google/wiki40b huggingface dataset:
נראות מקסימלית

שיטת הנראות המקסימלית (או הנראות המרבית) היא שיטה נפוצה בסטטיסטיקה להתאמת מודל סטטיסטי לנתונים, כלומר היא משמשת במסגרת אמידה פרמטרית למציאת אומד לפרמטר המאפיין את המודל. למשל, במקרה שבו נתון שמשתנה מקרי הוא בעל התפלגות נורמלית אלא שהתוחלת שלו אינה ידועה, גישה זו מספקת דרך למציאת אומדן לתוחלת.
באופן אינטואיטיבי הגישה אומרת שכדי לנבא היטב את הפרמטר האמיתי על-סמך מדגם מקרי מסוים, יש לבדוק איזה פרמטר מתוך כל האפשרויות הוא זה ש"יסביר" בצורה הטובה ביותר את המדגם. כלומר אומד הנראות המרבית הוא הפרמטר שאילו היינו מציבים בפונקציית ההתפלגות מראש, הוא היה נותן את ההסתברות הגבוהה ביותר לקבל את המדגם שאכן התקבל, ובכך ממקסם את פונקציית הנראות.
בשפה המתמטית מקובל לסמן את הנראות המקסימלית באותיות MLE, ראשי תיבות של Maximum Likelihood Estimation.

אומד הנראות המרבית

נרצה למצוא את הערך שממקסם את פונקציית הנראות (), הנקרא אומד הנראות המרבית. נהוג להשתמש בלוגריתם שאיתו בדרך כלל נוח יותר לעבוד (הודות לגזירה פשוטה יותר וליציבות נומרית), ומאחר שהלוגריתם הוא פונקציה מונוטונית עולה, הערך שימקסם את לוג הנראות (log-likelihood) ימקסם גם את הנראות. למציאת הערך המרבי נשתמש ב-, נגזור ונשווה לאפס:
מתוך המשוואה המתקבלת מחלצים את ערך הנעלם , והוא זה שממקסם את פונקציית הנראות. ערך זה הוא אומד הנראות המרבית לפרמטר הנאמד .
פונקציית התפלגות מצטברת אמפירית

פונקציית התפלגות מצטברת אמפירית
בסטטיסטיקה, פונקציית התפלגות מצטברת אמפירית היא פונקציה שמחושבת מתוך מדגם ונועדה לאמוד את פונקציית ההתפלגות המצטברת של משתני המדגם. פונקציה זו היא פונקציית מדרגות מונוטונית לא יורדת. משמאל לערך המדגם הנמוך ביותר היא שווה ל-0. מימין לערך המדגם הגבוה ביותר, היא שווה ל-1. בכל ערך מדגם היא גדלה
ב, כאשר  הוא גודל המדגם.
לפי משפט גליוונקו-קנטלי, ההתפלגות האמפירית מתכנסת כמעט בוודאות באופן אחיד להתפלגות משתני המדגם.

תכונות האומד

המשתנה  הוא משתנה בינומי, 
.
ומכאן ניתן לחשב את התוחלת ואת השונות של . האומד  הוא אומד חסר הטיה של , כלומר,
.
השונות היא, .
לפי החוק החזק של המספרים הגדולים,  מתכנס כמעט בוודאות ל- ולכן הוא אומד עקיב.
לפי משפט גליוונקו-קנטלי  מתכנס כמעט בוודאות  ל-, באופן אחיד על הממשיים.
כלומר, .
לפי משפט הגבול המרכזי יש ל- התפלגות אסימפטוטית נורמלית, 
.
מאורת הזאב

"מאורת הזאב" (גרמנית: Führerhauptquartier Wolfsschanze) היה שם קוד למתחם צבאי אשר שימש כמפקדת מטה הוורמאכט ואחד מאתרי המפקדה של אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1945-1940. המתחם שכן באזור פרוסיה המזרחית (כיום בפולין). במקום זה בוצע ניסיון ההתנקשות הכושל של "קשר העשרים ביולי".

פרטי המתחם

המתחם ממוקם בפולין, ליד העיירה קנטז'ין (בשמה הגרמני: רסטנבורג, Rastenburg), בדרום פרוסיה המזרחית, שהייתה חלק מגרמניה עד שנת 1945. מערכת הבונקרים החלה להיבנות על ידי ארגון טוט בשנת 1940. עד שנת 1944 הוקמו במתחם כ-100 מתקנים ומבנים שונים. המתחם  הוקם ביער צפוף וכלל כ-40 מבני בונקרים קלים, כ-40 מבני מנהלה וכלכלה ו-7 בונקרים מבוצרים. תקרות הבונקרים היו בעובי של 6 עד 8 מטרים. המבנים העל-קרקעיים כוסו בטיח הסוואה מיוחד, ברשתות הסוואה חסינות-אש, ובשטח המתחם הוקמו עמדות פלאק אנטי-אוויריות. סביב המתחם פוזרו מוקשים ברצועה ברוחב של בין 50 ל-150 מטרים. סביב רצועת המיקוש נמתחה גדר תיל באורך של 10 קילומטרים. בתחום המתחם הוקמו שני מנחתים למטוסים ותחנת רכבת. המתחם נמצא בקשר אלחוטי וטלפוני תמידי עם ברלין ועם כל החזיתות במרחב.
המתחם כולו נבנה לצורך הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 (שם קוד: מבצע ברברוסה). עם תחילת מבצע ברברוסה שהה היטלר רוב הזמן במתחם זה.
יחסי צ'ילה–קניה

היסטוריה

היחסים הרשמיים בין המדינות החלו בשנת 1975.

סחר ושותפות כלכלית

לצ'ילה ולקניה יש שיתוף פעולה בפיתוח הספורט שהחל בספטמבר 2013. אתלטים קנייתיים מתאמנים עם הצ'יליאנים וטכנולוגיה הועברה מצ'ילה לצורך פיתוח האצטדיונים בקניה.
שתי המדינות חתמו על מספר רב של הסכמים, בהם הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי בין צ'ילה לקניה בשנת 1991, הסכם להכשרת דיפלומטים קנייתים במכון לשירות החוץ של צ'ילה והסכם לפטור מוויזה לדרכונים דיפלומטיים ורשמיים.
מוצרי הייצוא הקנייתיים היקרים ביותר לצ'ילה הם תה שחור ואננס. מוצר היצוא הצ'יליאני היקר ביותר הם נורות ליליום.

ייצוג דיפלומטי

לצ'ילה יש שגרירות בניירובי.
שגריר קניה בברזיליה משמש גם כשגריר בצ'ילה, ובנוסף יש לקניה קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
ריקסדאג

שמות דומים

משמעות המילה השוודית riksdag או riksdagen (ה-en בסוף המילה מקביל ל-ה' הידיעה בעברית) היא "פרלמנט" באופן כללי, אך לרוב היא משמשת בעיקר עבור בית-המחוקקים השוודי באופן ספציפי. בנוסף לפרלמנט השוודי, היא משמשת גם לפרלמנט של פינלנד (Finlands riksdag) ושל אסטוניה (Riigikogu), כמו גם לפרלמנט הישן של גרמניה (Reichstag) ושל דנמרק (Rigsdagen).

היסטוריה

באופן מסורתי, מצוין האזכור הראשון לריקסדאג בהתכנסות של אנשי האצולה השוודים בעיר ארבוגה  בשנת 1435. הארגון הבלתי-פורמלי הנ"ל שונה על ידי המלך גוסטב ואסה בשנת 1527 (לאחר מלחמת העצמאות השוודית), כאשר הוא הוסיף נציגים של כל אחד מארבעת המעמדות השוודים: האצולה, הכמורה, הבורגנים (בעלי רכוש, סוחרים וכו') והאיכרים (בעלי האדמות, באנגלית: yeomanry). בשנת 1865 הוחלט לחלק את הפרלמנט לשני בתים. בשנת 1917 נוסד הפרלמנט כפי שהוא מוכר לנו כיום.
יצחק לבטוב

יצחק לבטוב (נולד ב-1936), עיתונאי וסופר ישראלי.

ביוגרפיה

לבטוב נולד ב-1936 במושב כפר הס. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים (1962) בחוגים חינוך ופילוסופיה.
בין השנים 1962–1978 היה לבטוב עורך חדשות בכיר בלשכת העיתונות הממשלתית. במסגרת תפקידו זה, ערך ופרסם לראשונה הודעות רשמיות על התפתחויות מדיניות חשובות בישראל, כגון פרוץ מלחמת ששת הימים ומהלכי הקרבות של המלחמה, וכן פרוץ מלחמת יום כיפור ומהלכיה ולהבדיל ביקורו של הנשיא סאדאת בישראל.
בין השנים 1962–2000 היה לבטוב משתתף קבוע במוספים לספרות "משא" ו"על המשמר", עד לסגירתם, וכן בבטאון אגודת הסופרים "מאזניים". הוא ערך ראיונות עם סופרים והוגים וכן עסק בסקירת וביקורת ספרים. בין מרואייניו נמנים תרצה אתר, הסופר פנחס שדה, המתרגם יורם ברונובסקי, הסופרת יהודית הנדל, הסופר דן צלקה, הסופרת רונית מטלון וכן הוגי דעות וחוקרים אקדמאים ביניהם רבים זוכי פרס ישראל כמו ההיסטוריונים יעקב כץ, זאב שטרנהל, נתן שפיגל ואחרים.
במהלך השנים 1978 עד 1991 היה דובר תנועת המושבים ועורך בטאון התנועה "תלמים", אחד הבטאונים הוותיקים בישראל.

כתיבה ועריכה ספרותית

ב-1958 היה חבר מערכת כתיבת הספר "על אדמתם" (בשיתוף הסופרים לוי בן אמיתי, אלכסנדר סנד, דניאל בן נחום), קובץ ממבחר היצירה הספרותית והאמנותית שנוצרה בהתיישבות העובדת (קיבוצים ומושבים), שיצא לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל.
בשנת 1969 פרסם את האנתולוגיה "בשחוק ודמע", בה תרגם משירי המשורר הלבנוני ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (איורים: עבד יונס, הוצאת "עקד"). האנתולוגיה זכתה בשעתו להערכה גם מפיו של נשיא לבנון דאז, קמיל שמעון, וכן ממייסד צבא דרום לבנון, סעד חדאד.
ב-1991 ערך את הספר "מילים שמנסות לגעת" הכולל 11 משדרי ספרות (הוצאת "ספריית פועלים"), חלקם כוללים פרסומים ראשונים מכתבי הוגי הדעות הפרופ' שמואל הוגו ברגמן, גרשום שלום, שמעון הלקין, חיים שירמן ואחרים. הספר ראה אור בברכתה של רשות השידור.
האופרה גרנייה

בניית המבנה

הבניין נבנה בהוראתו של נפוליאון השלישי תחת האימפריה השנייה, והסתיימה תחת הרפובליקה החדשה, במסגרת הבנייה מחדש של פריז על ידי בארון אוסמן.
נפוליאון החליט לבנות את בניין האופרה לאחר שביקר באופרה הישנה בשנת 1858 עם אשתו, ונכח באירוע טרגי: הפצצה באולם האופרה.
נפוליאון לא נפגע, ולמחרת החליט לבנות מחדש את בניין האופרה: גדול יותר, בוהק יותר ומפואר יותר, בהתאם לרוח התקופה.
באופן יוצא דופן לתקופה, נערך מכרז לבחירת המתכנן. הוגשו הצעות רבות (רובן על ידי חובבים - אשר חלקם אף שכחו לתכנן לאופרה במה), והזוכה היה אדריכל צעיר, שארל גרנייה (1825 - 1898) בן ה-35, אשר לא תכנן אף מבנה קודם לכן.
לאחר בניית האופרה גרנייה הוא הוזמן לבנות את האופרה גרנייה דה מונטה קארלו במונקו.
הבנייה החלה בשנת 1857 והסתיימה רק בשנת 1874 בשל מספר עיכובים שנגרמו, בין היתר, עקב מלחמת פרוסיה-צרפת, נפילת האימפריה השנייה, וכן כיבוש פריז על ידי הקומונה הפריזאית.
עיכובים נוספים בבנייה נגרמו בשל העובדה שהתגלה אגם תת-קרקעי מתחת לאתר הבנייה - בעיה שנפתרה על ידי בניית המבנה על עמודים. אגם מקורה תת-קרקעי זה שימש בסיס לסיפור (ולמחזמר) "פנטום האופרה" (ראו בהמשך).
הבניין נחנך ב-15 בינואר 1875.
שטחו של הבניין 11,000 מ"ר, ובמתו הגדולה יכולה להכיל 450 איש.
הבניין מעוטר בצורה מפוארת, באפריזים משיש, הקירות מעוטרים בזהב וקטיפה, ובפסלי כרובים ונימפות.
בשנת 1964 צייר מחדש מארק שאגאל את תקרת האולם.
כיום משמש הבניין, יחד עם בניין האופרה בסטיליה, את להקת הבלט של פריז ואת האופרה הלאומית של פריז. האולם מושכר לאירועים פרטיים, למשל על ידי אקול פוליטכניק.

ייחודו הארכיטקטוני של המבנה

ייחודו של המבנה היה בהבנתו של גרנייה את צורכי הצרכנים של המבנה - מנויי האופרה באותה עת. באותה עת היה למנויים מנוי שנתי, והם הלכו לאופרה כל ערב, חמישה ימים בשבוע (או נתנו לחבריהם ללכת במקומם). מנויים אלה לא התעניינו בהופעה, שהייתה רק מוזיקת רקע עבורם. המטרה האמיתית של המבנה הייתה לראות ולהיראות.
גרניה הבין מטרה זו, ועל כן השטחים הציבוריים במבנה מהווים את מחצית המבנה, האולם הוא רבע נוסף מהמבנה, ויתרת המבנה שטחי חזרות ומשרדים. אולם הכניסה למנויים מקורה במראות על מנת שיוכלו באי הבניין לוודא כי תלבושותיהם מסודרות, וממנו עולות מדרגות שיש רחבות העולות אל אולמות ההמתנה הגדולים והמרווחים, מהם צפו מרפסות גדולות על מדרגות שיש אלה על מנת שכל מי שנכנס יוכל לראות את הבאים אחריו.
האולם עצמו בנוי כך שמתאי המנויים קשה מאוד לראות את הבמה, אך קל מאוד לראות את התאים האחרים.
צבע הכיסאות באולם - אדום קטיפתי - היה ייחודי באותה עת. בניין האופרה גרנייה היה הראשון שהשתמש בצבע כיסאות אדום. גרנייה אמר כי הוא רואה את הנשים הבאות לאופרה כתכשיטים, ועל כן הן צריכות לשבת בתוך קופסת תכשיטים. קופסאות התכשיטים באותה עת היו מרופדות בקטיפה אדומה.
הצלחת צורת ריפוד זו הייתה כה גדולה, עד שכיום רוב אולמות הקונצרטים, הקולנוע והאופרה מרופדים בקטיפה בצבע אדום.
על מנת לשעשע את הקהל התקין גרנייה בבניין מספר אטרקציות, ובהן שעון המראה את ימי השבוע וימי החודש, וכן ב"חדר השקיעה" ישנה אשליה אופטית - אם עומדים במרכז החדר ניתן לראות במראות שמש שוקעת.
לורד חמשת הנמלים

לורד חמשת הנמלים הוא שמה של משרה טקסית בממלכה המאוחדת. שמה באנגלית הוא The Lord Warden of the Cinque Ports; המילה Cinque פירושה "חמש" בצרפתית בניב הנורמני. המשרה קיימת מן המאה ה-12 לפחות, וייתכן שהייתה קיימת עוד לפני כן. לורד חמשת הנמלים היה אחראי, במקור, על חמש ערי נמל בחוף הדרום-מזרחי של אנגליה. חמש הערים הן, מצפון לדרום: סאנדוויץ', דובר, היית' (Hythe), ניו רומני והייסטינגס, כולן בקנט. כיום, כאמור, התואר הוא תואר כבוד ללא תוכן מעשי, המתייחס לארבע עשרה ערים השייכות לפדרציה של חמשת הנמלים. התואר הוא אחד התארים הגבוהים המוענקים על ידי הריבון, וניתן לעיתים קרובות לבני משפחת המלוכה הבריטית או לראשי ממשלה של בריטניה, במיוחד אלה שהיה להם תפקיד חשוב בהגנת המדינה בעת מלחמה. 
הלורד של חמשת הנמלים היה אחראי על ביצוע הצווים המלכותיים, גביית מיסים ומעצר פושעים. חצרו הייתה הכנסיית סנט ג'יימס, ליד מבצר דובר. סמכותו השיפוטית הייתה נרחבת, והייתה מבוססת על דיני היושר, בניגוד לבתי משפט רגילים ששפטו על פי המשפט המקובל. הייתה לו סמכות גם להחזיק חיל מצב וצוות מינהלי.
שלט האצולה הידוע הראשון של לורד חמשת הנמלים הוא מ-1305, והוא משלטי האצולה האנגליים המוקדמים ביותר הידועים כיום (רק שלט אחד מוקדם יותר). שלט האצולה של הלורד קודם אף לשלט האצולה של הסיטי של לונדון. על שלט האצולה מופיעים שלושה גופי אוניות ושלושה אריות מהלכים המפנים את ראשם לחזית, כולם בזהב.

היסטוריה

עד אמצע המאה ה-13 הייתה לאנשי חמשת ערי הנמל עצמאות למעשה, והם לא היו כפופים לשריפים של המלך. לאחר שתמכו בסימון החמישי דה מונפור, הרוזן מלייצ'סטר, במלחמתו נגד הנרי השלישי, מלך אנגליה, במלחמת הברונים השנייה (1263–1264), ולאחר ניצחונו של המלך במלחמה, מונה הלורד של חמשת הנמלים, שתפקידו היה להוות מעין סמכות שלטונית מרכזית מטעם המלך לערים אלה. תחילה אוחד התפקיד עם תפקיד הקונסטבל (Constable) של דובר, בעל תפקיד שמונה כדי לשמור על הסדר והביטחון. ב-1708 עבר משכנו של הלורד לטירת וואלמר בדיל, בין סאנדוויץ' לדובר. 
בנוסף לתפקידו של הלורד כמייצג את הסמכות השלטונית, נתונה בידיו גם הסמכות המשפטית על הים שלחופי חמשת הערים. סמכותו היא עד אמצע מימי תעלת למאנש, ולאורך חופי קנט. בית המשפט של הלורד החליף את בתי המשפט שהקימו אנשי הערים לעצמם לפני מינויו. ב-1580 סירב ראש עיריית דובר לקבל צו מלכותי, מכיוון שלצו לא נלווה מכתב של הלורד, אות לעצמתו של התפקיד. עד למאה ה-19 מינה הלורד את נציגי הערים לפרלמנט הבריטי, סימן נוסף לכוחו.

בעלי התפקיד

עד היום (2015) היו 158 איש שמילאו את התפקיד, ורק שלושה מתוכם היו פשוטי עם, כלומר ללא תואר אצולה או קרבה למשפחת המלוכה. בין מי שמילאו את התפקיד יש להזכיר את אדמירל רוברט בלייק (1656–1657); ג'יימס סטיוארט, שיהיה אחר כך מלך אנגליה (1660–1673); הנסיך ג'ורג', דוכס קמברלנד (1702–1708); ויליאם פיט הבן (1792–1806); רוברט ג'נקינסון (1806–1827); ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון (1829–1852); הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון (1860–1865); רוברט גסקוין ססיל, המרקיז השלישי מסולסברי (1895–1903); ג'ורג' נתניאל קרזון, המרקיז הראשון של קדלסטון (1905); הנסיך מוויילס, שיהיה אחר כך ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת (1905–1907); רופוס דניאל אייזקס, המרקיז הראשון מרדינג (1934–1935); סר וינסטון צ'רצ'יל (1941–1965); סר רוברט מנזייס (1966–1978); ואליזבת, המלכה האם (1978–2002). נכון ל-2015 ממלא את התפקיד אדמירל הצי מייקל בויס, הברון בויס.
עצם הירך

חלק עליון (מקורב)

חלקה העליון של עצם הירך, מורכב מראש, מצוואר ומתלי הירך (הגדול והקטן).
לראש הירך (Caput femoris) צורה כדורית, רובו חלק ומכוסה בסחוס, למעט שקע קטן בשם גומת ראש הירך (Fovea capitis femoris) בו נאחזת הרצועה של ראש הירך (Ligamentum capitis femoris). ראש הירך מופרק עם המרחשת שבאגן ליצירת המפרק הכדורי של הירך.
ראש הירך מחובר לגוף העצם דרך צוואר הירך (Collum femoris). הצוואר הארוך יחסית, מחובר לגוף בזווית של כ-125ᵒ ולכן פגיע למאמצי הגזירה המופעלים עליו תחת משקל הגוף. הוא "ידוע לשימצה" מהפגיעה השכיחה: שבר בצוואר הירך.
תלי הירך הם בליטות עצם גדולות, המספקות מנוף לפעולת שרירים על עצם הירך. רוב השרירים מאזור העכוז, המניעים את הירך, נאחזים בתלים ובמבנים המקושרים אליהם. את תל הירך הגדול (Trochanter major), הצידי מהשניים, אפשר למשש בחלקה העליון-הצידי של הירך. נאחזים בתל הגדול מספר שרירים, ביניהם האגסי, העכוזים (הקטן והאמצעי), והתאומים (שריר התאומים העליון ושריר התאומים התחתון. לא שריר הסובך שבשוק המכונה "שריר התאומים"). בחלקו התיכון של התל הגדול, שקע בשם גומץ תל הירך (Fossa trochanterica), אליו מתחבר השריר הסותם החיצון. תל הירך הקטן (Trochanter minor), ממוקם בחלק התחתון של חיבור הצוואר והגוף של עצם הירך. התל הקטן הוא נקודת האחיזה של שריר הכסל והמותניים.
בין שני התלים מחברים הרכס שבין שני התלים (Crista intertrochanterica), בחלק האחורי של הירך, והקו שבין שני התלים (Linea intertrochanterica), בחלק הקדמי. במעלה הקו שבין שני התלים נמצאת הגבשושית המרובעת (Tuberculum quadratum), נקודת אחיזה לשרירים נוספים של הירך.

גוף העצם

לאורך גוף העצם (Corpus femoris) נאחזים שרירי הירך והברך. חלקו הקדמי מכוסה על ידי השריר הנרחב הביניימי (אחד מראשי השריר הארבע ראשי) ובחלקו האחורי נאחזים, לאורך מספר קווים של רכס הירך (Linea aspera), ראשים נוספים של השריר הארבע ראשי ושרירים מקרבים של הירך (מתוויכים, adductors - מניעים את הירך פנימה, לכיוון תיכון. לדוגמה, השרירים שמופעלים בזמן רכיבה על סוס, למניעת נפילה מהאוכף).

חלק תחתון (מרוחק)

החלק התחתון של העצם גדול יותר מהחלק העליון. המבנים הבולטים ביותר בחלק התחתון הם שני העליים (עלי צידי Condylus lateralis femoris ועלי תיכון Condylus medialis femoris) וגבשושית המתוויך.
בצד הקדמי של העליים, משטח מפרקי שקוע מעט המתאים לעצם הפיקה המופרקת לו. הצדדים התחתונים והאחוריים של העליים של הירך, מעוגלים ומתאימים לעליים של השוקה ולמניסקוסים. כל המשטחים המפרקיים שהוזכרו משתתפים במפרק הברך.
העליים בולטים משמעותית לכיוון אחורי. השקע שנוצר ביניהם נקרא הגומץ הבין עליי (Fossa intercondylaris). בקדמת ובאחורי הגומץ נאחזות הרצועות הצולבות של הברך.
מעל לכל עלי נמצאת עילית עלי. עילית העלי התיכונה (Epicondylus medialis femoris) גדולה מהשתיים ובחלקה העליון גבשושית המתוויך (Tuberculum adductorium). שריר הסובך ("התאומים") נאחז בעילית העלי התיכונה ובעילית העלי הצידית (Epicondylus lateralis femoris).

עצם הירך בתרבות הפופולרית

צורתה האופיינית של עצם הירך (במיוחד צורת חלקה העליון, הראש והצוואר), הפכה אותה לעצם המזוהה ביותר עם שלד האדם אחרי הגולגולת. לכן, ניתן לזהות את הדימוי החזותי של עצם הירך בסרטים שונים, דוגמת סרטו של סטנלי קובריק, 2001: אודיסיאה בחלל:
בתחילת הסרט "2001: אודיסיאה בחלל", מגלה הומיניד לראשונה את השימוש בכלים. הכלי הראשון בידיו של ההומיניד, ערש הטכנולוגיה האנושית אליבא דקובריק, היא עצם ירך, המשמשת להריגת הומינידים אחרים. הסצנה הידועה זכתה לציטוטים קולנועיים לאורך השנים. לפחות חלקם הקפידו להשתמש בעצם ירך על פי המקור.
כד (הדוויג גרוסמן)

תיאור

הכד שיצרה הדוויג גרומן להמן, נוצר בתקופה בה פעלה בירושלים. הוא נוצר בטכניקה של בניית-יד בעזרת חוליות, במקום בשימוש באובניים. גרוסמן להמן עיצב את בכד בגובה של 44 ס"מ. הוא בעל צוואר ארוך, המעוטר בשלוש טבעות רוחב. בעוד חציו התחתון של הכד מעוטר בדגם של פסים החרוצים בגוף הכד, חציו העליון מעוטר בצבע אנגוב כהה. 
גרוסמן להמן השתמשה באותה עת בחומר מקומי, בעיקר מאזור מוצא. הייתה זו החלטה ששלבה ממד פרקטי עם אידאולוגיה אמנותית שביקשה לתאר את החומריות הארץ-ישראלית ואת נופה. צורת הכד, ובעיקר צורת ידיות האחיזה, המזכירה ידיות כדים למים מטיפוס "הידרייה" (Hydria), מעידים על השפעה ארכאולוגית על יצירתה של האמנית. למרות זאת ולמרות פרטי העיטור הרבים, גרוסמן להמן בחרה להימנע משימוש בדימויים פיגורטיביים, בהשפעת המודרניזם האירופי. 
הכד, הנמצא באוסף מוזיאון ארץ ישראל, הוצג בתערוכות "דרך בחומר - 5 עשורים לקרמיקה בישראל" (1998) ו-"דורות: הדויג גרוסמן / אמנון ישראלי" (2014), שהתקיימו בבית אהרון כהנא.
דייב הולנד

תולדות חייו

הולנד נולד בוולברהמפטון, עיר במערב אנגליה התיכונה. הוא לימד את עצמו נגינה בכלי מיתר, בתחילה ניגן על יוקולילי, לאחר מכן על גיטרה (בגיל עשר) וגיטרה בס (בגיל 13). הוא הופיע במספר מסגרות ולאחר שעבר ללונדון ב-1964 המשיך ללמוד קונטרבס עם נגן הקונטרבס הראשון של התזמורת הפילהרמונית של לונדון, ג'יימס אי. מריט. לפי עצת מורו פנה וקיבל מלגת לימודים מלאה לשלוש שנים והחל ללמוד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. במקביל ללימודים הקליט כנגן בס לצד אמנים שונים והופיע במועדון הג'אז של רוני סקוט, שם ניגן לצד אמנים אורחים כקולמן הוקינס ובן ובסטר.
ב-1968 שמע אותו מיילס דייוויס מנגן בהופעה אצל רוני סקוט והציע לו להצטרף אליו ולהחליף את רון קרטר, שהסתייג מהכיוון ה"חשמלי" אליו נטה דייוויס. הולנד הצטרף להרכב של דייוויס במהלך הקלטות התקליט החדשני Filles de Kilimanjaro, יחד עם מכרו הבריטי הגיטריסט ג'ון מקלפלין, הפסנתרן צ'יק קוריאה, נגן הקלידים האוסטרי ג'ו זאווינול, הסקסופוניסט ווין שורטר והמתופף טוני ויליאמס. הוא היה גם שותף לקלטת תקליטו של דייוויס In a Silent Way ולאחד האלבומים החשובים בתולדות הג'אז, Bitches' Brew, שיצר למעשה את סגנון הפיוז'ן.
בשנת 1969 נטש לתקופה קצרה את הקונטרבס לטובת נגינה בגיטרה בס חשמלית. בניגוד לרבים מהמוזיקאים שעבדו עם דייוויס באותה תקופה המשיך הולנד לנגן עמו גם בהופעות במסגרת "החמישייה האבודה" יחד עם ג'ק דז'ונט בתופים, ויין שורטר וצ'יק קוריאה.
לאחר שעזב את מיילס דייוויס ב-1970 פעל הולנד במסגרות שונות יחד עם צ'יק קוריאה, קית' ג'ארט, ג'ק דז'ונט ואחרים והחל להקליט בחברת ECM עמה שיתף פעולה במשך 34 השנים שלאחר מכן. ב-1972 יצא ב-ECM אלבומו Conference of the Birds, הראשון עם הולנד כמוביל (יחד עם סם ריברס ואנתוני ברקסטון בחלילים ובארי אלטשול בכלי הקשה) ועם לחנים פרי עטו. התקליט זכה להערכה ביקורתית רבה ונחשב לאחר מאלבומי האוונגארד החשובים של תקופתו.
הרכב נוסף (של ECM) בו היה שותף באותה תקופה הוא Gateway עם ג'ון אברקרומבי ודז'ונט.
בשנת 1983 הופיע עם החצוצרן קני ווילר ונגן הסקסופון סטיב קולמן והקליט עמם את התקליטים Jumpin' In, Seeds of Time, ו-, Razor's Edge שזכו לביקורות חיוביות. לאחר מכן יצר את שלישיית דייב הולנד עם דז'ונט והסקסופוניסט סטיב קולמן.
ב-1989 הצטרף לפסנתרן האנק ג'ונס ולמתופף בילי היגינס להקלטת האלבום The Oracle, אלבום בי בופ שונה למדי מהפרויקטים בהם השתתף עד אז.
בשנות התשעים היה הולנד פעיל במספר רב של פרויקטים, בהם עם הזמרת בטי קרטר (1992); בהקלטת אלבום מחווה למיילס דייוויס ((So Near (So Far); בהופעות והקלטות נפרדות עם הרבי הנקוק, ג'ים הול, ג'ו לובנו, גארי ברטון ואחרים ובהוראה במספר מסגרות כולל כיתות אמן מבוקשות בפסטיבלי ג'אז ברחבי העולם.
בשנת 2000 יצר הולנד ביג בנד משלו עמה הקליט ב-2002 ב-ECM את התקליט What Goes Around, שזיכה אותו, לראשונה, בפרס גראמי. ב-2005 הקים הולנד חברת תקליטים פרטית בשם Dare2, התקליט הראשון שהקליט עם הרכבו בחברה זו, Overtime, זכה אף הוא בפרס גראמי. באותה שנה זכה במשאל קוראי דאון ביט בתואר "מוזיקאי השנה", הביג בנד הטוב של השנה ונגן הבס של השנה וזכה בעיטור מיילס דייוויס בפסטיבל הג'אז הבנילאומי במונטריאול. הוא קיבל גם מספר תוארי דוקטור לשם כבוד בהם ממכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והוכרז עמית בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
יסעור אטלנטי

תיאור

היסעור בינוני בגודלו. יש ניגודיות בין חלקי גופו העליונים החומים לבין חלקי גופו התחתונים שבצבע לבן. ניגודיות זו מאפיינת עופות מים רבים. מבנה גופו ארוך וגלילי, כנפיו קצרות, מוארכות ומעוגלות מעט בקצותיהן. בתחתית הכנף ישנו פס חום אלכסוני. אורך גופו 34–39 ס"מ ומוטות כנפיו 78–90 ס"מ. משקלם משנתה בהתאם לעונות השנה ומשקלם הממוצע של הפרטים אשר מזדמנים לארץ הוא 190 גרם. המעוף של היסעור המצוי הוא ייחודי וכולל תעופה גלית, מתנדנדת במחזוריות גבוהה. התעופה כוללת גם קטעי חתירה נמוכים מעם המים עם קטעי גלישה קשתיים. טפיחות הכנף שטוחות וקשיחות מאוד, כמעט ללא גמישות בפרק היד. עקב המעוף המתנדנד ניתן לראות לסירוגין את ניגודיות צבעי גופו.

תזונה

מזונו של היסעור הוא סרטנים ודגים. סרדינים, דגי אנשובי ודגים ממשפחת הקוליסיים מהווים הרבה ממזונו של היסעור המצוי. אמנם, מבחינה מספרית, הדגים מהווים רק שליש ממזונו של היסעור. שני השלישים הנותרים הם "חטיפי" קריל וסרטנים אחרים מסדרת "מעשירי רגל" כמו החסילון. כדי לרדוף וללכוד את מזונם, היסעורים אינם חוששים לצלול לתוך המים. חלק מהיסעורים יכולים לצלול עד עומק של 70 מטרים.

סכנות ואיומים

היסעור מאוים על ידי בנייה ופיתוח בחופים, טרף במושבות הקינון על ידי עכברושים וחתולים, ובים עקב חיפוש מזון, ממפגש עם קרסים ואמצעי דייג אחרים של ספינות. סטטוס השימור הבינלאומי שלו אומר שעתידו בסכנה. עם זאת, בעת סכנה, אפרוחי היסעור מקיאים חומר שמנוני המדיף ריח דוחה ופוגע בטיב הניצוי של העוף התוקף. כך נוהגים גם הבוגרים בהגינם על טריטוריית הקינון.

תפוצה

היסעור נפוץ בניו זילנד, חופי קליפורניה, איים באוקיינוס האטלנטי, לאורך חופי בריטניה וגם באיים השונים ברחבי הים התיכון, והים האדריאטי. היסעור מזדמן בישראל לאזורי חופי הים התיכון, בעיקר בחודשים אוגוסט וספטמבר.

רבייה

היסעורים מקננים במחילות שהם חופרים בעצמם, בנקיקים, או במושבות, לעיתים מושבות גדולות בחופים סלעיים. הם מטילים ביצה אחת בלבד. הביצה גדולה בהשוואה לגודל ההורה. משך הדגירה ממושך, יחסית לגודל הביצה. שני ההורים משתתפים בדגירה, אך חילוף המשמרות ביניהם מתרחש אחת לימים אחדים, בלילה חשוך. ההורים באים להאכיל את האפרוח רק פעם אחת במספר ימים. משקלו מגיע לכשליש יותר ממשקל הוריו לקראת סוף שהייתו בקן. לאחר מכן הוא ניטש על ידי הוריו ונותר לבדו עד שעף מהקן. היסעור המצוי דוגר בפעם הראשונה כשהוא מגיע לגיל של 5 או 6 שנים.
דרבי היריבות הנצחיות

דרבי היריבות הנצחיות (ביוונית: Ντέρμπι των αιωνίων αντιπάλων), אשר נקרא גם "אם כל הקרבות" (ביוונית: Μητέρα των μαχών), הוא הכינוי לדרבי הכדורגל הנערך בין שתי הקבוצות הבכירות ביוון מאזור אתונה - קבוצת פנאתינייקוס וקבוצת אולימפיאקוס מפיראוס. שני המועדונים הללו הם המצליחים, הגדולים והמפורסמים בכדורגל היווני - ביחד הם מחזיקים ב-64 אליפויות ו-45 גביעים. משחק דרבי זה נחשב לאחד המרתקים והיצריים מבין משחקי הדרבי, והוא הפך לשם דבר הן בעולם הכדורגל היווני והן בעולם הכדורגל העולמי. המונח מתאר בדרך כלל רק את המשחקים בין שני המועדונים, אך לעיתים משמש גם לתיאור היריבות הכללית ביניהם, אשר קיימת גם בענפי ספורט אחרים כגון כדורסל.

יריבות תרבותית

בעבר היו קיימים הבדלים תרבותיים, מעמדיים ופוליטיים בין שני המועדונים. פנאתינייקוס הוקמה ב-1908 במרכז העיר אתונה, וייצגה בעיקר את בני המעמדות הגבוהים בחברה היוונית. לעומתה, הוקמה אולימפיאקוס בשנת 1925 בעיר הנמל הפרברית פיראוס, וייצגה בעיקר את המעמד הנמוך והצווארון הכחול. כבר מהתקופה היוונית הקלאסית היו שני האזורים האורבניים מאבני הפינה של התרבות והמסחר ביוון. אתונה נודעה כמרכז התרבותי והפוליטי של יוון העתיקה, תוך שהיא מנצלת את מיקומה האסטרטגי של הנמל בפיראוס להתפתחותה המסחרית. 
הצלחתה של אולימפיאקוס בראשית היריבות הובילה לאהדתם של המעמדות הנמוכים, אשר חשו כי ניצחנונת אולימפיאקוס מאפשרים דרור לקובלנותיהם כלפי הבורגנות היוונית ובני המעמד הגבוהה שזוהו עם פנאתינייקוס. כמו כן, זיהויה של אולימפיאקוס כקבוצה עממית עזר לה לשאוב אליה אוהדים מרחבי יוון אשר זעמו על אי הצדק של השלטון הפוליטי האתונאי. כיום אכן קיימים לאולימפיאקוס 85,00 חברים רשומים ומשלמים, המספר ה-9 בגודלו בעולם. יריבות תרבותית ופוליטית זו הייתה קיימת בעיקר בעבר, ואילו כיום שני מחנות האוהדים מורכבים מבני כל המעמדות בחברה היוונית.
הר בואולן

מקור השם

שמן של פסגות עמק עשר הפסגות ניתן להם על ידי מגלה הארצות סמיואל אלן, מראשוני החוקרים האירופאים באזור. אלן קרא לפסגות באמצעות הספרות מ-"אחד" עד "עשר" בשפת הסטוני (אחת משפות האומות הראשונות).
אלן נתן להר בואולן את השם "יאמני" - שמשמעו "שלוש" בשפת הסטוני של שבט הנקודה. 
שמו הנוכחי של ההר ניתן לו ב-6 במרץ 1953, והוא נקרא על שם ג'ון ג'יי. בואולן, המשנה למושל אלברטה.

הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו ג'יי. טי. ליטל (G.T. Little), צ'ארלס ס. תומפסון (Charles S. Thompson), ג'י. אם. ויד (G.M. Weed), והנס קאופמן (Hans Kaufmann), בשנת 1901.

לקריאה נוספת

• Dave Birrell, 50 Roadside Panoramas in the Canadian Rockies, P 87
• Western Canada, P 280
• Paul Zizka, Summits and Starlight: The Canadian Rockies