google/wiki40b huggingface dataset:
רנה קנוקוג'י

שנותיה הראשונות

רנה קנוקוג'י נולדה ב-1935 למשפחה קשת יום מקוני איילנד, ניו יורק. כבר בגיל שבע נאלצה לצאת לעבוד בעבודות מזדמנות. סביבת המגורים והעוני הובילו אותה בנעוריה להנהיג חבורת רחוב שנקראה "אפאצ'י". ב- 1950 היא החלה להתאמן בהרמת משקולות, עם משקולות שהיו שייכות לאחיה, והתאמנה עם שק האיגרוף באולם ההתעמלות, פעילות שלא היה מקובלת לנשים בתקופה זו. באמצע שנות ה-50 היא התחתנה לראשונה וקבלה את שם משפחתו של בן זוגה, סטיוארט. לזוג נולד בן בשם כריס סטיוארט, שמאוחר יותר שינה את שם משפחתו לשם משפחתו של בעלה השני של רנה. היא התגרשה לאחר זמן קצר. באותה תקופה היא עבדה כמרכזנית במוקד.
בשנת 1955 ידיד שלה הראה לה מהלכים בג'ודו והיא מיד התאהבה באמנויות הלחימה. היא נמשכה לתורת לחימה זו מפני שהיא מצאה עיסוק זה מרגיע, ועוזר בפיתוח שליטה עצמית. היא למדה ג'ודו בסניף ימק״א המקומי וניסתה להתקבל לתחרויות, אך הדבר לא עלה בידה מפני שלא היו תחרויות לנשים או תחרויות מעורבות.

הקריירה בג'ודו

בשנת 1959 השתתפה קנוקוג'י באליפות הג'ודו של ימק״א ביוטיקה, ניו יורק, שם התחזתה לגבר. לא היה איסור מפורש על נשים להשתתף בתחרות, אך אף אישה לא ביקשה להתחרות לפני כן. היא קיצצה את שערה והשטיחה את החזה על מנת ליצור לעצמה מראה גברי. תפקידה בנבחרת היה מחליפה, במקרה של פציעה או פסילה של חבר נבחרת אחר. כך מצאה עצמה משתתפת בתחרות, ובמהלך האליפות ניצחה את היריב שלה והביאה ניצחון לנבחרת. בסיום התחרות התברר למארגנים שקנוקוג'י היא אישה והמדליה נלקחה ממנה.
מאחר שלא היו לה אפשרויות להתפתח בג'ודו בארצות הברית, בחרה קנוקוג'י בשנת 1962 לנסוע להתאמן ב- מכון קודוקאן, בית הספר והמרכז החשוב לג'ודו בעולם בטוקיו, יפן. בקודוקאן התאמנו נשים בג'ודו מאז 1926, אך בקבוצות נפרדות מהגברים. לאחר שגברה בקלות על התלמידות האחרות שהיו איתה בכיתה, הייתה לאישה הראשונה שהתאמנה עם קבוצת גברים במוסד. במהלך שהותה ביפן הועלתה לדרגת דאן 2. בקודוקאן היא הכירה את מי שלימים הפך לבעלה השני, Ryohei Kanokogi שהיה בעל חגורה שחורה (דאן 5) בג'ודו ובקראטה וחבר נבחרת אוניברסיטת ניהון. הזוג התחתן ב- 1964 בניו יורק.
עם חזרתה לארצות הברית, הובילה קנוקוג'י פעילויות מגוונות לחיזוק הג'ודו בניו יורק ובארצות הברית תוך התמקדות בפעולות שיעודדו נשים לבחור להתמקצע כג'ודוקא. היא ארגנה את טורניר הג'ודו הראשון לילדים, תחרויות מקצועיות לנשים ועוד. ב- 1976 אמנה קנוקוג'י את נבחרת הנשים הלאומית בג'ודו של ארצות הברית. בשנת 1980 אירגנה ומימנה מכספה הפרטי את התחרות ג'ודו העולמית הראשונה לנשים במדיסון סקוור גרדן.
קנוקוג'י הייתה הכח המניע שהוביל לשילוב תחרויות ג'ודו נשים באולימפיאדת סיאול בקיץ 1988. ג'ודו הנשים שולב אז במעמד של ענף הדגמה, לאחר שקנוקוג'י איימה לתבוע את הוועד האולימפי. היא גם אימנה את נבחרת הנשים לאולימפיאדה זו.
בשנת 1991 היא צורפה להיכל התהילה הבינלאומי של הספורטאיות וב- 2011 להיכל התהילה של הספורטאים היהודים. קנוקוג'י הייתה האישה הראשונה שהועלתה לדרגת  דן 7 בג'ודו.

שנותיה המאוחרות

קנוקוג'י שימשה כפרשנית של רשת NBC בתחום הג'ודו באולימפיאדת אתונה בשנת 2004.
בשנת 2008 היא קיבלה את עיטור מסדר השמש העולה, דרגה רביעית. זהו אחד מאותות ההצטיינות האזרחית הגבוהים ביותר ביפן. באוגוסט 2009, כ-50 שנים לאחר שנלקחה ממנה המדליה בתחרות ימק״א, היא חזרה וקיבלה את המדליה כהוקרה למפעל חיים בתחום הג'ודו·
בנובמבר 2009  נפטרה רנה קנוקוג'י ממיאלומה נפוצה. היא הותירה אחריה בעל, שני ילדים, ושני נכדים. מאז מותה, מחלקת קרן הספורט לנשים מענקים על שמה של קנוקוג'י לג'ודוקא מצטיינות.
קרחון איינג'ל

מקור השם

הקרחון נקרא בשם "מלאך" בשל צורתו הדומה למלאך שכנפיו פרושות. 
בשל נסיגתו, מראה הקרחון צפוי להשתנות, כך שיאבד את הצורה הנותנת לו את שמו.
הג'נטלמן האחרון (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, שלושה בריטים נמשכים אל תוך מערכת יחסים טעונה, ובסופו של דבר טרגית: כריסטופר טייטג'נס אנגליקני, סטטיסטיקאי, שמרן ובנו השני של אדון אחוזת גרובי; סילביה סאטרווייט, אשתו הנהנתנית אשר נישאה לו רק כדי להסתיר את העובדה שהבן שלהם הוא לא באמת שלו; ולנטיין וואנופ, צעירה סופרג'יסטית ובתה של סופרת, אשר נקרעת בין האידיאליזם שלה והמשיכה שלה לכריסטופר. בעוד שהמלחמה גורמת לשינוי מהותי באירופה, וכריסטופר נפצע קשה בצרפת, הקונפליקט מתנפץ ומשנה את חייהם של השלושה.

הפקה

הסדרה נולדה כאשר דמיאן טימר ניגש למחזאי טום סטופארד וביקש ממנו לכתוב עיבוד לסדרת הספרים. לאחר קריאתם סטופארד הסכים לכתוב את התסריט. זה היה הפרויקט הטלוויזיוני הראשון שלו מזה 30 שנה. סטופארד הצהיר שהוא שקל ללהק את בנדיקט קמברבאץ' לתפקיד כריסטופר טייטג'נס עוד לפני שהסדרה שרלוק הפכה אותו לכוכב עולמי. אדלייד קלמנס לוהקה כוולנטיין לאחר שהגיעה לאודישן שלה בלבוש התקופה. תחילה המפיקים לא רצו ללהק שחקנית אוסטרלית לתפקיד, אך החליטו ללהק אותה לאחר שגילו שאביה הוא אזרח בריטי.
חלק ניכר מהסדרה צולם בעיר קנט, בבית דורטון ובכנסיית תומאס א' בקט הקדוש. סצנות נוספות צולמו בבית הבונים החופשיים בלונדון, ובפארק דנקומב. שאר הסדרה צולמה בבלגיה.

ביקורות

הסדרה זכתה לשבחים רבים מהמבקרים הבריטים. גרייס דנט, כתבת האינדפנדנט, אמרה שהג'נטלמן האחרון היא אחד מהדברים הטובים ביותר שה-BBC עשו אי פעם. אחרים שיבחו את קמברבאץ' ואת הול על משחקם. ג'רארד גילברט, גם הוא מהאינדפנדנט, אמר על קמברבאץ' ש"אולי אף שחקן אחר בדורו לא יכול, כמוהו, לרמז על הרעש וההמולה אשר מתרחשים מתחת לשטח הנראה לעין, שהוא, לכאורה, רגוע, יציב ואדיש." אמה דיבדין משולחן האמנויות מצאה ש״הופעתו של קמברבאץ'... היא ללא דופי ולעיתים קרובות מרגשת עד כדי כאב, שילוב מכאיב של נוקשות רגשית ורגישות עמוקה ומשתקת. קייטלין מורן אמרה על הדמות של סילביה שהיא "אחת הדמויות הנשיות הטובות ביותר בעשור האחרון". הסדרה משכה 3.5 מיליון צופים בפרק הראשון שלה, דבר אשר הפך אותה לסדרת הדרמה הניצפת ביותר ב-BBC Two מאז שהסדרה רומא שודרה בשנת 2005. בפרק השני חלה ירידה ברייטינג והוא משך 2.2 מיליון צופים. מספר צופים מצאו את ערבוב הצלילים בעייתי, מה שגרם לכך שהיה להם קשה לשמוע ולהבין את הדיאלוג.
על פי האתר Metacritic, הג'נטלמן האחרון קיבלה ביקורות טובות באופן כללי ממבקרי קולנוע אמריקאים וקנדים. ג'ף שנון כתב בשיקגו סאן-טיימס שהסדרה "בוימה ברמה גבוהה" ושיש בה "הופעות ראויות לפרס", בעוד שבראד אוסוולד מהוויניפג פרי פרס קרא לסדרה "יצירת מופת טלוויזיונית".
הטטרלוגיה של פורד הפכה לרבת-מכר לאחר שהסדרה שודרה ב-BBC.

מוצרים

הוצאת הספרים של ה-BBC הוציאה מהדורה חדשה של "סוף המצעד" שעל העטיפה שלה מופיעים קמברבאץ', הול וקלמנס. המהדורה יצאה בבריטניה ב-16 באוגוסט 2012.
ספר מלווה להג'נטלמן האחרון מאת טום סטופארד ובהוצאת פייבר ופייבר הופץ גם כן. הוא מכיל את התסריט, תמונות וסצנות שנמחקו.
הפסקול, מאת דירק ברוס, יצא בפורמט דיגיטלי ופיזי ב-2 באוקטובר 2012.
גרסאות DVD ו-Blu-ray של הסדרה יצאו ב-8 באוקטובר 2012. הן כוללות צילומים מאחורי הקלעים וראיונות עם אנשי הצוות והשחקנים.
עיסמת שאהג'האן

ביוגרפיה

עיסמאת שאהג'האן נולדה בכפר קטן במחוז קאראק, שבח'ייבר פח'טונח'ווה, בפקיסטן. משפחתה הייתה מעורבת בתנועת הח'ודאי ח'ידמתגאר (Khudai Khidmatgar), תנועה בלתי-אלימה במאבק נגד הראג' הבריטי, אשר גם התנגדה לחלוקת הודו. בהמשך למסורת המשפחתית, שאהג'אן מעורבת כבר מגיל צעיר במאבקים פוליטיים פרוגרסיביים. היא הצטרפה לפוליטיקה מהפכנית-סוציאליסטית כמנהיגת סטודנטים ב-1983, בעת לימודיה.
ב-1986 הצטרפה לארגון השמאל, פדרציית הסטודנטים הדמוקרטית. אחר כך היא הייתה לחברה במפלגה הקומוניסטית של פקיסטן. היא עבדה יחד עם פדרציית העבודה של מוטהידה, והקימה את האגודה הדמוקרטית לנשים (DeWA), התא הפמיניסטי של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1992, היא הקימה את העיתון הפשטו הפרוגרסיבי, "ליקוואל". בכל אחד מהמרחבים בהם פעלה, הייתה מחויבת למאבק המעמדי, הלאומי, הפמיניסטי, האנטי-דיקטטורי/מיליטריסטי, נגד פשיזם דתי, ונגד אימפריאליזם.
היא הייתה פעילה מרכזית בהקמת המפלגה הסוציאליסטית, מפלגת הפועלים עוואמי, אשר מטרתה לבנות מחדש את השמאל הפקיסטני, ונוסד כקואליציה בין שלוש מפלגות שמאל – מפלגת העבודה הפקיסטנית, מפלגת עוואמי פקיסטן ומפלגת הפועלים של פקיסטן. נכון לשנת 2018 היא משמשת כסגנית יו"ר המפלגה.
בעשור השני של המאה ה-21, התמקדה שאהג'האן בייסוד תנועה פמיניסטית-סוציאליסטית, חזית הנשים הדמוקרטית, לה תאים בכל רחבי פקיסטן. היא גם פעילה למען ה"קאצ'י עבאדי" - יישובים לא מוכרים הקיימים - למען הכרתם, ובאמצעות כך גם לשיפור תנאיהם. בשל פעילות זו מפלגת עוואמי זכתה בשלוש מתוך שמונה המושבים באספה הלאומית השמורים לאוכלוסייה זו. בין הסוגיות ששאהג'האן עוסקת בהן במסגרת זו הן אספקת מים, אשר לא ניתנת כל עוד היישובים לא מוכרים, אלימות מינית כלפי הנשים והילדות העניות מהאזור, בעיקר במסגרות עבודתן בבתי העשירים שגם בעלי כוח והשפעה בחברה, וחינוך..
באפריל 2018, נעצרה שאהג'האן יחד עם נשיא מפלגת עוואמי, פאנוס גוג'אר, על ידי משטרת פנג'אב, בעקבות מחאה בלתי אלימה בלאהור למען זכויות בני הפשטו.
ביוני 2018, הודיעה שאהג'האן על מועמדותה מטעם מפלגת עוואמי לאספה הלאומית, כנציגת מחוז NA-54 (Islamabad-III) באסלאמאבאד.
שאהג'האן היא מומחית פיננסית בדימוס. היא למדה מנהל ציבורי באוניברסיטת פשוואר, ולאחר סיום התואר זכתה במלגה ללמוד לימודי פיתוח במכון למדעי החברה בהאג. היא סופרת וציירת אוטודידקטית.
מבשלות בירה ישראל

היסטוריה

מב"י הוקמה ב-1992 כגוף שמטרתו לשווק את מותגי הבירה של קרלסברג וטובורג בישראל.
בשנת 1995 הוקם מפעל באשקלון הכולל מבשלה, בו מיוצרים מוצרי קרלסברג, טובורג, הולסטן, מאלטי (נקרא במקור "טובורג מאלט"), FUZE tea  ומיצי פירות סחוטים. ב-1996 נכנסה מב"י לשותפות עם חברת גת גבעת חיים, יצרנית מותג פריגת, וב-2003 שולבו שתי החברות.
בשנת 2001 פתחה מב"י מרכז מבקרים ומוזיאון לתרבות הבירה במפעלה באשקלון.

מותגים

מב"י היא היבואנית של מותגי הבירה הוגרדן, לף, וסטלה ארטואה של חברת InBev
הבלגית, מותג הבירה האירי גינס (כולל מותג-הבת קילקני), והמותג הגרמני וייהנשטפאן.
בריוני הינדוסטאן

עלילה

בשנת 1795, כאשר תת היבשת ההודית הייתה ידועה בשם הינדוסטאן, נהרג המלך מירזה סיקאנדר באיג על ידי ג'ון קלייב. תושבי ממלכתו נטבחים והארץ מסופחת על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית. הניצולים היחידים הם בתו, זפירה באיג והגנרל ח'ודאבקאש. הוא מנצח את חיילי האויב הנסוגים ומאמץ את זפירה כבתו, מאמן אותה באמנויות הלחימה. 
שנים מאוחר יותר, ח'ודאבקאש, הידוע כיום בשם עזאד, מוביל חבורה של שודדים הודיים הידועים כבריונים, אשר מתמחים בלוחמה מבוססת ים וחושפים אתגר רציני בפני הרחבת חברת הודו המזרחית הבריטית אשר הייתה, עד אז, לשליטה על חלקים גדולים של הודו. ג'ון קלייב נבהל ומקצה את יד ימינו כדי להתמודד עם האיום העולה הנשקף על ידי הבריונים. 
פיראנג'י מאללה, הוא בריון ושודד אשר מתפרנס מגניבות, הוא מגויס על ידי הבריטים כדי לעמוד באתגר זה. הוא מופיע לפני עזאד ומבקש ממנו מקלט. עזאד מקבל אותו ופיראנג'י הופך למלשין שגרתי לחברה הבריטית. הוא מוצא נחמה אצל רקדנית בשם סוראייה. פיראנג'י שואף להיות אדם אנגלי בעצמו, ולכן הוא מתלבש כאחד שכזה בנסיבות רבות. 
כאשר עזאד ואנשיו מפסיקים לאסוף רובים משליט מקומי התומך בעניינם, פיראנג'י בוגד בהם ומניח לחברת הודו המזרחית לדעת על מיקומם. כאשר חיילי חברת הודו המזרחית מקיפים את המחסן שבו הם נפגשים עם השליט, עזאד חושף לפיראנג'י לדעת שהוא יודע שפיראנג'י מכר אותו, אבל הוא עדיין מאמין שלפיראנג'י יש משהו טוב בו. לאחר קרב קצר, עזאד עומד ליפול אל מותו כאשר פיראנג'י מציל אותו.  עזאד מזהה כי פיראנג'י מתנגש עם רגשותיו לגבי עבודה עבור חברת הודו המזרחית ומבקש ממנו לעזור לו. עזאד אז מבקש ממנו להשגיח על זפירה ולאחר מכן מקריב את עצמו על ידי התעמתות עם כוחות החברה לבדו תוך שהוא מאפשר לפיראנג'י וזפירה להימלט. 
במפגש הסופי עם הבריטים במבצר נטוש, עזאד וזאפירה נלחמים בבריטים ומוצאים את עצמם במיעוט מספרי. פיראנג'י ומקורביו מופיעים פתאום ומשנים את תוצאות הקרב. זפירה מביסה את קלייב, והצדק מושג.  עזאד מביט אל השמים ומבין שהאדמה העקרה מניבה פרי עכשיו, טוען כי פיראנג'י הפך עכשיו לאדם אמפתי המסוגל לגדולה.
אולימפיק ליון (נשים)

היסטוריה

הקבוצה נוסדה ב-1970 כחלק ממועדון הכדורגל של ליון (FC Lyon). 
ב-1985 זכתה הקבוצה לראשונה בסגנות ליגת העל, ובתחילת שנות ה-90 החלה הקבוצה להתבסס כאחת מהקבוצות הבולטות בצרפת, וזכתה בארבע אליפויות ליגה במהלכן. 
בשנת 2004 הקבוצה נלקחה תחת חסותו של המועדון אולימפיק ליון - דבר שעזר לה להפוך לקבוצה המצליחה במדינה. בשנת 2007 היא זכתה באליפות ראשונה מזה עשור והחלה רצף שנמשך עד היום של שלושה עשר זכיות רצופות באליפות. בתקופה זו, היא אף זכתה בחמש גביעי מדינה (ארבע מהם רצופים).
בשנת 2008 העפילה הקבוצה לראשונה לחצי גמר ליגת האלופות, ושנתיים לאחר מכן הגיעה לגמר, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים לטורבינה פוטסדאם הגרמנייה. שנה אחר כך, העפילה הקבוצה בשנית לגמר ליגת האלופות מול טורבינה פוטסדאם, אך הפעם גברה עליה 0-2 וזכתה בטורניר. היא זכתה במפעל גם בשנה הבאה, לאחר שניצחה 0-2 בגמר את מועדון כדורגל פרנקפורט. שנה לאחר מכן היא הגיעה לגמר בפעם הרביעית ברציפות וקבעה שיא העפלות רצופות לגמר הטורניר. בגמר זה, היא הפסידה 1-0 לוולפסבורג והמשיכה ברצף זכיות בליגת האלופות, שהגיעה לשש ומהווה לשיא בתולדות המפעל.
משה פלאטו

משה פלאטו (בצרפתית: Moshé Flato; ‏17 בספטמבר 1937 - 24 בנובמבר 1998) היה פיזיקאי ומתמטיקאי ישראלי אשר לימד בצרפת. פלאטו היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיז'ון בצרפת, והיה ממקימי האגודה בינלאומית לפיזיקה מתמטית ומייסד כתב העת Letters in Mathematical Physics.

אודות

נולד בתל אביב לאנה ושלמה, מהנדס. סיים את בחינות הבגרות בשנת 1955 במגמה ריאלית בהצטיינות והלך לעתודה הצבאית. הוא סיים תואר שני בהצטיינות יתרה מהאוניברסיטה העברית בפיזיקה ומתמטיקה. בין השנים 1960 ל-1961 שירת בחיל האוויר כקצין ואחר כך המשיך בשירותו בכור המחקר הגרעיני בשורק. באותן שנים לימד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1965 סיים דוקטורט בפריז.
בשנת 1967 קיבל אזרחות צרפתית. ובשנת 1968 מונה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיז'ון בצרפת. משנת 1971 ועד למותו היה יועץ לוועדה הבוחרת את הזוכה בפרס נובל לפיזיקה. נפטר בפריז בשנת 1998 והיה בן 61 במותו. 
בשנת 1975 ייסד את כתב העת Letters in Mathematical Physics, אשר הפך לאחד מהמרכזיים בתחום הפיזיקה המתמטית.
תרומתו לפיזיקה המתמטית הייתה בתחומי תורת החבורות והמשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
לזכרו מאורגנת מדי שנה סדרת הרצאות בנושא פיזיקה על שמו.
טרם שנפטר, פלאטו היה מנחה הדוקטורט של האחים בוגדנוב, הידועים מפרשת בוגדנוב ממלחמות המדע.
פר גסל

ביוגרפיה

גסל, כפי ששמו ידוע בארצות דוברות אנגלית, נולד בעיר האלמסטד שבשוודיה. בשנת 1986 הוא הקים את רוקסט, יחד עם הסולנית מארי פרדריקסון. גסל הלחין את רוב להיטי הלהקה, ביניהם "Spending My Time" ו-"It Must Have Been Love", אך גם פרדריקסון תרמה חלק מיכולותיה המלודיות. גסל הוציא אלבומי סולו רבים בשוודיה ואלבום אחד נוסף מחוץ לגבולותיה. כאשר רוקסט לקחו הפסקה מפעילות בשנת 2003, חזר גסל ללהקתו הקודמת יילנה טידר, והוציא איתה אלבום ו-DVD.
בשנת 2005 יצא גסל במיזם מיוחד בשם "Son of a plumber". אלבום חדש, שלא נשא את השם פר גסל ולמעשה הכיל שירים בסגנון ישן שהזכיר מעט את הביטלס. לליווי הקולי הצטרפה הזמרת הלנה יוספסון. בשוודיה הפך האלבום במהרה לתקליט פלטינה, וזכה להצלחה מרשימה בגרמניה. אך למרות זאת לא הפך ללהיט במישור הבינלאומי, והסגנון היה רחוק מזה של רוקסט. שם האלבום מתייחס לאביו של גסל, שהיה שרברב.
נכון ל-2009, גסל נשוי לאוֹסָה ולהם בן אחד.
קבלת דבר במרמה

קבלת דבר במרמה היא עבירה שבה עוסק סעיף 415 לחוק העונשין הישראלי.
"דבר" מוגדר בחוק כ"מקרקעין, מיטלטלין, זכות וטובת הנאה". "מרמה" מוגדרת בחוק כ"טענת עובדה בעניין שבעבר, בהווה או בעתיד, הנטענת בכתב, בעל פה או בהתנהגות, ואשר הטוען אותה יודע שאינה אמת או שאינו מאמין שהיא אמת". העונש על קבלת דבר במרמה הוא שלוש שנות מאסר, והעונש על קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות הוא חמש שנות מאסר. בהתאם לכך, קבלת דבר במרמה היא עבירה מסוג עוון, וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות היא עבירה מסוג פשע.

פרשנות נוספת

באפריל 2014, בהכרעת הדין בתיק הרבנים, השופט אמנון כהן קיבל את הפרשנות הנוספת לקבלת דבר במרמה, פרשנות שהציעה פרקליטות המדינה. כהן האשים את רוב העומדים לדין בקבלת דבר במרמה למרות שהם עצמם לא קיבלו דבר. לדבריו, קבלת ה"דבר" במרמה מתייחסת לגופי הביטחון שהעניקו לתלמידים תוספות שכר, על פי התעודות שקיבלו מהרבנות. חלק מהנאשמים הואשמו בקבלת דבר במרמה, בגלל שקיבלו מהרבנות תעודה של "השכלה תורנית גבוהה" על סמך מסמכים לא מדויקים שהציגו. למרות שתעודות אלו לא היו עבור הנאשם או בני משפחתו, אלא בשביל אנשי כוחות הביטחון.
ים סרגסו

היסטוריה

ים סרגסו התגלה על ידי מלחים פורטוגזים בראשית המאה ה-15, אולם ייתכן שהתגלה עוד קודם לכן - שכן ישנו שיר מהמאה הרביעית מאת פוסטמיוס רופיוס פסטוס אויאניוס המתאר ים המכוסה עשב. כריסטופר קולומבוס במסעו מערבה מתאר אף הוא משטחים נרחבים של אזוב באזור זה.

אקולוגיה

ים סרגסו מכוסה ברובו במשטחי אצה מסוג "סרגסום" הצף על פני הים. באזור חיים צלופחים רבים המטילים את ביציהם בתוך סבך האצות. בין היתר מתרבים שם הצלופחים האירופיים. תנועת המים המועטה יחסית מרכזת באזור אשפה רבה הפוגעת במערכות האקולוגיות של האזור.
פאדי צ'ייבסקי

סידני אארון "פאדי" צ'ייבסקי (Sidney Aaron "Paddy" Chayefsky;‏ 29 בינואר 1923 - 1 באוגוסט 1981) היה תסריטאי, מחזאי וסופר אמריקאי יהודי. האדם היחידי שזכה ללא שותפים בפרס אוסקר שלוש פעמים בקטגוריית התסריט הטוב ביותר (האחרים שזכו בפרס שלוש פעמים, פרנסיס פורד קופולה, צ'ארלס בראקט, וודי אלן ובילי ויילדר, זכו כולם במשותף עם כותבים-שותפים).

ביוגרפיה

צ'ייבסקי נולד בברונקס להורים ממוצא יהודי אוקראיני, הארי ודזשוזי סטוצ'בסקי צ'ייבסקי. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא האמריקאי ועוטר בעיטור לב הארגמן . במהלך שירותו הצבאי גם דבק בו השם "פאדי" כאשר, למרות יהדותו, ביקש להשתחרר מתורנות מטבח על מנת להשתתף במיסה. במהלך שירותו, על יד העיר אאכן, נפצע בעלותו על מוקש. במהלך התאוששותו בבית החולים על יד סירנססטר שבאנגליה, הוא כתב ספר ומילים למחזמר קומי, שהופק לראשונה בשנת 1945.
צ'ייבסקי נחשב לאחד הדרמטיסטים הנודעים שבתור הזהב של הטלוויזיה. תסריטיו הריאליסטיים והאינטימיים סיפקו סגנון נטורליסטי של דרמה טלוויזיונית בשנות החמישים, והוא נחשב לדמות המרכזית של תנועת "הריאליזם של כיור המטבח" בטלוויזיה האמריקנית. מרטין גוטפריד כתב ב-"All His Jazz" על צ'ייבסקי "היה כותב מצליח, המצליח ביותר של אסכולת הנטורליזם slice of life בטלוויזיה".
בעקבות תסריטי הטלוויזיה שלו שזכו לתשבחות, המשיך צ'ייבסקי בכתיבת מחזות ונובלות.
זכה בפרס אוסקר על סרטיו "מרטי" (1955), "בית החולים" (1971) ו"רשת שידור" (1976).
מלון פלאזה

היסטוריה

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנה בית מלון בסמיכות ל"כיכר (פלאזה) השדרה החמישית", המוכרת מאז 1923 בשם "כיכר הצבא הגדול" (Grand Army Plaza). המלון אשר זכה לשם "פלאזה" לא האריך ימים. בשנת 1902 הוא נרכש על ידי חברת "נכסי הפלאזה". כוונתה של חברת הנדל"ן הייתה להורסו ולבנות במקומו מלון גדול ומפואר יותר, בכתובת היוקרתית בצמוד לסנטרל פארק. לצורך המיזם נשכר האדריכל הנרי ג'. הארדנברג, שהתפרסם בשל תכנון בית הדירות דקוטה, אחד מבנייני הפאר הראשונים באי מנהטן. המלון החדש זכה לשם זהה. הפלאזה תוכנן בסגנון של טירה צרפתית מימי הרנסאנס. המלון נפתח לציבור ב-1 באוקטובר 1907. בשל היותו אחד מבתי המלון היוקרתיים ביותר באחת הערים החשובות בעולם, זכה הפלאזה לארח מפורסמים מתחומי חיים שונים.

הפלאזה בעולם הבדיוני

מלון הפלאזה שימש כתפאורה לסרטים רבים לאורך השנים. המלון אמנם הופיע בקטעים קצרים בסרטי קולנוע קודם ל-1959, אך את הופעת הבכורה שלו עשה בשנה זו, בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות". במהלך השנים הופיע בסרטים רבים, בהם: "מלון פלאזה" (1971) (על פי מחזהו של ניל סיימון אשר הוצג אף בתיאטרון הישראלי בשם "מלון פלאזה"), "כך היינו" (1973), "אהבה מהביס הראשון" (1979), "ארתור" (1981), "מלך ניו יורק" (1990). בסרט ההמשך של "שכחו אותי בבית", הופיע לפרק זמן קצר בלובי המלון, הבעלים של המלון באותה עת, יזם הנדל"ן דונלד טראמפ. המלון שימש אף כתפאורה דמיונית לעלילה, בסדרת הספרים 'אלויזי' של קיי תומפסון, וגם כתפאורה פיזית לסרטים שנעשו בעקבות סדרת ספרים זו. בספר "פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס", המלון משמש כמגורי החצויים הנלחמים בצבא הטיטאנים.

הפלאזה בהווה

ב-1988 נרכש המלון על ידי דונלד טראמפ בסכום של 407.5 מיליון דולר. במודעה שפרסם בניו יורק טיימס גרס טראמפ כי רכישת המלון במחיר כה גבוה הייתה ממניעים אמוציונליים יותר מאשר כלכליים, והתייחס למלון כאל יצירת מופת. טראמפ מכר את המלון בשנת 1995 עבור 325 מיליון דולר. הרוכשים היו תאגיד מלונאות והנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל. המלון החליף ידיים פעם נוספת ב-2004, כשאז נרכש על ידי קבוצת 'אלעד נכסים' בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה. תשובה רכש את המלון ב-675 מיליון דולר במטרה להסב את רובו לבית דירות יוקרתי.
בשל ההסבה פוטרו עובדי המלון. כתוצאה מכך יצא איגוד עובדי בתי המלון בניו יורק בקמפיין במטרה למנוע את תוכניתו של תשובה להמיר את המלון לבית דירות. האיגוד אף שכר משרד יחסי ציבור ישראלי, כדי שזה יגייס את דעת הקהל בישראל נגד התוכנית, במטרה להפעיל על תשובה לחץ מבית. כתוצאה מהלחץ הציבורי נחתם הסכם פשרה בין תשובה לעובדי המלון, שעל פיו העובדים שיפוטרו יזכו לפיצויים כפולים, והעובדים שבכוונתם לחזור לעבוד במלון עם תום השיפוץ יזכו לפיצויים כמתחייב בחוק. כן הוסכם שהאולמות ההיסטוריים של המלון ישומרו. תשובה אף הסכים להגדיל את מספר חדרי המלון על חשבון מספר הדירות המתוכנן במקור. הפלאזה נסגר לרגל השיפוצים באפריל 2005. על פי לוח הזמנים המקורי, המלון היה אמור להיפתח לפני יום הולדתו ה-100 שחל ב-1 באוקטובר 2007, אך עקב דחייה בלוח הזמנים של השיפוצים, נדחתה הפתיחה ל-1 במרץ 2008. במתכונתו החדשה כולל הפלאזה 282 חדרי מלון, 181 דירות פאר ומרכז קניות יוקרתי. השיפוצים עלו כ-400 מיליון דולר.
ביולי 2012 נמכרו 75% מהשליטה במבנה לחברה ההודית "סהרה אינדיה פריוואר" תמורת 570 מיליון דולר.
ביולי 2018 נמכרו 100% מהשליטה במבנה לקרן ההשקעות "קטר הוספיטליטי", שבבעלות ממשלת קטר תמורת 600 מיליון דולר.
Paradise (אלבום של לנה דל ריי)

רקע

ב-15 ביוני 2012, הודיעה דל ריי שכתבה מספר שירים וכי הגרסה המחודשת של האלבום תצא לאור בנובמבר.
ב-20 בספטמבר, הוציאה דל ריי סינגל שיווקי בשם "Blue Velvet", שקידם גם את הפרסומת שלה בחברת "H&M".
ב-25 בספטמבר, חשפה דל ריי את רשימת השירים של המהדורה המחודשת, ובאותו יום הוציאה את הסינגל הראשון "Ride". ב-28 בספטמבר, הוציאה לאור את השיר "Burning Desire", בחנות ה-iTunes, אשר בהזמנת האלבום ב-iTunes בלבד.
תיאטרון סבוי

תיאטרון סבוי (באנגלית: Savoy Theatre) הוא West end Theater (תיאטרון בדירוג ראשון במעלה בלונדון) הממוקם ברחוב הסטרנד בוסטמינסטר, לונדון. התיאטרון נפתח ב-10 באוקטובר 1881, ונבנה על ידי ריצ'רד ד'וילי קארט. הוא נמצא היכן ששכן ארמון סבוי הישן, ושימש להצגת האופרות הקומיות מאת הצמד הידוע גילברט וסאליבן. שם התיאטרון נתן לאופרות הללו את כינוין – אופרות סבוי.
בית תיאטרון זה היה התיאטרון הראשון, וגם הבניין הציבורי הראשון בעולם, אשר הואר כולו בחשמל. ב-1889 בנה ד'אוילי קרט את מלון סבוי, בצמוד לתיאטרון הסבוי. במשך שנים רבות, היה הסבוי משכנה של חברת האופרה ד'וילי קרט, ונוהלה בידי משפחת קרט יותר ממאה שנים. בשנת 1929 בנה מחדש בנו של ריצ'רד, רופרט ד'וילי קרט, את התיאטרון והתאימו לעת המודרנית. בשנת 1993 נבנה התיאטרון מחדש בגלל שרפה שפרצה בו. המבנה מוגדר כבניין רשום מדרגה II*.
פרט לבכורה של המיקאדו, ושל אופרות פופולריות אחרות של גילברט וסאליבן, הציג התיאטרון מחזות ומחזות-זמר נוספים.
טיג'אן ז'ייטה

קריירת מועדונים

ג'ייטה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בגמביה. באוקטובר 2006 נבחן בקבוצת בראן מליגת העל הנורווגית והצטרף לקבוצה לקראת עונת 2007 בה זכה עם הקבוצה באליפות. ב-31 בינואר 2011 הושאל לראנס מליגת העל הדנית עד לסיום העונה בדנמרק.
ב-18 במרץ 2012 חתם בסנדפיורד בה שיחק שנתיים.
בקיץ 2014 חתם בסנדנס אולף לעונה אחת. בהמשך שיחק בפ.צ. קופר מליגת העל הסלובנית וקופס מליגת העל הפינית.
ב-19 בדצמבר 2016 חתם בבני יהודה תל אביב. בקיץ 2017 חתם באל-מרח'ייה העולה החדשה לליגת העל הקטרית.
ב-31 בינואר 2019 חתם בפרטיזן טירנה מליגת העל האלבנית.

קריירה בינלאומית

ז'ייטה זכה עם נבחרת גמביה בכדורגל עד גיל 17 באליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 17 בשנת 2005. בשנת 2007 השתתף עם נבחרת גמביה בכדורגל עד גיל 20 באליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 20 בה סיימה גמביה במקום השלישי שנתן לה את הכרטיס לגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערכה באותה שנה, בה גמביה הגיעה לשמינית הגמר.
ב-1 ביוני 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 1-1 נגד ליבריה. נכון לשנת 2016, ז'ייטה הוא קפטן הנבחרת הבוגרת של גמביה.
כפר עזה

היסטוריה

הקיבוץ נוסד בשנת 1951, על גבול רצועת עזה, כחלק מההתיישבות לאורך קווי שביתת הנשק לאחר מלחמת העצמאות. המתיישבים הראשונים היו שני גרעיני מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ) – האחד של עולים ממצרים, שקיבל את הכשרתו באפיקים, והשני של עולים מטנג'יר, שקיבל את הכשרתו בקיבוץ איילת השחר. בשנת 1954, פקד את הקיבוץ משבר חברתי עמוק והקיבוץ עמד להיעזב.
על-מנת למנוע את פירוקו המוחלט, של היישוב הצעיר, נשלחו בשנים 1955–1956 מתנדבים צעירים, מקיבוצים ותיקים, להחזיק את היישוב. הקבוצה מנתה כחמישה עשר חברים ונקראה "הפלוגה המקובצת". רובם חיו בקיבוץ בין שנה לשנתיים והחזיקו ותפעלו את המקום, בעזרת כוחות עזר שונים שנשלחו על ידי התנועה (איחוד הקבוצות והקיבוצים).
בשנת 1956, נקבע כי גרעין "מתערים" יהיה זה שיקים את כפר עזה מחדש. הגרעין היה אז באמצע השירות הצבאי, בנח"ל המוצנח, וחבריו היו חניכי הנוער העובד והלומד ממרכז ישראל וחניכי תנועת הצופים מירושלים, שקיבלו את הכשרתם בתל יוסף ובחצרים. במאי 1956, הגיעו בנות הגרעין לשל"ת בכפר עזה. הבנים, שהשתתפו בפעולות התגמול של שנות ה-50 ובמבצע קדש, השתחררו והגיעו לקיבוץ בדצמבר 1956. בינואר 1957, בט"ו בשבט, חגגו ברוב עם את חג העלייה וזהו גם התאריך הרשמי של הקמת הקיבוץ מחדש. במשך השנים, נוספו גרעיני נח"ל רבים, מהנוער העובד והלומד, מהתנועה המאוחדת, מהצופים וכן לא מעט בני ובנות קיבוצים, שבאו לשנת שירות ונשארו כחברים במקום.
ריצ'רד הל

ביוגרפיה

הל הוא אחת הדמויות המשמעותיות ביותר בסצנת הפאנק בניו יורק ואחד הפאנקיסטים הראשונים (הל נהג ללבוש בגדים קרועים). ב-1974 הקים את להקת הנאון בויס עם טום ורליין, וכעבור זמן קצר שונה שם הלהקה לטלוויז'ן. הוא עזב את הלהקה ב-1975, ומיד הקים את להקת ההרטברייקרס עם ג'וני ת'נדרס וג'רי נולן מניו יורק דולס. גם את הלהקה הזאת הוא עזב לאחר זמן קצר, והקים את להקת הליווי שלו, הווידוידס (Voidoids). יחד עם הלהקה הזו, הוא הוציא ב-1977 את אלבום הבכורה שלו, Blank Generation. אלבומו הבא, Destiny Street, יצא רק ב-1982, ולאחריו הל התעסק בשירה ובתפקידים קטנים בסרטים בשנות ה-80, כמו "אין פיקניק" סרטו העצמאי של פיליפ הארטמן לצד סטיב בושמי ולואיס גוזמן. ב-1992, הוא חזר למוזיקה כחבר בלהקת הדים סטארס, יחד עם חברים מסוניק יות', שהוציאה אלבום יחיד על שמה. ב-1995, הוציא דיסק בו הוא קורא את סיפורו "Go Now", והמשיך לעסוק בשירה, להוציא ספרי שירה ולקרוא באירועים ציבוריים. ב-2000, הוא איחד את הווידוידס להקלטת שיר חדש, "Oh".
בין שיריו המוכרים: "Blank Generation", "Love Comes in Spurts", "Chinese Rocks", "The Kid with the Replaceable Head"