google/wiki40b huggingface dataset:
מקל הליכה

מקל הליכה הוא מקל המסייע בהליכה לאנשים בעלי מוגבלות, כגון מי שלא התאוששו מפגיעה פיזית או זקנים, או להליכה בשטחים קשים למעבר. בתקופות ומקומות מסוימים, מקל כזה שימש גם כאביזר אופנה לאוכלוסייה הכללית.
מקל ההליכה הוא ככל הנראה אביזר הטכנולוגיה המסייעת העתיק ביותר בעולם והוא עדיין בשימוש רב. על פי רוב, ראש מקל ההליכה מתעגל בצורה באופן ההופך את האחיזה בו לקלה, או שהוא כולל ידית אחיזה מטיפוס אחר. מקל הליכה שמורכבת עליו מערכת של מספר ידיות נקרא קב.

ביהדות

ביהדות, ההלכה מבדילה בין שימוש ככלי עזר לבין שימוש ככלי חיוני, וקובעת כי מקל של אדם כזה שאינו יכול ללכת בלעדיו נחשב כמלבוש ותכשיט, ומותר לו לטלטלו בשבת (ראו לדוגמה נגישות בשבת).
יש קהילות שבהן משמש המקל כלבוש מכובד, ובציבור הדתי לעיתים משמש המקל כלבוש רבני. לעיתים במקרים כאלו המקל מעוטר בכסף בראשו.
כלי עם שבבים

תיאור

"כלי עם שבבים" הוא כד עשוי פורצלן שיצרה עירית אבא בשנת 2013, כחלק מסדרת כדים בשם "ואזות על שולחן". הכד, העשוי בעירוב של טכניקות, הוא בגובה של 50 ס"מ וקוטרו 30 ס"מ. גוף הכד, העשוי בטכניקה מסורתית של קדרות באובניים, מחולק לשלוש רצועות (רגיסטרים), זו על גבה של זו. הן נבדלות זו מזו בדגם העיטורי שלהן ובשימוש שלהן בזיגוג אדמדם. מעליהן הוסיפה האמנית חלק נוסף, העשוי בטכניקה של הזלפה של פסטה מצרית בצבע בורדו שבה משובצים משבבים של פורצלן.
הכד שייך לקבוצת כלי פורצלן שאבא החלה ליצור בשנות ה-2000, הבוחנים את מבנה הכד ואת עיטורו. הדגמים אותן משרטטת אבא נוצרים בעזרת טכניקה של גריעה וחריצה של פני הכד. למרות האופי הגס של השרטוט, אלו הם דגמים גאומטריים, השואבים השראה מתולדות האמנות. חיבורן אל החלק העליון בוחנים מחדש את מבנהו המסורתי של הכד, ומבקשים לערער את התפיסה המסורתית שלו.
הכד הוצג בתערוכה "חברים חדשים" (2013) בבית האמנים בירושלים ובתערוכה "החומר הלבן" (2015) במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
לוצ'יה "לוצי" פולריס

לוצ'יה "לוצי" פולריס (בגרמנית: Lucia „Luci Pollreiss) הייתה תופרת ואשת עסקים וינאית מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.

קורות חיים  

לוצ'יה פולריס הייתה תופרת ובבעלותה חנות חייטים קטנה ברודולף-הים-פונפהאוס, ברובע ה -15 של וינה, בטרנרגאסה. לוצ'יה הייתה נשואה לחייל ששרת בארמייה השנייה הגרמנית.

פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

מקס ארנולד היה חייט יהודי שחי ברובע פרסבאום, מחוץ לווינה. ב-1942 קיבל הודעה מן השלטונות שעליו לעבור לווינה ולהירשם במשרדי הקהילה היהודית. מקס ציית חלקית לפקודה, כשעבר לווינה אולם בחר לא להרשם כנדרש. בווינה נשא לאישה את יוהנה, היהודיה.
כאשר ניתנה הפקודה לגירוש  יהודי וינה מזרחה, החליטו בני הזוג מקס יחד עם אחותו של ארנולד ליאופולדין שטרן, להסתתר בעיר. הם חיפשו מקום מקלט ופנו אל לוצ'יה פולריס, שהסכימה להעסיק את ארנולד כחייט ולעזור לשלושה למצוא מקום מסתור. השלושה נעו בין מקומות מסתור בווינה מ-1942 עד סוף המלחמה. מחודש ספטמבר עד אפריל 1943, התחבאו בביתה של מריה שאוור. לקראת הקיץ הגיעה למקום בעלת הבית של שאוור, שהייתה פעילה נאצית מרכזית ולכן למשך הקיץ הוסתרו השלושה בביתה של לוצ'יה, תוך שהיא דואגת להם למקום לינה, למזון ולצורכי קיומם. בעלה של לוצ'יה, ששירת בצבא הגרמני והגיע רק לחופשות, ביקש ממנה להפסיק לעזור ליהודים. למרות בקשתו והסכנה לחיי שניהם, המשיכה בפעילותה. יום אחד כאשר שהו השלושה בביתה של לוצ'יה, הגיעה הגסטאפו על מנת לברר אם מישהו נוסף מתגורר בביתה. היא ענתה בנחרצות בשלילה, והכחשתה שיכנעה אותם לא לבדוק. לוצ'יה סיכנה את עצמה בהסתרת יהודים, פשע שהיה עלול להוביל לגירוש למחנה ריכוז, ובסופו של דבר למוות. היא  לא קיבלה כל תמורה על פעילותה ועל כך שחלקה את מזונה ובגדיה עם היהודים, בתקופה של מחסור. לאחר המלחמה המשיכו ליאופולדין שטרן מקס ויוהנה ארנולד לחיות בווינה.

הכרה והנצחה

ב-8 ביולי 1982 הכיר יד ושם בלוצ'יה פולריס כחסידת אומות העולם.
Amazing Grace

Amazing Grace (בתרגום חופשי: חסד מופלא) הוא מזמור נוצרי פופולרי, שנכתב בידי הכומר ג'ון ניוטון והתפרסם לראשונה בספרו 'מזמורי אוֹלנִי' (1779).

הלחן

כמו מזמורים רבים באותה תקופה, בוצע השיר לצלילי מספר רב של מנגינות שונות. הלחן המקובל כיום הופיע לראשונה בכתובים בשנת 1835, בספר התווים Southern Harmony שערך ויליאם ווקר. הלחן הוא עיבוד ללחן בשם 'בריטניה החדשה', שהופיע שש שנים קודם לכן בספר Columbian Harmony ומקורו ככל הנראה סקוטי או אירי. הוא כתוב בסולם פנטטוני ומזכיר מנגינות של חמת חלילים (והמזמור אכן בוצע פעמים רבות בכלי זה). הקישור בין המזמור ללחן הספציפי התבסס לאחר שהופיע במספר רב של ספרי מזמורים בראשית המאה ה-20. עם זאת, יש גם הקלטות וביצועים של המזמור בלחנים אחרים.

ביצועים והקלטות

בזכות הלחן הפשוט, המאפשר עיבודים רבים לסגנונות שירה שונים, בוצע המזמור פעמים רבות מספור (באתר Allmusic מפורטים לא פחות מ-1800 ביצועים). עם זאת, השיר הוקלט לראשונה רק ב-1922, כי קודם לכן התמקדו חברות התקליטים בסגנונות אחרים (מארשים, שירים פופולריים ומוזיקה קלאסית) ולא עסקו כמעט במוזיקה מסורתית. בשנות ה-20, עם זאת, השתלב המזמור בגל הקלטות לשירים מסורתיים וכנסייתיים, ששווק בארצות הברית לקהל של מהגרים, אפרו-אמריקאים וכפריים דרומיים.
הביצוע המוקלט הראשון של השיר ראה אור בחברת התקליטים Brunswick Records, בביצוע 'מקהלת הנבל המקודש', הרכב גוספל שנאסף עבור ההקלטות וביצע גם מספר שירים מסורתיים נוספים. עם ההקלטות המוקדמות של המזמור נמנים מספר ביצועים של 'כמרים מזמרים' שחורים, שהקדימו לביצוע מספר מילים על חשיבותו הדתית של השיר.
המזמור היה פופולרי מאוד בארצות הברית לאור השנים, אולם באנגליה כמעט ונשכח, ושב אל צור מחצבתו רק עם העניין המחודש בפולק רוק בשנות ה-60. מאז הוקלט פעמים רבות בידי מגוון רחב של מבצעים, בהם ג'ואן באאז, קיילי מינו, אריתה פרנקלין, שרה ברייטמן, ליאן ריימס, ג'ניס ג'ופלין ואלביס פרסלי.
ההמנון מושמע ברקע הסרטים "סילקווד", "בתו של כורה הפחם" ו"המסעדה של אליס".
אדוארד בגריצקי

ביוגרפיה

אדוארד בגריצקי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) למשפחה יהודית. הוא סיים קורס מודדים, אך לא עסק במקצוע. בשנת 1915 פרסם את השירים הראשונים שלו תחת שם עט "בגריצקי" באלמנך ספרותי באודסה. תוך זמן קצר הוא בלט בקבוצה של סופרים צעירים מאודסה כמו יורי אולשה, איליה אילף, ולנטין קטייב, ורה אינבר.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה התנדב בגריצקי לצבא האדום וגם היה בפרטיזנים. לאחר סיום המלחמה הוא עבד במשרד הידיעות באודסה כמשורר וצייר. בתקופה זו הוא המשיך לפרסם את שיריו בעיתונות העירונית. בשנת 1920 נישא.
בשנת 1925 עבר למוסקבה. בשנת 1928 יצאה לאור ספר שיריו הראשון, וספרו השני פורסם בשנת 1932.
בשנת 1926 פרסם את השיר "מחשבות על אופנס" (Дума про Опанаса). העלילה מתרכזת סביב המאבק בין אופנס, בחור אוקראיני שחולם על החיים השקטים באוקראינה החופשית לבין קומיסר-קומוניסט יוסף קגן שדוחף למהפכה עולמית. כבר לאחר פטירת המשורר, ב-30 ביולי 1949 במהלך מאבק נגד הקוסמופוליטיות השיר הוכרז כשיר ציוני ועלילה על העם האוקראיני.
בגריצקי היה תומך במהפכה ובשלטון הסובייטי. יחד עם זאת הוא התקשה להבין את הקשיחות של האידאולוגיה המהפכנית הסובייטית ולהשלים עם תחילת הדיקטטורה. בשנת 1929 הוא חיבר שיר על השיחה בין חולה לבין פליקס דזרז'ינסקי בו דזרז'ינסקי דוגל בביצוע מיידי של כל הדרישות של המהפכה. שאיפה לחופש של בגריצקי מצאה ביטוי בשיריו על טיל אוילנשפיגל. לאחר מות המשורר פורסם שיר "פברואר" על צעיר יהודי במהלך מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר.
בגריצקי עסק בתרגום שירה לרוסית, בין היתר הוא תרגם לרוסית שירים של פרץ מרקיש, איציק פפר ומשוררים נוספים.
החל משנת 1930 מחלת האסתמה בה הוא היה חולה מילדות הוחרפה. הוא נפטר ב-16 בפברואר 1934 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י. אלמנתו של בגריצרי בשנת 1937 נשפטה להגליה לקזחסטן. בתקופת הגליה היא הייתה חייבת להתייצב באופן תקופתי במשרד נ.ק.וו.ד המקומי שהיה ממוקם ברחוב על שמו של בעלה. היא חזרה למוסקבה רק בשנת 1956 לאחר 19 שנות גלות. בנו של בגריצקי שגם היה משורר נהרג בשנת 1942 בחזית מלחמת העולם השנייה.
האצ'יקו (סרט)

עלילה

עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי שהתרחש ביפן. גיבור הסרט הוא הכלב האצ'יקו שזכה להנצחה. הסיפור עוסק בנאמנות ובקשר בלתי מנוצח שנוצר במקום הכי לא סביר שיקרה.
הסרט מתחיל בעולם המודרני, ובכיתה של תלמידים צעירים הצופים במצגת על גיבורים אישיים. ילד בשם רוני (קווין דהקוסטה) קם ומתחיל לספר על "Hachiko", הכלב של סבו. לפני שנים, גור אקיטה נשלח מיפן לארצות הברית, אבל הכלוב שלו נפל מעגלת המטען בתחנת הרכבת האמריקאית, שם הוא נמצא על ידי פרופסור במכללה בשם פארקר וילסון (ריצ'רד גיר). פארקר נכבש מיד על ידי הכלב. כאשר קרל (ג'ייסון אלכסנדר), בקר התחנה, מסרב לקחת אותו, פארקר לוקח את הגור הביתה למשך הלילה, אך אשתו קייט (ג'ואן אלן) מתעקשת שלא ישמרו את הגור.
למחרת פארקר מצפה שמישהו יפנה לתחנת הרכבת בחיפוש אחר הכלב, אולם איש לא פנה. הוא מגניב את הגור לרכבת ולוקח אותו איתו לעבודה, שם פרופסור ליפנית, קן (קארי הייגה טקה), מתרגם את הסמל על הצווארון של הגור כ: "האצ'י", שמשמעו ביפנית המספר 8 ומשמעותו גם "מזל טוב". פארקר מחליט לקרוא לכלב "האצ'י". קן מציין כי ייתכן והשניים נועדו להיות ביחד. בינתיים, קייט מקבלת שיחת טלפון על מישהו שמעוניין לאמץ את האצ'י, אולם אחרי שהיא ראתה מקרוב עד כמה בעלה קשור לכלב היא מספרת למתקשר כי הכלב כבר אומץ.
לאחר מספר שנים, האצ'י ופארקר קרובים מתמיד. אולם פארקר מופתע מסירובו של הכלב לרדוף אחרי כדור ולהחזיר אותו. בוקר אחד פארקר יוצא לעבודה והאצ'י מתגנב החוצה בעקבותיו לתחנת הרכבת ומסרב לעזוב עד שהוא לוקח אותו הביתה. באותו אחר הצהריים, האצ'י מתגנב לתחנת הרכבת וממתין בסבלנות לרכבת של פארקר. לבסוף פארקר מתרצה ולוקח את האצ'י לתחנת רכבת בכל יום והאצ'י חוזר אחר הצהריים ללוות אותו. זה נמשך זמן מה, עד שאחר צהריים אחד האצ'י מסרב לעזוב ונובח על פארקר. אך כשפארקר מתחיל ללכת האצ'י רודף אחריו והוא מחזיק בפיו את הכדור שסירב להביא לו עד לאותו הרגע. במהלך היום פארקר מחזיק את הכדור של האצ'י אולם באחד משיעוריו הוא לפתע מקבל התקף לב קטלני.
האצ'י מחכה לפארקר בתחנת הרכבת, אולם כשהרכבת מגיעה אין כל סימן לפארקר. הוא נשאר, שוכב בשלג, במשך מספר שעות, עד שמייקל (רוני סאבלט) חתנו של פארקר, מגיע לאסוף אותו. למחרת, האצ'י חוזר לתחנה ומחכה בה כל היום וכל הלילה. בחלוף הזמן קייט מוכרת את הבית והאצ'י נשלח לגור עם בתה אנדי (שרה רומר), מייקל, והתינוק החדש שלהם, רוני. עם זאת, בהזדמנות הראשונה, הוא בורח, ובסופו של דבר מוצא את דרכו בחזרה אל הבית הישן שלו ואחר כך אל תחנת הרכבת, שם הוא יושב במקומו הקבוע, אוכל נקניקיות שנתן לו ג'ס (אריק אבארי), הספק המקומי. אנדי מגיעה זמן קצר לאחר מכן ולוקחת אותו הביתה, אבל מאפשרת לו לצאת למחרת ולחזור לתחנה.
במשך תשע השנים הבאות, האצ'י מחכה יום-יום לבעלים שלו בתחנת הרכבת. נאמנותו זוכה לכתבה בעיתון המקומי. שנים לאחר מותו של פארקר, קייט חוזרת לפקוד את קברו כשהיא מבחינה בהאצ'י הזקן מחכה בתחנה. היא מתרגשת ויושבת לידו עד שהרכבת הבאה מגיעה. האצ'י חוזר לתחנת הרכבת מאוחר בלילה ועוצם את עיניו בפעם האחרונה. ואז, פארקר יוצא לתחנה מברך אותו כאילו שום דבר לא השתנה כלל, ושניהם מתאחדים בזמן שרוחותיהם עולות לגן עדן כדי להיות ביחד לנצח.
הסרט מסתיים בצילום של רוני, שוב בכיתה שלו, לאחר שהסיפור הסביר מדוע האצ'י תמיד יהיה הגיבור שלו. מאוחר יותר הוא פוגש את גור האקיטה שלו, לו קרא האצ'י, והם הולכים יחד לאורך אותה הדרך בה בילו פארקר והאצ'י הרבה שנים יחד.
יבגני קפלניקוב

ביוגרפיה

באליפות צרפת הפתוחה שנערכה בשנת 1996 זכה קפלניקוב בתואר, לאחר שניצח במשחק הגמר את מייקל שטיך מגרמניה ב-3 מערכות, 7–6(7–4), 5-7, 7–6(7–4). בשלב חצי הגמר הוא ניצח את פיט סמפראס מארצות הברית (1 בעולם) ב-3 מערכות. הוא זכה גם בטורניר הזוגות, ביחד עם דניאל ואצק מצ'כיה.
בשנת 1997 זכה קפלניקוב בטורניר זוגות לגברים ביחד עם דניאל ואצק, הן באליפות צרפת הפתוחה והן באליפות ארצות הברית הפתוחה. בסוף השנה, הוא הגיע למשחק הגמר באליפות סבב המאסטרס העולמי שבו הפסיד לפיט סמפראס ב-3 מערכות (3–6, 2–6, 2–6).
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 1999 זכה קפלניקוב בתואר לאחר שניצח במשחק הגמר את תומאס אנקוויסט משוודיה ב-4 מערכות, 6-4, 0-6, 3-6, 7–6(7–1). 
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 2000 הגיע קפלניקוב למשחק הגמר באליפות בו הפסיד לאנדרה אגאסי מארצות הברית ב-4 מערכות (6–3, 3–6, 2–6, 4–6) ולא הצליח להגן על תוארו.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת סידני (2000) זכה קפלניקוב במדליית זהב לאחר שניצח במשחק הגמר את טומי האס מגרמניה ב-5 מערכות (7–6(7-4), 6-3, 2-6, 6-4, 3-6).
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה בשנת 2002 זכה קפלניקוב בתואר זוגות גברים ביחד עם פול הרהויס מהולנד. שנה לאחר מכן, באליפות צרפת הפתוחה שנערכה בשנת 2003 הוא הגיע שוב למשחק הגמר ביחד עם פול הרהויס אך הם הפסידו לאחים בוב ומייק בריאן מארצות הברית בשתי מערכות 7-6, 6-3.

גביע דייוויס

בשנת 2002 זכה קפלניקוב בגביע דייוויס עם נבחרת רוסיה לאחר ניצחון 2-3 בטורניר הגמר, שנערך בהיכל הספורט פריז-ברסי שבצרפת לאחר ניצחון על הנבחרת המארחת.

לאחר קריירת הטניס

לאחר פרישתו מקריירת הטניס, בשנת 2005 השתתף קפלניקוב באליפות העולם בפוקר וכן השתתף בסבב טורניר הגולף האירופי. בשנת 2008 השתתף באליפות רוסיה הפתוחה בגולף.
כיום, עובד קפלניקוב כפרשן טניס בטלוויזיה הרוסית.
דניאל ברנולי

קורות חיים

דניאל ברנולי גדל במשפחה של מדענים נודעים. אביו היה יוהאן ברנולי ודודו היה יאקוב ברנולי. לדניאל הייתה מערכת יחסים עכורה עם אביו יוהאן. כאשר שניהם נרשמו לתחרות מדעית באוניברסיטת פריז בשנת 1734 ואף זכו בפרס במשותף, יוהאן לא יכול היה לסבול את "הבושה" של להיות מושווה לבנו, יחסיהם עלו סופית על שירטון והוא סילק אותו מהבית. כמו כן הוא ניסה לגנוב את הספר Hydrodynamica שכתב דניאל ולשנות את שמו ל-Hydraulica. למרות ניסיונותיו של דניאל להתפייס, שמר לו אביו טינה עד יום מותו.
דניאל למד רפואה בבזל, באוניברסיטת היידלברג בשנת 1718, ובשטרסבורג בשנת 1719, ואת הדוקטורט באנטומיה ובוטניקה קיבל בשנת 1721.
בשנת 1725 התקבל דניאל ברנולי יחד עם אחיו, ניקולאס ברנולי ה-II, כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג אך שמונה חודשים לאחר מכן, בשנת 1726, חלה ונפטר אחיו.
הוא לא אהב את המקום בשל פטירת אחיו, מזג האוויר ותחושת בידוד חברתית ובשנת 1727 כתב על כך לאביו. יוהאן ברנולי הצליח לסדר שאחד מתלמידיו הטובים ביותר, לאונרד אוילר, יסע לסנקט פטרבורג ויעבוד עם דניאל. אכן, תקופה זו הייתה הפורה ביותר שלו בסנקט פטרבורג. לבסוף, מחלה קלה בשנת 1733 נתנה לו את התירוץ הסופי לעזוב. הוא חזר לאוניברסיטת בזל שם היה מרצה לרפואה, מטאפיזיקה ומדעי הטבע עד למותו. בעבודת התזה שלו ברפואה משנת 1721 הוא עסק במכניקה של הנשימה. ב-1728 הוא פרסם מאמר מכני באופיו על התכווצות שרירים. באותה שנה הוא איתר את מיקום כניסתו של העצב האופטי לכתם העיוור. הוא גם כתב עבודה חשובה ביותר, ראשונה מסוגה, על חישוב העבודה הנעשית על ידי הלב כשהוא שואב את הדם.
עבודתו המתמטית הראשונה התפרסמה בשנת 1724 בסיועו של כריסטיאן גולדבך בעת ששהה בוונציה תחת השם Exercitationes (תרגילים מתמטיים) ובה, בין היתר, פתר את משוואת ריקאטי. שנתיים לאחר מכן הוא הדגיש לראשונה את הרעיון שלעיתים קרובות יש ערך רב בביטוי של תנועה של גוף בשני חלקים: תנועה מקבילה ותנועה סיבובית (סביב עצמו). עבודתו המפורסמת ביותר פורסמה בשנת 1739 תחת השם Hydrodynamica (הידרודינמיקה (ספר)) העוסקת בחקר המכניקה של הנוזלים. עבודה זו דמתה ל Méchanique Analytique (מכניקה אנליטית) של ז'וזף לואי לגראנז' בכך שסודר כך שכל התוצאות נובעות מעקרון יחיד, במקרה זה עקרון שימור האנרגיה. לאחר מכן פרסם עבודה על התאוריה של הגאות שעליה זכה בפרס מטעם האקדמיה הצרפתית ביחד עם אוילר וקולין מקלורין. עבודה זו סיכמה את כל מה שנעשה בתחום מהפרסום של הפרינקיפיה של אייזק ניוטון ועד למחקריו של פייר סימון לפלס. כמו כן הוא כתב מאמרים רבים על בעיות מכניקה שונות ובעיקר על תנודות של מיתר והפתרונות שנתנו על ידי ברוק טיילור וז'אן לה רון ד'אלמבר. ברנולי הוא הראשון שניסה לפתח תאוריה קינטית של גזים ויישם זאת כדי להסביר את החוק השני של רוברט בויל ואדם מריוט. תגלית יוצאת דופן אחת אליה הגיע בהקשר זה הייתה מתן הכללה למשוואת הגז האידיאלי ברוח דומה למשוואת ואן דר ואלס], כמאה שנה לפני שנוסחה על ידי יוהנס דידריק ואן דר ואלס.
בשנת 1738 פרסם את "Exposition of a New Theory on the Measurement of Risk" שמהווה בסיס לנושאים כלכליים רבים.
אחד הניסיונות המוקדמים ביותר לניתוח של בעיה סטטיסטית הכוללת נתונים מצונזרים היה הניתוח של ברנולי ב-1766 לתחלואת אבעבועות שחורות ונתוני תמותה כדי להדגים את היעילות של חיסון. לאור זאת, נחשב ברנולי לאבי תורת האפידמיולוגיה.
דר זוזובסקי

ביוגרפיה

זוזובסקי נולדה בתל אביב וגדלה ברמת השרון. בילדותה הדריכה בתנועת הצופים בעיר הולדתה. בשנת 2009 סיימה את לימודיה בתיכון אלון במגמת תיאטרון.
זוזובסקי התנדבה לשנת שירות, ולאחריו התגייסה לצה"ל בתור צלמת של להקות צבאיות.
היא למדה בקורסים "משחק מול מצלמה" בסדנאות הבמה, ולקחה שיעורים פרטיים אצל גל זייד.

קריירה

זוזובסקי השתתפה בפרסומות רבות, בהן שופרסל ו-TNT. היא שיחקה בהצגה "יהודי זקן בלונדינית" מאת אמנדה סטרס שביימה אלינור אגם בן דוד.
בין השנים 2012–2016 היא גילמה את דמותה של נטלי קליין למשך 3 עונות בסדרת הילדים והנוער "החממה" בניקלודיאון של yes.
בשנת 2013 החלה לגלם את דמותה של נועה דנון בסדרת הדרמה "בני ערובה" אשר שודרה בערוץ 10. באותה שנה החל לשחק בסדרת הפשע של HOT "פצועים בראש" בתפקיד נוהר שיף. 
באפריל 2014 השתתפה במופע "החממה Live" יחד עם חברי הסדרה. בנוסף דיגמנה במגזין האיטלקי "קוסמופוליטן". באוגוסט 2014 גילמה את חזי, האקרית בצבא, בעונה השלישית של דרמת הפשע היומית "נויורק" ב-Yes. בחודשים אוקטובר-נובמבר 2014 דיגמנה בקמפיין של "קסטרו", לצד עומר דרור ולירז דרור.
ב-2015 שימשה דר כפרזנטורית של חברת הנעליים "SCOOP" בנוסף באותה שנה, הובילה את קמפיין "fix girl" לנערות של חברת הבגדים "Fix".
בשנת 2015 שיחקה בסרט המצליח "איביזה" בתור רונה. מיולי אותה השנה, מובילה קמפיין בתור הפרנזטורית של "ספרינג". השתתפה גם במופע של "החממה" לשנת 2015. בנוסף, גילמה בתפקיד אורח את עופרי בסדרה הקומית "החדש של עומרי גורדון" של שידורי קשת.
במרץ 2016 החלה לשחק בסדרה הקומית לילדים של ניקלודיאון אצל yes, "מיסטר צ'יפס". החל מאפריל 2016 הפכה זוזובסקי לאחת הפרזנטוריות של חברת "קסטרו". במאי 2016 זוזובסקי נבחרה לדוברת בישראל של "מייבלין ניו יורק". חזרה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "פצועים בראש". 
החל מ-2017 זוזובסקי משחקת בעונה השנייה של סדרת הדרמה של קשת ואסי עזר "להיות איתה" בתור עדן אבירם / דניאלה אלטמן. באותה שנה נודע כי תשתף בעונתה השלישית של הסדרה "שכונה", אשר עלתה לשידור ב-2018.
ביולי 2018 החלה לשחק בסדרה המשפטית "פמת"א" בערוץ כאן 11, בתפקיד יערה שדה. באותה שנה שיחקה בסרט האמריקאי "פאפא", לצד דריל האנה, מישה ברטון ואן מרגרט. 
ב-2019 שיחקה בדרמה התקופתית של yes "פאנץ'" בתפקיד שלי.

חיים אישיים

הייתה בזוגיות עם הזמר והשחקן לי בירן מאז שנת 2014. השניים נפרדו במאי 2016. לאחר מכן יצאה עם הזמר אסף אבידן לתקופה קצרה.
נבהרדק (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה נבהרדק 49,107 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 89.29% בלארוסים, 4.52% רוסים, 4.22% פולנים ו-1.97% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (81.39%) ורוסית (17.39%).
הפרלמנט של ספורט1

רקע כללי

התוכנית מבוססת על התכנסות אנשי ספורט, כדורגלני עבר ועסקנים שמדברים על הכדורגל הישראלי ממבט נוסטלגי ועל השינויים שחלו בצורת המשחק לאורך השנים. השיחות מבוססות על הסיפורים מאחורי הקלעים, סודות מחדר ההלבשה והכל בנימה קלילה והומוריסטית. התוכנית אינה מאופיינת בשיחות בעלות שפה בוטה, צעקות והתפרצויות, כי אם בשפה קולחת, אך רגועה ומלאת ערגה לימים עברו.
התוכנית כמעט ולא נוגעת במצב הכדורגל הישראלי בהווה ויחד עם האורחים השונים, שחקני עבר ברובם, צוללת לעמקי ההיסטוריה והנוסטלגיה של הענף.

מבנה התוכנית

כל תוכנית מתבססת על אירוע שהתרחש בכדורגל הישראלי או בקבוצה ספציפית בתחום הכדורגל הישראלי. לכל נושא, מוזמנים אורחים הקשורים לאותו אירוע או משחק ויחד מנהלים חברי הצוות שיחה ערה ומעלים זיכרונות מאותו אירוע. בכל שבוע מצטרף לפאנל אורח בהפתעה, אורח שאינו ידוע לאנשי הצוות, למעט המנחה, והם מנסים לזהות מי הוא על ידי שאלות שנשאלים. עם הזיהוי נכנס האורח ומצטרף לשולחן.

משתתפי התוכנית

הפאנל כיום כולל את המנחה הראשי של התוכנית, עיתונאי ושדר הספורט מוטי חביב, ולצידו כדורגלני העבר יעקב בוזגלו, שייע פייגנבוים ורפעת ג'ימי טורק, אליהם מצטרפים בכל שבוע אורחים מתחלפים.
ראיה סייקינן

ביוגרפיה

ראיה סייקינן נולדה בעיר קוטקה במחוז קימנלאקסו שבדרום-מזרח פינלנד ב-11 בפברואר 1953. היא למדה ספרות פינית, פולקלור ופילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי וקיבלה את תואר הבוגר בשנת 1981. בין השנים 1981 ו-1984 עבדה כחוקרת במוזיאון המחוזי של קימנלאקסו, ומ-1984 ואילך התפרנסה מכתיבה. היא נספתה כשביתה נשרף בפברואר 2004.
ראיה סייקינן כתבה חמישה-עשר ספרים, ושמונה מתוכם הם קבצים של סיפורים קצרים: "בוא החורף" (1978), "הנידונים" (1982), "מוקד החיים" (1983), "שקר קטן" (1986), "איך האהבה נולדת" (1991), "טעם מתכת" (1992), "שם יפה" (1996) ו"ימים שנקנו ביוקר" (2003). בנוסף לאלה כתבה סייקינן גם את הרומנים "האי" (1988), "מטרד בנוף" (1994) ו"זה קרה כאן" (1999) ואת ספרי הילדים "אדוני המלך" (1986), "הילדה, העץ והראי" (1987), "פאן הסקרן" (1988) ו"הדג הענק" (1991). על כתיבתה הפורייה זכתה סייקינן פעמיים בפרס המדינה הפינית (1984 ו-1992), וכן בפרס מִיקָה וָלְטַרִי (1987), בפרס רוּנֶבֶּרְג (1993), בפרס אֵינוֹ לֵינוֹ (1998) ובפרס אוֹטַוָה (2000).
ביצירתה של סייקינן משמשים אירועים יומיומיים חלק מהדרמה הגדולה של החיים, והציר המרכזי של כתיבתה נע סביב מערכות יחסים בעייתיות, בראש ובראשונה בין גבר לבין אישה. האהבה, האכזבה, הכעס, הפרידה והבוגדנות הם יסודות המשולבים ביצירה זו אלה באלה, והם נדונים אגב התייחסויות היוצרת ליחסי-האנוש שכתיבתה עוסקת בהם. עולם החוויות של אישה בודדה או של אישה שנדחקה לשוליים וזיכרונות הילדות והנעורים הם שני הבסיסים העיקריים שהסופרת מסתמכת עליהם בכתיבתה. סייקינן לעולם אינה מתמקדת בחברה, אלא מפנה את זרקוריה תמיד אל היחיד. האירועים שהיא כותבת עליהם מועברים בקביעוּת דרך מסננת הדמיון העשיר, והזיכרון הסובייקטיבי תופש אותם כהתרחשויות רחוקות ומרוחקות. רגישוּת הכתיבה של סייקינן, ייחודה ועיקר מיומנותה הם ביכולתה לחדור אל מודעוּת האדם ולתאר אותה באמצעות נופי הנפש, מקומות שבירתם של הָרגשות וההקשבה למוזיקה של הבדידות.
ספרה של סייקינן "האי" ראה אור בעברית בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2004, ולתרגום הרומן בספר מצורף תרגומו העברי של הסיפור הקצר "הנשמה מלאכותית", הלקוח מתוך הקובץ "טעם מתכת". בשנת 2011 ראה אור קובץ סיפוריה "שקר קטן" בתרגום דנה שולגה-רז ובסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
טלוויזיה אינטראקטיבית

טלוויזיה אינטראקטיבית היא הפיכת הטלוויזיה למכשיר דו כיווני, כאשר המידע איננו זורם רק מן הטלוויזיה אל הצופה אלא הצופה הופך להיות פעיל בתהליך העברת המידע - כלומר הצופה הופך ל"משתמש".

הגדרה

הטלוויזיה עובדת על טכנולוגיה של שידור - ישנו גוף ש"משדר" תכנים  אל מקלטי טלוויזיה. הרעיון של טלוויזיה אינטראקטיבית הוא שהמשתמש יוכל לשלוט בתכנים המשודרים ובשלב מתקדם גם להשפיע עליהם. בימינו השליטה נעשית יותר ויותר גדולה. אם בעבר השליטה של המשתמש הוגבלה רק לכיבוי/הפעלה של המכשיר, קביעת הווליום ובחירת ערוץ, כיום בעקבות כניסת טכנולוגיות כגון VOD וTIVO המשתמש יכול לצפות באיזה תוכן הוא מעוניין לצפות באיזו שעה שהוא חפץ, להריץ קדימה ואחורה ולעצור. בנוסף על כך המשתמש יכול אף להשפיע על תכנים מסוימים כגון משחקים, תפריטים ואף לבצע הזמנות תכנים דרך הטלוויזיה.
בימינו, מעורבותו של המשתמש גדלה ככל שעובר הזמן וגם בעתיד צפויים להיות שינויים רבים בעקבות הרעיון של מיזוג הטלוויזיה והאינטרנט.

היסטוריה

מאז כניסתה הראשונה של הטלוויזיה לבתים פרטים בשנות ה-40 ניסו אנשי מדע להפוך את הטלוויזיה לכמה שיותר תחת שליטתו של המשתמש על אף סלידתם של אנשי רשתות הטלוויזיה שהיו מרוצים מכך שהם קובעים את לוח השידורים. 
ניסיונות ראשונים לטלוויזיה אינטראקטיבית שונה (לא רק כבלים) היו בשנות ה-90 כאשר הסדרה "החלטה רצחנית" הגרמנית ניסה לבצע מהלך מהפכני בטלוויזיה - הצופה היה יכול לבחור באיזה נרטיב לצפות: הסדרה שודרה בשני ערוצים במקביל והצופה היה יכול ל"זפזפ" באופן עצמאי בין הערוצים כאשר בכל ערוץ מגולם הנרטיב מנקודת מבטה של דמות אחרת.
היו גם ניסיונות פחות אוונגרדים לטלוויזיה אינטראקטיבית: בערוץ הילדים בשנת 94 שודרה התוכנית "הוגו" כאשר הצופה משתמש בטלפון על מנת לשלוט בדמות שפועלת בטלוויזיה עצמה.
כניסת הרשת האלחוטית Wi - Fi ותשתית טלוויזיה דיגיטלית אפשרו גישה קלה ונוחה יותר לשירותים שונים שהטלוויזיה האינטראקטיבית מציעה כמו: TIVO, VOD, תפריטים אינטראקטיבים ועוד.
לאט לאט האינטרנט משתלב עם הטלוויזיה האינטראקטיבית ותוך מספר שנים ניתן יהיה לצפות בטלוויזיה שונה לחלוטין ממה שהכרנו בשנות ה-90.
דוד בר-אילן

אודות

בר-אילן, יליד חיפה, למד פסנתר במכון למוזיקה בחיפה והיה מתלמידיה של גיטה ויצמן. כשהיה בן 17 זכה במלגה ללימודים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בשנת 1948 הפסיק את לימודיו כדי לחזור לישראל ולהלחם במלחמת העצמאות. בשנת 1950 סיים את לימודיו ואחר כך נשאר כארבעה עשורים בארצות הברית. היה פסנתרן מקצועי, והופיע בקונצרטים ורסיטלים. בשנת 1987 חזר לישראל עם אשתו.
בין השנים 1990 ל-1992 שימש כעורך בעיתון הג'רוזלם פוסט, וכעורך ראשי בין השנים 1996 ל-1999. בתפקידו כעורך היה דומיננטי בשינוי הטון של מערכת העיתון אשר זוהה כליברלי עד שנרכש בשנת 1989 על ידי קונרד בלק לכיוון ימני ושמרני.
בכהונתו הראשונה של בנימין נתניהו מונה לשמש כמנהל האגף לתקשורת ולתכנון מדיני במשרד ראש הממשלה. לאחר ההפסד של נתניהו בבחירות 1999 
חתם על חוזה להרצאות בארצות הברית. 
בפברואר 2000 לקה בהתקף לב קשה, שבעקבותיו סבל מסיבוכים שונים. בשנת 2003 נפטר בירושלים, היה בן 73 במותו. 
מדי שנה נערך כנס לזכרו באוניברסיטת אריאל.