google/wiki40b huggingface dataset:
ג'מיני 12

הוצאה לפועל

ג'מיני 12 שוגר ב-11 בנובמבר 1966 בשעה 3:46:33 בערב והוכנס למסלול כדור הארץ בשעה 3:52:40. ב-7:32 בערב התקיימה פגישה עם רכב היעד של ג'מיני, אג'נה, אשר שוגר שעה וחצי לפני ג'מיני 12. עגינה עם GATV (רכב היעד של ג'מיני, אג'נה) הושלמה 28 דקות מאוחר יותר, בשעה 4:14 במסלול השלישי, בהסתמך במידה רבה על תצפיות חזותיות, עקב בעיות עם המכ"ם המשולב.

מהלך הטיסה

במהלך החדרת ה- GATV למסלול, הופיעה חריגה במערכת הנעה הראשית, כך שהתוכנית להשתמש ב- GATV,כדי להרים את החללית המעוגנת למסלול גבוה יותר, ננטשה. במקום זאת, שתי פעולות משולבות, באמצעות מערכת ההנעה המשנית GATV, הושגו כדי לאפשר החללית להיפגש עם הליקוי המלא ב -12 בנובמבר על דרום אמריקה בסביבות 9:20 בבוקר עם הצוות, האסטרונאוטים אולדרין ולוול, שצילם דרך חלונות החללית. האסטרונאוטים הגו את הרעיון לצלם את ליקוי החמה מגובה 736 ק"מ. לפני הצילום, האסטרונאוטים הרכיבו משקפי מגן מיוחדים בעלי עדשות כהות וחלונות החללית כוסו במסנני אור מיוחדים.
העמידה הראשונה של פעילות חוץ רכבית התקיימה בשעה 11:15 ב -12 בנובמבר, ביום השני לטיסה, אלדרין עומד על כיסאו כשגופו העליון מחוץ לפתח. זה נמשך 2 שעות 29 דקות, כשבמהלכן אלדרין ביצע תרגילי התעמלות, הרכיב מצלמה אולטרה סגולית בצד של החללית שבה צילם כוכבים רבים במיוחד את הקסיופאה ואסף מיקרומטאורידים לניסוי, עם סגירת הפתח בשעה 13:44 . ב-13 בנובמבר בשעה 07:16 בבוקר, הצוות דיווח על מעט או שום דחף זמין משני הדחפים הנפגשים. בשעה 10:34, נפתח פתח עבור הEVA השני. אלדרין היה מחוץ לחללית בשעה 10:38, מחובר לחבל באורך 9 מטר. הוא עבד תחילה באזור החרטום, ואחר כך נע לאורך מעקה, שהותקן על הלוח המתאם, שם השתמש ברגליים ובכבלים כדי למקם את עצמו מול לוח עבודה שהונח על החלק האחורי של המתאם שבו ביצע 17 משימות ידניות פשוטות יחסית. לאחר מכן הוא עבר לאזור מתאם רכב היעד, וביצע סדרה נוספת של משימות, כולל שימוש במפתח ברגים בזמן שהיה קשור. הוא צירף מחרוזת באורך של 30 מטר, המאוחסנת במתאם של  GATV, לסרגל המתאם של ג'מיני. כתריסר הפסקות של שתי דקות היו מתוכננות במהלך ה- EVA כדי למנוע מאלדרין מלהיות מועמס כפי שקרה בזמן הליכות חלל קודמות. אלדרין נכנס שוב לקפסולה בשעה 12:33 וסגר את הצוהר בשעה 12:40. כל המשימות הושלמו והזמן הכולל ל- EVA היה 2 שעות 6 דקות.
הסלפי הראשון בחלל צולם על ידי באז אולדרין במהלך טיסה זו.
בשעה 3:09 ג'ימיני 12 הוצא מה-GATV, הועבר לקצה חבל הניילון המחבר את שני כלי הרכב, והחל את הניסוי על ידי הנעה במסלול מעגלי סביב ה-GATV. הקשר נטה להישאר רפוי, אבל הצוות האמין ששני כלי השיט הגיעו לאט לאט לייצוב שיפוע הכובד. החבל שוחרר בשעה 7:37. ב -14 בנובמבר נפתח הפתח בשעה 9:52 בבוקר ואלדרין החל את השלב השני של ה- EVA שכלל צילום, ניסויים נוספים והשליכה של ציוד שלא נעשה בו שימוש. הליכת החלל הסתיימה לאחר 55 דקות כאשר הפתח נסגר בשעה 10:47 בבוקר. דווחו בעיות מינוריות בתאי דלק ובעיות של תקלות, אך זה לא השפיע על שאר המשימה.

סיום התוכנית

ג'מיני הקיפה את כדור הארץ 59 פעם בזמן של 94 שעות ו־35 דקות. 11  בנובמבר 1966 הוא תאריך סיומה של תוכנית ג'מיני שבאה  לידי ביטוי בשיגורה של החללית ג'מיני 12 ובה האסטרונאוטים ג'יימס לובאל ואדווין אולדרין.
שיהוק

דרכים להפסקת השיהוק

ברפואה העממית ישנם מספר רב של תרופות סבתא ושיטות להקלה או ריפוי השיהוקים, בעוד לרפואה הקונבנציונאלית יש מספר תרופות לטיפול או אבחונים רפואיים לבדיקת מקור השיהוקים (במקרה של בעיה רפואית שאינה קשורה ישירות בשרירי הסרעפת אשר גורמת לשיהוקים).
ישנן כמה שיטות שונות אשר מטרתן היא מניעת כניסה של חמצן לריאות באופן זמני, והכנסתו שוב לאחר זמן קצר. מניעת כניסת החמצן מתבצעת בזמן בליעה (נוזלים ומוצקים), עצירת נשימה או דיבור, מה שקוטע את כניסת החמצן לריאות ועשוי להפסיק את השיהוק.

מניעת השיהוק מראש

אחת הדרכים לטפל בשיהוקים היא למנוע את תחילת הופעתם מראש, על ידי הימנעות מחלק מהסיבות הגורמות להם, כמו שתייה או אכילה חפוזה או מרובה, שתיית אלכוהול או משקאות מוגזים, והימנעות משתייה או אכילה של דברי מאכל חמים וקרים לסירוגין.
מאחר שהסיבות להופעתם של השיהוקים הן רבות, אין שיטה זו יכולה להבטיח את ההימנעות מהשיהוק.

מקור אבולוציוני

קבוצת מחקר בינלאומית, משותפת לחוקרים מקנדה, צרפת ויפן, הציעו שהשיהוק הוא שריד אבולוציוני של נשימה אצל דו-חיים. דו-חיים כמו ראשנים בולעים אוויר ומים דרך הזימים שלהם באמצעות רפלקס מוטורי פשוט למדי, הדומה לשיהוק של יונקים ושנשלט בעזרת אותם אזורים במוח.
אפרים דוידי (כדורגלן)

ביוגרפיה

דוידי נולד בטהרן שבאיראן וכשהיה בן ארבע עלתה משפחתו לישראל והתיישבה תחילה בנס ציונה. אביו שימש כסדרן במגרשה של סקציה נס ציונה וכך החל הקשר של דוידי עם מגרש הכדורגל. מאוחר יותר עברה המשפחה לבאר שבע. דוידי החל לשחק כנער במכבי באר שבע במגרשה שבשכונת נווה נוי. מאמנו אז היה שחקן העבר של הפועל באר שבע, ג'קי דקל, ואחיו של דקל סיפר על הצעיר הכישרוני למאמן הפועל באר שבע באותה עת, אמציה לבקוביץ', וכך הגיע דוידי לשורות הקבוצה הבכירה בעיר.
ברוב שנותיו בהפועל באר שבע שיחק דוידי כבלם או כקשר אחורי, לצידו של הבלם שלמה אילוז, והשניים נחשבו כשחקני מפתח במערך ההגנתי של הקבוצה.
בעונת 1995/1996 שיחק עונה אחת כבלם קבוצת מכבי עירוני אשדוד, ששיחקה בזמנו בליגת המשנה.
בקיץ 1996 חתם דוידי בבית"ר באר שבע ושיחק בקבוצה ארבע עונות. בעונת 2000/2001 נאבקה הקבוצה על העלייה מול הפועל באר שבע אך כשלה בפלייאוף העליון וסיימה במקום השלישי, ובסיום העונה פרש דוידי ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו נשאר דוידי לעסוק בין היתר בכדורגל ואימן במחלקות הנוער של הפועל באר שבע, בנוסף שימש כמגלה כישרונות צעירים במהלך השנים.
ב-7 בינואר 2010 הוכנס על ידי הנהלת הפועל באר שבע להיכל התהילה של המועדון, ובכך נחשב לאחד מעשרים השחקנים הטובים בתולדות המועדון.

נבחרת ישראל

דוידי זומן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן הלאומי יוסף מרימוביץ' וערך את משחק הבכורה שלו ב-8 ביוני 1983 בוופרטל, בהפסד 0–2 לנבחרתה האולימפית של גרמניה המערבית במסגרת הטורניר הקדם אולימפי. דוידי שיחק במדי הנבחרת בניצחון 3–0 על ניו זילנד במוקדמות מונדיאל 1986, היה שחקן הרכב קבוע במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 ופתח בהרכב בצמד משחקי ההכרעה מול קולומביה. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך במשחק ידידות מול נבחרת חבר העמים ב-9 באוקטובר 1990, ובסך הכל לזכותו 32 הופעות במדי נבחרת ישראל.

חיים אישיים

נשוי ליהודית ולהם ארבעה ילדים.
בנו, דור דוידי, הפך גם הוא לכדורגלן אשר שימש כשוער מחליף של הפועל באר שבע ושיחק בליגות הנמוכות.
רחים ספווי

יחיא רחים ספווי (פרסית: يحيى رحيم صفوى; נולד בשנת 1952) הוא גנרל איראני המשמש כיועץ לענייני צבא וביטחון במשרד המנהיג העליון באיראן, בעבר בין היתר מפקד משמרות המהפכה האסלאמית ואחד המפקדים הבולטים במלחמת איראן-עיראק, שם היה אז בן 23 בלבד. 
ספווי הוא אזרי במוצאו (אחד מני רבים במנגנון השלטוני האיראני). ב-9 בספטמבר 1997, לאחר ששימש כסגן מפקד משמרות המהפכה האיסלאמית, מונה לעמוד בראש משמרות המהפכה, במקום מוחסן רזאי. הוא כיהן בתפקיד בכיר זה עד אוגוסט 2007, אז מונה לתפקיד יועץ לענייני הכוחות המזוינים וביטחון במשרד המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. 
מייג'ור גנרל מוחמד עלי ג'עפרי, ששימש כמנהל המרכז למחקרים אסטרטגיים של משמרות המהפכה, החליף את ספווי בתפקיד מפקד משמרות המהפכה.
בריכת רמב"ם

היסטוריה

בריכת השחייה נחנכה בתחילת אוגוסט 1945, בשכונת גבעת רמב"ם על ידי "החברה לפיתוח בריכות שחייה", בתכנונו של האדריכל מאיר הורמן. הקמת הבריכה היא פרי יוזמה של המורה לחינוך גופני, אלי פביאן ומוכתר גבעת רמב"ם, ישראל טייבר שאמר בנאום בטקס החנוכה: 
""תרבות הגוף היא עניין חשוב ושחייה היא אקט בריאותי, אך יחד עם זאת אין לשכוח את תרבות הרוח"" 
בריכת רמב"ם הקדימה את בריכת גלי גיל שנפתחה שנה מאוחר יותר. בטקס חנוכת הבריכה גזרה את הסרט הגברת סוניה אמירוב והשתתפו ילדים מ"הפועל" מ"מכבי-עתיד". גודלה של הבריכה הוא 25 מטר לאורך ו-12.5 מטר לרוחב ועומקה מתחיל מ-90 ס"מ ועד ל-2.5 מטר. לצידה ניבנתה בריכה קטנה לפעוטות.
שבוע לאחר חנוכת הבריכה, נערכה בה תחרות שחייה ראשונה לעיני כ-1000 צופים ובהשתתפות השחיין הבינלאומי מהפועל תל אביב צבי כתבי, שקבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא הפועל חדש ויונה לדזינסקי שקבע במשחה ל-100 מטר גב שיא הפועל חדש נוסף. בסיום תחרות השחייה נערך משחק כדורמים בין קבוצה של חיל התעופה הבריטי ממצרים לקבוצת הפועל תל אביב. בסיום המשחק ניצחה הקבוצה האורחת ממצרים 4-5. (תוצאת המחצית הייתה 1-4 לטובת הפועל תל אביב).
אופרטור קומפקטי

באנליזה פונקציונלית (ענף במתמטיקה), אופרטור קומפקטי הוא אופרטור ליניארי L בין מרחבי בנך X ו-Y המעתיק כל תת-קבוצה חסומה ב-X לתת-קבוצה חסומה יחסית (במילים אחרות, שהסגור שלה קומפקטי) ב-Y. אופרטור קומפקטי הוא בהכרח חסום ולכן רציף.
המקור של תורת האופרטורים הקומפקטיים הוא בתורת המשוואות האינטגרליות, שבה אופרטורים אינטגרליים הן דוגמאות קונקרטיות של אופרטורים קומפקטיים. משוואת פרידהולם טיפוסית משרה אופרטור קומפקטי K של מרחבי פונקציות. תכונת הקומפקטיות מתקבלת מרציפות במידה שווה. שיטת הקירוב על ידי אופרטורים בעלי דרגה סופית היא הבסיס של פתרון נומרי של משוואות כאלה. הרעיון המופשט של אופרטור פרידהולם נגזר מקשר זה.
כל אופרטור ליניארי עם דרגה סופית הוא קומפקטי.
אופרטור ליניארי הוא קומפקטי אם ורק אם התמונה של כל סדרה חסומה מכילה תת-סדרה מתכנסת.
חיים קרייזווירט

הרב חיים קרייזווירט (נכתב גם: קרייזווירטה; ה'תר"ף, 1920 – ט"ז בטבת ה'תשס"ב, 31 בדצמבר 2001) היה רבה של "קהילת מחזיקי הדת" באנטוורפן במשך כחמישים שנה.

קורותיו

נולד בוואיניטש שבגליציה, בנו של המרא דאתרא הרב אברהם יוסף קרייזווירט. למד בישיבת חכמי לובלין, וכונה "העילוי מקראקא". בשנת ה'תש"א (1941) עלייה לארץ ישראל. נישא לשרה, (נפטרה ביוני 2012), בת הרב אברהם גרודזינסקי, משגיח ישיבת סלובודקה. במשך מספר שנים התגורר בירושלים. למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה. לאחר קום המדינה היגר לארצות הברית והיה ראש ישיבה בבית המדרש לתורה בשיקגו. בין תלמידיו שם היה הרב דוב ברל ויין.
בשנת ה'תשי"ד (1954) התמנה כרבה של "קהילת מחזיקי הדת" באנטוורפן, הקהילה החרדית המרכזית בעיר. כונה לעיתים "רבה של אנטוורפן".
בשנת ה'תשי"ז ביקר בשיקגו.
במשך שנים רבות] היה נודד ברחבי העולם ומגייס סכומי כסף גדולים למטרת הכנסת כלה ולסיוע למשפחות נזקקות ויתומים. היה מעודד אברכים לבקיאות בש"ס ונהג להעניק 1,000 דולר לאברך שנבחן אצלו על כל הש"ס.]
בשנות ה-70 חלה במחלת הסרטן, אך הבריא מחוליו.
היה נשיא ישיבת מרכז התורה בירושלים, בראשה עומד חתנו הרב פנחס זליבנסקי.
נפטר באנטוורפן בשנת ה'תשס"ב והובא לקבורות בהר המנוחות בירושלים. את מקומו מילא הרב אליהו שטרנבוך.
בנו הרב דב צבי קרייזווירט עומד בראשות ישיבת "תורת חיים" שייסד על שם אביו ברוממה.

הערכה

בשנת ה'ת"ש, בהיותו בן 20, כתב עליו הרב אברהם דוב כהנא שפירא:
"בתוך הגולה מגדולי התורה אשר הגלו אלינו מארץ פולין נמצא איש צעיר לימים כבן כ"ב שנה, עילוי נפלא הפלא ופלא, גאון מצויין ממש בקי בעל פה ממש בכל הש"ס עם תוספות ורובי הלכות הרמב"ם, ובשאר ספרים ראשונים ואחרונים ידיו רב לו, והוא גם מבין ומעמיק ומחדש חידושים נפלאים, והוא גם איש נעים ונחמד מתון ומנומס צנוע ומעלי טובא טובא... אין אני מן המפריזים על המדה ולא גדשתי את הסאה אלא מחקתיה הרבה."
עינות גיבתון

שְׁמוּרַת עֵינוֹת גִּיבְּתוֹן (או - מעיינות גיבתון) היא שמורת טבע בשטח של 80 דונם הנמצאת כקילומטר ממזרח למזכרת בתיה, ליד מפגש פסי הרכבת לירושלים ולבאר שבע. אפשר להגיע למקום בדרך עפר היוצאת מכביש 411 וחוצה את כביש 6 מתחת ל"גשר השלושה" (על שם שלושה מחברי קיבוץ חולדה הסמוך, שנפלו במאורעות 1939).
מפלס מי התהום במקום גבוה, ולכן יש בו מעיינות. המים מליחים עם 770 מ"ג כלור לליטר. בחורף מתווספים גם מי נגר עילי הנקווים לבריכות, והמקום הופך לבוצי. בעבר הייתה במקום ביצה, שיובשה בימי המנדט הבריטי באמצעות תעלות ניקוז וחורשת אקליפטוסים. מעבר לייבוש הביצה, פלשו לשמורה עצי שיטה כחלחלה (מין זר שיובא בעבר לצורך עצירה של נדידת דיונות). 
בקיץ מתייבשת השמורה ואפשר להבחין בה רק בקבוצות צפופות של קנה מצוי, סוף מצוי וסמר חד.
בשנים האחרונות עוברת השמורה תהליכי שיקום משמעותיים הכוללים שחזור של משטר המים ושיקום צמחי של מיני ביצה, בהם גם מינים בסכנת הכחדה.
מצפון לשמורה נמצא תל מָלוֹט שנהוג לזהותו עם העיר הפלשתית גבתון, שעל שמה קרויים המעיינות. מראש התל יש תצפית יפה על הסביבה.
המוזיאון הלאומי של צי ארצות הברית

תולדות המוזיאון

ראשיתו של אוסף המוזיאון הייתה בתחילת המאה ה-19. אז החל איסוף פריטים ימיים במתחם הצי בוושינגטון. הפריט הראשון באוסף היה תותח ימי צרפתי שנוצק ב-1793. ב-1865, לאחר שגדל האוסף, הוא הועבר למיקום חדש במתחם וזכה להכרה כאחד מן המוזיאונים הפדרליים הראשונים. ב-1913 הועבר האוסף למיקום אחר, אך ב-1927 הוכנס לאחסנה למשך שמונה שנים. ב-1935 הוצב שוב האוסף בתצוגה בחלק משטחה של סדנת תותחים במתחם, ולאחר מלחמת העולם השנייה קיבל את השם "מוזיאון מפעל התותחים הימיים". ב-1961, לאחר שנסגרה הסדנה, שוכן המוזיאון בכל חלקי המבנה ביזמתו של ארלי ברק (Arleigh Burke), מפקד המבצעים הימיים של הצי דאז, תחת השם "מוזיאון ההיסטוריה הימית". הוא נפתח לציבור ב-1963. 
בין מבנה המוזיאון לבין קו המים של מתחם הצי על נהר אנקוסטיה שוכן פארק וילארד, שטח פתוח שבו מוצגים חלק מפריטי המוזיאון.
כיום כפוף המוזיאון לפיקוד ההיסטוריה הימית והמורשת של הצי. יותר מ-90 אלף איש מבקרים בו מדי שנה. כיוון שהמוזיאון שוכן בבסיס צבאי פעיל קיימים עבורם סידורי כניסה מיוחדים אליו.
תוכולתי-נינורתה השני

תֻכֻלתִ נִנֻרתַּ השני מלך באשור בשנים 891 עד 884 לפנה"ס.
תוכולתי-נינורתה שלט זמן קצר מכדי להספיק להרחיב את שליטת ארצו, אך ב-7 שנות שלטונו יצא ל-5 מסעות – 4 מהן נגד ארץ נאירי. נלחם נגד מלך בבל, ומינה מושלים מקומיים שהיו כפופים אליו. לאחר שהצבא האשורי עזב בסוף מהדורת האנלים היחידה שלו הוא מתפאר שמסעותיו הביאו לו 2,720 סוסים – נקודה חשובה להבנת התעצמותה הצבאית של אשור. גם הוא מתפאר במפעלי פיתוח שעשה בארצו ובהגדלת מספר האוכלוסייה שלה, ייתכן באמצעות הגליית אנשים לארץ אשור.
עם מותו הקיף אזור שלטונה של אשור את כל צפון עיראק של היום, מנהר החבור במערב ועד להרי הזגרוס במזרח, מנציבין בצפון עד לענה על הפרת התיכון וסמרה שעל החידקל (מעל נהר עדהם).
בנדיקטין

היסטוריה

ההיסטוריה של משקה הבנדיקטין החלה במהלך תקופת הרנסאנס כאשר נזיר בנדיקטיני יצר משקה המורכב מתערובת של 27 צמחים ותבלינים מארבעת קצוות העולם. המשקה הפך לפופולרי מאוד בחצר המלך ועד מהרה הפך למפורסם והמשיך להיות מיוצר בידי הנזירים הבנדיקטינים עד לסוף המאה ה-18.
במהלך המהפכה הצרפתית, כמעט ואבדה נוסחת המשקה הייחודי כאשר אספן ספרים בורגני קנה את ספר הרישומים מהמנזר שהכיל בתוכו את המידע. האספן שלא ידע על האוצר המוחבא בידו השאיר את הספר בספרייה אשר בביתו שנים ארוכות עד שקרוב משפחתו, אלכסנדר לה-גרנד, מצא את נוסחת המשקה בספר והחליט על ייצור מיידי של המשקה הישן וקרא לו "בנדיקטין".
עד שנת 1873 הפך המשקה לפופולרי וייצרו כמאה וחמישים אלף בקבוקים ממנו באותה שנה, כתוצאה מכך החליט אלכסנדר לה-גרנד על הקמת חברה לשיווק הבנדיקטין וייצורו. בשנת 1882 אף הוקם מוזיאון מיוחד לייצור הבנדיקטין אשר שם הוא ממשיך להיות מיוצר עד היום.
המתכון המדויק לייצור הבנדיקטין נשמר עד היום כסוד מסחרי מוגן של חברת המשקאות בקרדי (Bacardi) הבעלים הנוכחיים של המותג, וידוע בכל רגע נתון רק לשלשה אנשים. רבים ניסו לחקות את המשקה עד שהחברה הקימה במתחם שלה בנורמנדי אולם לחיקויים מזויפים של הבקבוק בעל המבנה המיוחד, השם בנדיקטין, והתויות.

המותג וכשרות

כל בקבוק בנדיקטין נושא תוית עם האותיות D.O.M ראשי תיבות של הביטוי הלטיני "Deo Optimo Maximo" ובעברית "אלוהים, הטוב והגדול".
תחת המותג בנדיקטין מייצרת החברה גם ליקר נוסף בשם B&B, בנדיקטין וברנדי - בנדיקטין מדולל בברנדי, אשר במוצהר מעורב עם יין ומשום כך אינו כשר. כמו כן מייצרת החברה "בנדיקטין סינגל קסק" (מחבית אחת) בבקבוק שחור מיוחד והיא מוכרת אותו רק בחנות החברה בנורמנדי צרפת.
בנדיקטין משמש גם כבסיס לכמה קוקטיילים נפוצים ביניהם: פריסקו, דרבי, סינגפור סלינג ועוד.
למרות שהמשקה מיוצר ללא השגחה רבנית ואין לו תעודת כשרות, הוא מוכר ככשר. הרבנים משה דוד גוטניק מאוסטרליה, ומערכת הכשרות של הרב לנדא ביררו את החומרים המרכיבים את המשקה ותהליך ייצורו והתברר כי לא מעורב בו יין, כך שהוא כשר ללא ספק.
בוגדנובקה

בוגדנובקה (ברומנית: Bogdanovca) היה מחנה ריכוז שהקימו שלטונות הכיבוש הרומניים בכפר בוגדנובקה, על נהר בוג, במחוז גולטה (Golta) שבטרנסניסטריה.

היסטוריה

מחנה בוגדנובקה הוקם באוקטובר 1941 בפקודת הממונה על המחוז אלוף-משנה מודסט איסופסקו. רוב המגורשים לבוגדנובקה, כ-48,000 איש, הובאו מאודסה, וכ-7,000 יהודים היו ממגורשי בסרביה. השיירה האחרונה הובאה לבוגדנובקה ב-18 בדצמבר 1941.
בסוף 1941 היו בבוגדנובקה 54,000 יהודים. באמצע דצמבר 1941 נתגלו במחנה כמה מקרים של טיפוס הבהרות. בעצה אחת עם פליישר, היועץ הגרמני שהיה מוצב במינהל הרומני של המחוז, החליט איסופסקו לרצוח את כול העצירים במחנה. ההוראה הועברה למנסקו וסילה, הממונה על המחוז מטעם הממשל הצבאי.
ברציחת העצירים השתתפו אנשי צבא וז'נדרמריה רומנים, שוטרים ואזרחים אוקראינים מהעיר גולטה שהובאו למקום, וכן גרמנים מקומיים (פולקסדויטשה), כולם בפיקודו של מפקד המשטרה האוקראינית האזרחית קאזאקייוויץ'.
ב-21 בדצמבר 1941 החלו הרציחות. החולים והנכים, כ-5,000 במספר, רוכזו בשתי רפתות, על גגות הרפתות פרשו שכבות קש, שפכו עליהן נפט, הציתון, והכלואים ברפתות נשרפו כולם בעודם בחיים. שאר היהודים סודרו בשורות של 300–400 איש, הובלו ליער שבקרבת המחנה, נדחפו לשפת הואדי שמפקדי המחנה הרומנים כינוהו ה'ואדי הגדול' (Garla Mare), נצטוו להתפשט, לכרוע ברך ולהרכין ראשיהם לעבר הואדי, נורו בעורפיהם בכדורי דום דום ורימונים הוטלו עליהם. הרציחות ארכו ארבעה ימים ו-30,000 יהודים נרצחו.
הנותרים המתינו על שפת הנהר בקור עז לתורם למות, ובינתיים חפרו בידיהם בורות באדמה, וכיסום בגוויות הקפואות של ההרוגים כמסתור מהקור. אלפי יהודים קפאו למוות. ערב חג המולד הופסקו הרציחות והן חודשו ב-28 בדצמבר. עד 31 בדצמבר 1941 בערב נרצחו 11,000 היהודים הנותרים.
איסופסקו ציווה לטשטש את עקבות הפשע ופקד לשרוף את הגופות. בינואר ובפברואר 1942, עסקו 200 היהודים, שנבחרו לשם כך, בשריפת הגופות במוקדים. 150 מבין 200 היהודים שעבדו בשריפת הגופות מתו בקור וברעב, או שנורו בידי השומרים האוקראינים. בעקבות סגירת המחנה בקרבתו הוקם מחנה הריכוז אקמצ'טקה.

לאחר המלחמה: משפט והנצחה


בראשית 1945 הובאו איסופסקו, מאנסקו ומפקדי המחנה למשפט על פשעם, שהיה המשפט הראשון נגד פושעי המלחמה הרומנים שנערך בבוקרשט. האחראים לרצח ההמונים נשפטו למוות אך עונשם הומתק למאסר עולם, ולשאר הנאשמים נפסקו תקופות מאסר ארוכות.
בשנת 1996 במקום הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים.
מבצע שיילוק: וידוי

עלילה

בזמן שהותו בישראל, המספר נתקל באדם שמתחזה לו וגונב את זהותו. הכפיל זהה לרות מבחינה חיצונית וחולק עמו את אותו שם. המתחזה משתמש בשמו של רות כדי לקדם את רעיון הדיאספוריזם (Diasporism) שבו הוא דוגל, רעיון אנטי-ציוני, שטוען שהחיים היהודיים במהותם הם חיי גלות. הכפיל קורא לחזרתם של ישראלים ממוצא אשכנזי לארצות מוצאם באירופה ומנסה לגייס מנהיגים אירופיים ליוזמה הזאת. רוב הסיפור סובב סביב היריבות שמתפתחת בין רות לכפיל שלו (רות מכנה אותו בשם "מוישה פופיק"). הסיפור כאמור מתרחש ברובו בירושלים בשנת 1988, וברקע נוכחים אירועי התקופה: משפט דמיאניוק והאינתיפאדה הראשונה.

ביקורות

הסופר והמבקר המפורסם ג'ון אפדייק פרסם ביקורת נוקבת בניו יורקר. אפדייק כינה את הספר "אורגיה של טיעונים... המבקר, הנתון תחת מתקפה, נזכר לא רק בשו אלא גם בהמלט, שגם בו יש יותר מדי דמויות, אינספור נאומים ארוכים, וגיבור לא יציב שכמעט ויוצא מדעתו אך בסוף 'מספק את הסחורה'". אפדייק חותם בהצהרה, "הספר הוא חובת קריאה לכל מי שאכפת לו (1) מישראל והשלכותיה, (2) ההתפתחות של הרומן הפוסט מודרני הנוטה לדהקונסטרוקציה, (3) הסופר פיליפ רות."
מאע'ת

במיתולוגיה המצרית, מאע'ת (גם: מועת, מאיית ובעברית: מרוּת) הייתה אלת הצדק, החוק והאמת.

המאע'ת

פירוש השם הוא- מרות. במיתולוגיה המצרית המאע'ת הוא מושג מופשט המתאר את עיקרון הצדק הקוסמי הנוכח בעולם, אך עם זאת, מושג זה הואנש לדמות אלה. כנגזרת מתוך עיקרון הצדק המופשט אלה זו מייצגת את הסדר, האמת והחוק השרירים במצרים העתיקה. עיקרון זה הוא גם עיקרון הסדר החברתי וגם עיקרון סדר התופעות בעולם. המקביל הזכרי של מע'ת הוא תחות, אל החוכמה והשירה, בעל ראשה של ציפור האיביס.

יישויות מזוהות עם אלה זו

שליט מצרים, הפרעה המכהן, נחשב לדובר המאע'ת. מתוך כך קיבל את הסמכות להשליט את החוק המשפטי והסדר החברתי. הקשר בין הפרעה המצרי והמאע'ת הוא עתיק יומין, ועדויות כתובות ראשונות אודות מערכות יחסים אלו נשתמרו למן המאה ה-24 לפני ספירת הנוצרים, ימי הממלכה המצרית הקדומה, שושלות 4-8.

חוקיה של מאע'ת

בתקופת מצרים העתיקה, הפרעה המכהן היה נחשב לדוברה של מאע'ת, שכביכול הייתה קיימת בלבו כל הזמן, והכתיבה דרך פיו את חוקיה וכלליה, לכן כל צו שלו נחשב לצו מפיה של מע'ת, שאין עליו עוררין.
רוב החינוך והתרבות המצרית הקדומה התבססו על מספר חוקים ואמות מוסר, שנקבעו על ידי מאע'ת.

היווצרות המאע'ת

על-פי המיתוס מאע'ת נולדה כאשר אל האוויר, שו, הפריד בין נוט אלת השמים, וגב אל האדמה. מהריק שנוצר ביניהם נוצרה נוצה לבנה וקלילה, שהייתה מאע'ת. היא נחשבה לזו המשליטה סדר בכאוס, ובנוסף הנוצה נקראת גם נוצת האמת. אוסיריס השתמש בנוצה הזאת כדי להחליט אם המת דובר אמת או שקר במשפט המוות, וכך הוא החליט אם לתת לעמת הטורף לאכול את הלבבות שלהם, ולמנוע מהמתים את העולם הבא.

תיאור המאע'ת

באומנות המאע'ת מיוצגת כאישה אידיאלית- יפהפייה, ענוגה ועדינה. ראשה מעוטר בנוצת יען, לעיתים הנוצה צומחת ישירות מקודקודה ולעיתים הנוצה קשורה בסרט. נוצה זו מהווה את הסמליל הפונטי של השם מאע'ת. האלילה לובשת שמלה צרת גזרה וללא קישוטים נוספים. בחלק מהעדויות שנשתמרו לגביה היא עונדת צמיד או שרשרת. מלבד הנוצה המאפיינת של מאע'ת, דמותה הגשמית אוחזת בענח', סמל החיים המצרי.

עיקרון המאע'ת

עבור המצרים הקדמונים עיקרון הצדק משמש כאמצעי וכמטרה. מטרת העיקרון היא להאריך את החיים ולייצר ביטחון, שגשוג ואושר לאדם. תפיסת עיקרון הצדק באופן זה, נובעת מהאמונה כי כל אדם הוא חלק מהקוסמוס וכל אדם מסוגל להשפיע על הקוסמוס בחזרה במעשים או בדיבור. כל הממלא אחר חוקי המאע'ת יזכה בטוב וכל העובר על חוקים אלו יזכה לרע: למחלות, סבל ומוות.

תפקיד המאע'ת

לפי ספר המתים המצרי, כל נשמה כשהייתה מגיעה לתחום שיפוטו של אוסיריס, אל המתים, הייתה מוסרת את לבה לשקילה על מאזניים, אשר בכף המאזניים השנייה נחה נוצת האמת – סמלה-נציגתה של מאע'ת. אם הלב היה שווה במשקלו לנוצה, היה זה סימן כי היא טהורה מחטאים ורשאית להמשיך לעולם הבא; אך אם הלב היה כבד יותר מהנוצה, הוא היה נטרף על ידי המפלצת עמת (גם עמית), והנשמה הייתה נידונה לשכחה נצחית.
יוז'ף קיש

חייו

אביו של יוז'ף קיש, אישטוואן קליין, היה יהודי עני בעל חנות בכפר מזצ'אט. אמו הייתה בתו של מורה לחזנות יהודי ליטאי שנמלט להונגריה מהפוגרומים בליטא. בשנת 1850 המשפחה עברה לשירקובצה (הו'), שם פעל אביו כחוכר זכויות לגביית מיסים וכדומה מטעם ועבור המלך. בנו יוז'ף, עשה שם את צעדיו הראשונים בהכרת הספרות. הוריו ייעדו אותו לרב ושלחו אותו ללמוד במישקולץ, אך הוא ברח לווינה בגיל 13 (1856). לאחר שחזר לביתו למד תחילה בגימנסיה ברימבסקה סובוטה  ואחר כך במכללה הרפורמית בדברצן. הוא הפסיק את לימודיו בשנת 1862 ובמשך חמש שנים (1862 - 1867) היה מורה נודד בערי המישור ההונגרי הגדול. בשנת 1867, כאשר הוכרזה על אמנציפציה ליהודים, נסע לפשט כדי לפרסם את שיריו. הוא עבד כמגיה בבית הדפוס דויטש, וערך את המגזין "העולם בתמונות" שפורסם בין השנים 1870–1873 בהוצאת בית הדפוס. הוא התחתן ב-28 באפריל 1873 עם קרובת משפחה. בשנת 1874 חלה קשות וכתב את הרומן הראשון שלו "מסתרי בודפשט" במיטת חוליו. הצלחתו הראשונה הייתה עם הבלדה "יהודית שמעון" בשנת 1875. הבלדה שהגיע לידיו של פרנץ טולדי, מבקר ספרות והיסטוריון של הספרות וטולדי הציג אותה בכינוס של אגודת קישפלודי (אגודה ספרותית). (בשנת 1915 הופק סרט קולנוע על בסיס הבלדה.) השיר ושמו של המשורר נודעו במהרה ברחבי המדינה ויצירותיו בהמשך זכו להתעניינות רבה מאותו הזמן.
משנת 1876 במשך שש שנים היה קיש הנוטריון של הקהילה היהודית של טימישוארה. משנת 1882 התגורר בבודפשט ועבד כפקיד בחברת הביטוח ההונגרית-צרפתית. בינתיים, תהילת שירתו גדלה, במיוחד כמשורר בלדות (העלמה אגוטה וכו'), אף על פי שהכרך הראשון של שיריו הוליד מחלוקת עזה בין ינו ראקושי לבין העיתון "סקירת בודפשט", שביקר ביקורת חריפה את היצירה הפואטית של קיש. שיריו תורגמו לגרמנית ולוינסקי קרא אותם בפומבי בבודפשט ובמקומות אחרים. לאחר המעבר של קיש לבירה, הקהילה היהודית של פשט הזמינה אצלו מזמורי בית כנסת בשפה ההונגרית וקיש עיבד את רעיונות ספר תהילים העתיק למסגרת מודרנית בתוספת הרבה תפיסות אישיות. לאחר הערות דוגמטיות על השירים (לדעתו של קיש) מצד פרנסי הקהילה הוא לא ביצע את השינויים שרצו, אלא וויתר על שכר הטרחה, השלים את יצירתו כספר שירים ופרסם אותה בעצמו בשם "חגים". כאשר חברת הביטוח ההונגרית-צרפתית פשטה את הרגל בשנת 1889, קיש נותר שוב ללא עבודה. משנת 1890 היה העורך המייסד של המגזין הספרותי ה"שבוע", שהיה מבשר המגזין הספרותי החשוב "מערב" במאה ה-20. זו הייתה תחילת ההיסטוריה של הספרות ההונגרית המודרנית.
הוא נבחר כחבר באגודה פטפי בשנת 1877, ובאגודת קישפלודי בשנת 1914. בתחילת הקריירה שלו כתב בלדות. אלה היו מרשימות בשל הנושאים שלהם. הן תיארו את חיי יהדות הכפר בהונגריה. בהמשך הוא עזב את הז'אנר, ובעיותיו של האדם המודרני הפכו לנושא חדש של שיריו. שירו המפורסם ביותר נכתב בהשפעת המהפכה הרוסית ב-1905. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
חיל האוויר החמישי של ארצות הברית

חיל האוויר החמישי של ארצות הברית (באנגלית: Fifth Air Force) הוא יחידה צבאית המשתייכת לחיל האוויר של ארצות הברית. מפקדת החיל שוכנת בבסיס חיל האוויר ביוקוטה (Yokota Air Base) ביפן. קיימים עוד שני בסיסים לחיל והם: בסיס קדנה ("Kadena") ובסיס מיסאווה ("Misawa"). החיל נוסד ב-16 באוגוסט 1941. מטרתו העיקרית של החיל הוא לחזק את שיתוף הפעולה הצבאי בין ארצות הברית ליפן. בחיל קיימות חמש יחידות מרכזיות שכולן שוכנות ביפן. מפקד חיל האוויר החמישי הוא גם מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן.
בית החולים סנט מרי

תולדות בית החולים

בית החולים נוסד בשנת 1845. הוא כולל כיום 495 מיטות אשפוז.
בשנת 1874 סונתז לראשונה ההרואין במעבדות בית החולים על ידי הכימאי צ'ארלס רומלי אלדר רייט (Charles Romley Alder Wright). בשנת 1928 התרחש בו גילוי הפניצילין על ידי אלכסנדר פלמינג, חתן פרס נובל לרפואה. חברי סגל ידועים נוספים של בית החולים היו רודני פורטר (Rodney Porter) - חתן נוסף של פרס נובל לרפואה, ברנרד ספילסברי (Bernard Spilsbury), מחלוצי הרפואה המשפטית המודרנית, ואוגוסטוס וולר (Augustus Waller), מממציאי בדיקת ה-ECG. מעבדתו של פלמינג בבית החולים שומרה ומשמשת כיום כמוזיאון המוקדש לחייו ולמחקרו.
עד לשנת 1988 הפעיל בית החולים בית ספר לרפואה על שמו, במסגרת אוניברסיטת לונדון. אז מוזג בית הספר עם בית הספר לרפואה של אימפריאל קולג'. בוגר ידוע של בית הספר לרפואה הוא רוג'ר בניסטר, האצן הראשון שרץ מרחק של מייל אחד בפחות מארבע דקות.
מאז 2008 מנוהל בית החולים על ידי קרן אימפריאל קולג' של שירות הבריאות הלאומי של בריטניה, המנהלת ארבעה בתי חולים נוספים במטרופולין לונדון. 
בית החולים מפעיל גם את אגף לינדו (Lindo), המספק את שירותי בית החולים במסגרת פרטית.

לידות בני משפחת המלוכה בבית החולים

באגף לינדו נולדו מאז שנות השבעים רבים מבני משפחת המלוכה הבריטית, וביניהם פיטר פיליפס ואחותו זארה פיליפס, הנסיך ויליאם דוכס קיימברידג' ואחיו הנסיך הארי ולאחרונה הנסיך ג'ורג', הנסיכה שארלוט והנסיך לואי, ילדיו של הנסיך ויליאם.
ידוענים נוספים שנולדו בבית החולים הם המוזיקאי אלביס קוסטלו והשחקן קיפר סאת'רלנד.