו לכהן כרב. בהמשך כיהן גם כראש כולל של החסידות בירושלים. מסר שיעורים בבית הכנסת מונקאטש בשכונתו. כמו כן כיהן (לאחר פטירת אביו) כנשיא ה"חברה קדישא הכללית".
לאחר פטירת אביו בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 התפרסם כמי שברשותו לחש לביטול עין הרע, והדבר הקנה לו פרסום רב בקרב החוששים מעין הרע. הרב יעקב אדלשטיין נהג להפנות אליו את הפונים לעזרתו בנושא זה.
הוא ערך והוציא לאור את ספרו של אביו "באר יוסף" ואת הספר "נטעי חמד" של סביו, רבי נטע צבי וייס. לספרו של סבו צירף חיבור משלו הכולל ביאורים ומקורות לדברי הסב, בשם "אמרי חמד". מלבד ספרים אלו כתב חידושי תורה רבים, חלקם התפרסמו במשך השנים בכתב העת התורני של קהל הפרושים בירושלים, "אוצרות ירושלים".
במאי 2011 (כ"ז באייר ה'תשע"א) נפטרה אשתו. הוא נפטר ביום שישי כ"ט בכסלו ה'תשע"ו, 11 בדצמבר 2015, סמוך לכניסת השבת, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים במוצאי שבת, אור לא' בטבת.
בנו הרב יעקב הוא מגיד מישרים.
סלנגור

היסטוריה

עד תחילת המאה ה-16 אזור סלנגור של היום נשלט על ידי סולטנות מלאקה. לאחר שהסולטנות הופלה על ידי פורטוגל ב-1511, פורטוגל, סיאם, סולטנות אצ'ה וסולטנות ג'והור ניסו להשתלט על האזור.
כשהולנד כבשה את מלאקה מהפורטוגזים ב-1641, הם הביאו אתם שכירי חרב מהאי סולאווסי שהשתלטו בהדרגה על האזור והקימו בו סולטנות כעבור 100 שנים.
במאה ה-19 סלנגור החלה לשגשג על ידי ניצול מצבורי הבדיל הגדולים שבה וכן עקב עליית חשיבותו של הגומי, שהעצים מהם הוא מופק נפוצים מאוד בסלנגור. בעקבות השגשוג החל גל הגירה גדול של סינים לסלנגור. קבוצות סינים נלחמו ביניהן על שליטה במכרות הבדיל ומה שגרום לאלימות ולהידרדרות המצב הכלכלי בסלנגור. הבריטים ניצלו את המצב הלא-יציב ובמחצית השנייה של המאה ה-19 הם התחילו להשתלט בהדרגה על הסולטנות.
ב-1896 סלנגור התאחדה עם פרק, נגרי סמבילן ופהנג לתוך המדינות המלאיות המפודרלות (Federated Malay States), מדינת חסות פדרטיבית של בריטניה. ב-1946 המדינות המלאיות המפודרלות התאחדו עם יתר המושבות ומדינות החסות הבריטיות בחצי האי המלאי לאיחוד המלאי, שהפך להיות ב-1948 לפדרציית מלאיה. פדרציית מלאיה קיבלה עצמאות ב-1957 וב-1963 היא הייתה בין המדינות שהתאחדו והרכיבו את מלזיה.
עד 1974 קואלה לומפור שימשה גם כבירת מלזיה וגם כבירת סלנגור. באותה שנה קואלה לומפור הפכה לטריטוריה פדרלית נפרדת מסלנגור, אך עדיין המשיכה לשמש כבירת סלנגור עד 1978, כשהבירה הועברה לשה אלם.

כלכלה

כלכלת סלנגור מתבססת בעיקר על מסחר, חקלאות ותעשייה, הכוללת בין היתר ייצור מוצרי חשמל, כימיקלים וכלי רכב.
אהבה בתוכי

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי יוסי בן דוד, הולחן על ידי כריסטוס דנטיס והופק על ידי יעקב למאי וטל שגב. השיר הוא מעין בלדה המשלבת בתוכה את סגנון הפופ, ומספרת בתוכה סיפור על אהבה שמייסרת את שרית חדד עצמה.
בנוסף לכך, זכה השיר בישראל להצלחה חסרת תקדים כאשר קיבל את תואר ה-"פלטינה" עבור 50,000 עותקים שנמכרו ממנו בתוך חודש.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, פורסם לראשונה ביוטיוב ב-26 באוגוסט 2010. בקליפ ניתן לראות את שרת חדד, כשהיא על במה, וכמה מסכים אשר ניצבים מאחוריה מציגים להבות של אש, שמדמים את האהבה ה-"שורפת", עליה חדד מדברת.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ והאודיו שפורסמו עבור השיר, עומדים על קרוב למיליון צפיות.
רוזמרי מרטין

ביוגרפיה

מרטין נולדה בברמינגהאם. בין השנים 1964 ל-1998 הופיעה בעשרות סרטי קולנוע. היא ידועה גם מהופעתיה בתפקידים שונים בטלוויזיה בהם גברת פרטרידג' בסדרת הטלוויזיה "בערוב ימי היין", בדמות ורה בסיטקום "Oh No, It's Selwyn Froggitt!", מרג'ורי בסדרה המוזיקלית "מטבעות מן השמיים", מיס ובר ב-"The Insurance Man", רני פוקס בסדרת הדרמה "פוקס", ובדמות ורנה ג'ונסון בסדרה "טנקו".
תפקידים נוספים של מרטין בטלוויזיה כוללים את הסדרה המשטרתית "Z-Cars", "קורוניישן סטריט", הסוויני", "Looking For Clancy", הפיילוט "Maggie: It's Me", "תומאס ושרה", "ברז'ראק", "The Chinese Detective", "ג'יבס וווסטר", "Drop the Dead Donkey", "המפצח", "בקצב הלב", "The Bill", סדרת הדרמה "Peak Practice" ואופרת הסבון "איסטאנדרס".
בקולנוע שיחקה מרטין בסרטים "It Shouldn't Happen to a Vet" (מ-1977), "טס" (1979), "Britannia Hospital"‏ (1982), "Slayground"‏ (1983), "Secret Places"‏ (1984), "The Dressmaker"‏ (1988), "The Raggedy Rawney"‏ (1988), "עונת יובש לבנה" (1989), ובסרט "שאלה של יופי" (1991).

חיים אישיים

ב-1968 התחתנה מרטין עם רון איגלטון, לשניים נולד ילד אחד. הם התגרשו וב-1987 נישאה לנורמן בויאק.
מרטין נפטרה ב-14 באוגוסט 1998.