google/wiki40b huggingface dataset:
התבדלות

התבדלות (בלועזית: איזוֹלַציוניזם) היא גישה של קבוצה חברתית (שבט, קבוצה אתנית, דת או מדינה) המעדיפה להסתגר או לסגור את שעריה (להגירה) כדי לשמר את תרבותה משינויים תרבותיים או דמוגרפיים. מטבעה, ההתבדלות מצמצמת את הפתיחות ושיתוף הפעולה עם גורמים שונים בסביבתה.

לפעמים משתמשים במונח בדלנות או בדלנות מדינית לתיאור גישה זו, אבל המונח "בדלנות" מתייחס לגישה אחרת (בלועזית: סֶפָּרָטיזם).

התבדלות בינלאומית

במישור היחסים הבינלאומיים, התבדלות היא מדיניות הדוגלת באי-מעורבות של מדינה בבריתות עם מדינות אחרות. רוב המדינות חסרות את הכוח להתמיד במדיניות כזו לאורך זמן.
שני המקרים הידועים ביותר של התבדלות הם שווייץ, שבמשך מאות שנים ועד לימינו אלה נוקטת מדיניות בדלנית, וארצות הברית, שעד מלחמת העולם השנייה החזיקה רשמית בעמדה זו למעלה ממאה שנים קודם לכן, כאשר הנשיא מונרו הכריז על כל יבשת אמריקה כמחוץ לתחום לכל מעצמה אירופית.
הפילוסוף עודד בלבן מאוניברסיטת חיפה הציע בספרו Politics and Ideology מטא-תאוריה פוליטית (המכונה "בלבניזם") המחלקת את הפוליטיקאים למתבדלים ומשתלבים.

התבדלות בארצות הברית

מאז מלחמת העצמאות האמריקאית, השפיעו הזרמים הבדלניים מאוד על הדיפלומטיה האמריקאית. אך הביטוי של מדיניות זו החל בשנת 1823, אז הכריז הנשיא ג'יימס מונרו על דוקטרינת מונרו. מונרו קבע כי "במלחמתן של המעצמות האירופאיות, בעניינים הנוגעים להן עצמן, לעולם לא נשתתף, ואין זה תואם את מדיניותנו לעשות כך. רק כאשר זכויותינו מופרות או נתונות בסכנה חמורה, רק אז נתכונן להגנתנו".
ואכן, במהלך רוב המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 הצליחה ארצות הברית לשמור על מדיניות זו ולא להתערב במלחמות פנים-אירופאיות. מעטות המדינות שהצליחו לשמור על התבדלות לאורך תקופה כה ארוכה. היסטוריונים מצביעים על מיקומה הגאוגרפי של ארצות הברית כגורם שאיפשר לה להצליח בכך.
השאלה מתי בדיוק חדלה הדוקטרינה מלהתקיים שנויה במחלוקת. יש שיציינו את מלחמתה של ארצות-הברית עם ספרד ב-1898, כתוצאה משאיפות אימפריאליסטיות לכיבוש הפיליפינים, כציון-דרך. אחרים מציינים את מלחמת העולם הראשונה, בה אוימה מדיניות הבדלנות על ידי מלחמת הצוללות חסרת האבחנה של גרמניה (ראו: מברק צימרמן). עובדה זו עזרה לנשיא וודרו וילסון לשכנע את עמו להיכנס בסוף למלחמה, ועקב כך שלחה ארצות הברית חיל משלוח גדול לאירופה, התערבות שהטתה את מאזני הלחימה כנגד מעצמות המרכז ותרמה לניצחון מדינות ההסכמה במלחמה. בתום המלחמה הכריז וילסון על החלפתה של דוקטרינת מונרו בדוקטרינת וילסון, התומכת במעורבות פעילה של ארצות הברית במערכת הבינלאומית ובחבר הלאומים, אך מבחינה מעשית חזרה ארצות הברית לעמדתה הבדלנית וברוח זו הקונגרס אף מנע את כניסתה של ארצות הברית לארגון חבר הלאומים שאותו הגה הנשיא.
רק המתקפה היפנית בפרל הארבור בשנת 1941, שהביאה להצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ניפצה סופית את מדיניות ההתבדלות של ארצות הברית, שהחלה להיקרע בתקופת האמנה האטלנטית, ולאחר מעורבותה במלחמה זו המשיכה להיות מעורבת כמעצמה במערכת הדיפלומטית העולמית על פי העקרונות שנוסחו בידי הנשיא טרומן.
מאז מלחמת העולם השנייה ארצות הברית הייתה שחקנית מרכזית בשני קונפליקטים בין-לאומיים רחבי היקף, המלחמה הקרה מסוף מלחמת העולם עד 1991 והמלחמה בטרור מ-2001 עד היום.
כיום קיימים כוחות פוליטיים אמריקאיים מכל רחבי הקשת הפוליטית הקוראים לחזרה למדיניות של התבדלות: מפרוגרסיביים (ראלף ניידר) ועד שמרנים (פט ביוקנן). המפלגה הבולטת ביותר בתחום זה היא המפלגה הליברטריאנית.
מבט

היסטוריה

מהדורת מבט הראשונה שודרה ב-1 באוגוסט 1968, הוגשה על ידי חיים יבין והנושא הראשון שסוקר במהדורה היה חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה. כבר בשבועות הראשונים לשידורה חל ויכוח על אורך המהדורה, על תכניה, ועל תקלות טכניות שחלו בשידורה.
בשנותיה הראשונות כללה התוכנית פחות פריטים, ועל כן הייתה איטית יותר. בהמשך התרבו הפריטים ובהתאם לכך התקצרו. הגשת התוכנית השתנתה מעט מאוד והיא מבוססת על מגיש או קריין באולפן שלעיתים גם מראיין מומחים לנושאים שעל סדר היום. בחלק מהזמן הוגשה התוכנית יחד על ידי זוג של קריין וקריינית, מה שקרה בעיקר בשנות השמונים בעת הגשתו המרובה של דניאל פאר את התוכנית. בשנות ה־70 וה־80, עד לתחילת השידורים של הערוץ המסחרי (ערוץ 2) זו הייתה תוכנית פופולרית ביותר.
משנת 1976 שודרה בערוץ גם תוכנית תחקירים אשר נקראה "מבט שני", המאזכרת בשמה את מהדורת מבט, וכן את העובדה שבמקרים רבים "מבט שני" שודרה לאחר מהדורת מבט.
ב-16 בפברואר 1983 שודרה התוכנית בשידור צבעוני לראשונה.
חיים יבין הוא המגיש הוותיק ביותר של "מבט לחדשות". הוא הגיש את מהדורת מבט לחדשות הראשונה, הפיק את השידור הראשון והמשיך להגיש את "מבט" במשך 40 שנה. כמו כן, בעקבות הגשה זו, זכה לכינוי "מר טלוויזיה", כינוי שדבק בו בעיקר בשנות השמונים. יבין ליווה את התוכנית במשך רב ימיה, מלבד שנות השמונים, אז כאמור, שידרו את התוכנית דניאל פאר, ירון לונדון ואחרים.
בשנת 1997 שונה פורמט התוכנית עקב עזיבתו של יבין לחדשות ערוץ 2. גאולה אבן נבחרה להחליפו.
רשת ב' שידרה בכל ערב את מהדורת "מבט" ברדיו, במקביל לשידור המהדורה בטלוויזיה.
ויקטור כריסטנקו

ביוגרפיה

ב-1979 הוא סיים את לימודיו במכון להנדסה מכנית בצ'ליאבינסק תוך התמחות בכלכלה וניהול בנייה. ב-1983 השלים תואר שלישי במכון לניהול במוסקבה.

קריירה פוליטית

במהלך סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה בתפקידים שונים בממשל של מחוז צ'ליאבינסק. ביולי 1997 ויקטור כריסטנקו עבר למוסקבה והתמנה לסגן שר האוצר בממשלת ויקטור צ'רנומירדין. באפריל 1998 התמנה לסגן ראש הממשלה האחראי על מדיניות הפיננסית. בתפקיד זה הוא כיהן בממשלות שונות במהלך 1998-2000. כריסטנקו כיהן כראש ממשלת רוסיה בפועל (ממלא מקום ראש הממשלה) במשך מספר שבועות בשנת 2004 לאחר שהנשיא ולדימיר פוטין פיטר את מיכאיל קסיאנוב וממשלתו. מעמדותו לא הוגשה לאישור הדומה.
ב-1 במרץ 2004 פוטין קידם את מיכאיל פרדקוב לתפקיד ראש הממשלה הבא וחריסטנקו מונה לשר התעשייה בממשלת פרדקוב. הוא המשיך לכהן כשר התעשייה גם בממשלת פוטין השנייה והתפטר בינואר 2012. הוא מונה ליושב ראש הוועדה הכלכלית שאמורה לטפל בנושאים שונים של ברית כלכלית בין רוסיה, בלארוס וקזחסטן. תקופת הכהונה היא 4 שנים.
הוא קיבל עיטור הכבוד (2012) ומדליית עיטור ההצטיינות למען המולדת (2006,2007)
רעייתו השנייה של כריסטנקו היא שרת הבריאות והרווחה, טטיאנה גוליקובה (משנת 2003). מנישואים קודמים יש לו 3 ילדים.
פולי פוקט (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

הסדרה מספרת על פולי, נערה צעירה שקיבלה מסבתה תליון קסום. בעזרת התליון היא מאפשרת לה ולחבריה להתכווץ לגודל מזערי באמירת המילים "זמן מזעור". בכל פרק, פולי וחבריה עוברים הרפתקאות שונות ומצחיקות.
מגילת אנטיוכוס

מגילת אנטיוכוס  או אנטיוכס (נקראת גם מגילת בני חשמונאי, מגילת חנוכה ומגילה יוונית) היא מדרש אגדה קצר המתאר את נס החנוכה ואת מרד החשמונאים. המגילה היא החיבור היחיד המוקדש למאורעות אלה שהשתמר בספרות חז"ל. אף שאיננה חלק מהתנ"ך, בקהילות רבות נהוג היה לקוראה בחנוכה, בדומה לקריאת מגילת אסתר בפורים.

תפוצה

המגילה נשמרה במקור ארמי, רבי סעדיה גאון תרגמה לערבית והוסיף לה מבוא. המגילה נכללת במספר כתבי יד של התנ"ך ובסידורי תפילה (למשל במחזור ישן דפוס סלוניקי, סידור ספרדי דפוס וויען תק"פ וסידור "עבודת ישראל" הוצאת רעדעלהיים תרכ"ח). 
במספר קהילות בתימן ובאיטליה ובקוצ'ין נהגו לקרוא בה בחנוכה. ייתכן שהיו קהילות שקראו בה עם ברכה בשם ומלכות, משום שהרי"ד נצרך לכתוב שאין לברך על קריאתה.

תיארוך

רבי סעדיה גאון קבע את זמן חיבור המגילה לימי בית חשמונאי. רב שמעון קיירא כתב אודותיה: "זקני בית שמאי ובית הלל כתבו מגילת בית חשמונאי, ועד עכשיו לא עלתה לדורות, ולא נקבעה בין כתבי הקודש." לפי תיארוכים אלה המגילה קדומה לספרי החשמונאים. במחקר ישנן השערות נוספות החל מהמאה ה-1 לפנה"ס, עד למאה ה-11. השערה נוספת, המתבססת על פרשנות שומנה לדברי רס"ג, היא שרס"ג בעצמו העלה אותה על הכתב ופיסק אותה לפסוקים, על סמך מסורות שונות שרווחו בעל פה.

מערכה ראשונה נגד ניקנור

המגילה מתארת את עוצמתו המדינית של אנטיוכוס (ובגרס משנהו) ושנאתו ליהודים, אנטיוכוס שולח את ניקנור לירושלים, מציב פסל וזובח חזיר בבית המקדש. עקב חילול בית המקדש, פורץ המרד הראשון שיזם יוחנן בן מתתיה הכהן הגדול, יוחנן הצליח על ידי תחבולה להרוג את ניקנור בעזרת בית המקדש, על ידי דקירתו בחרב קטנה שהחביא. לאחר מכן יצא יוחנן למלחמה, הניס את הפולשים תוך כדי הריגת 27,700 חיילי אויב, לאחר שחזר מהמרדף בנה מנורה בשם "מקבי".

מערכה שלישית נגד בגרס

לאחר התבוסה, המליץ בגרס לאנטיוכוס שיש לכנס צבא גדול כנגד היהודים, הכולל פרשים ופילים "מלובשי שריון", כמה מדינות חברו כדי לדכא את המרד ביהודה, כבשו שוב את ירושלים פרצו 13 פרצות בבית המקדש, הפסיקו את אספקת המים והעלו אותה באש.
מתתיה ובניו התכנסו במצפה גלעד, קריאה לצום ותפילה להצלחת המשך המערכה, מתיתיה מברך את בניו לקראת המערכה, בתחילת המערכה מת יהודה, ומתתיה הזקן יצא להלחם עם בניו במקומו, תפקידו של אלעזר היה להרוג את הפילים, ושם מצא את מותו. הקרב הוכרע בני חשמונאי הרגו רבים מהיוונים, ואת בגרס שרפו באש. לאחר המלחמה, אנטיכוס ברח מבושה, והתאבד.
לבסוף מתארת המגילה את שיקום וטיהור בית המקדש, נס פך השמן וקביעת חג החנוכה לדורות.
מינקיבצי

יהודי מינקיבצי

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,600 יהודים, כמחצית תושביה. בתקופה הסובייטית פעלה בעיירה מועצה יהודית ממלכתית, והוקם בסמוך אליה קולחוז יהודי.
ב-11 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך זמן קצר את יהודיה בגטו שהוקם בה, תוך שוד רכושם.
בסוף אוגוסט 1941 הובלו כ-2,200 יהודי הגטו שבעיירה לכפר הסמוך גלובוצ'ק, ושם נורו למוות עם יהודים נוספים מהסביבה.
פיתום הוצאה לאור

פיתום הוצאה לאור היא הוצאת ספרים המתרכזת בספרי עיון וביקורת בנושאי אמנות, צילום, קולנוע ותרבות חזותית, וכן בספרי שירה וסיפור קצר. 
ההוצאה הוקמה ב-2006 על ידי אסתר דותן. דותן היא הבוחרת את ספרי ההוצאה והעורכת, ואם לא מצוין אחרת הספרים תורגמו מאנגלית על ידה. 
הספר הראשון שיצא לאור הוא מבחר מאמרים של האמנית מרתה רסלר, "בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות". באותה שנה, 2006, ראה אור גם מבחר שירים ראשון בתרגום לעברית של הסופרת והמשוררת האקטיביסטית האמריקאית גרייס פיילי, "איש זר שרק לכלב".
ב-2007 ראה אור ספרה של קתרין לאפטון על יצירות הבמאי הצרפתי הפואטי-פוליטי כריס מרקר, "כריס מרקר: זכרונות מן העתיד". יוצר נוסף שהוצג לראשונה בעברית הוא הסופר, מבקר האמנות והצייר הבריטי הרדיקלי ג'ון ברג'ר, שספרו "אחֹז בכל היקר: איגרות על הישרדות ומרי" ראה אור ב-2008, וספר מסות נוסף שלו, "על ההתבוננות", ראה אור בעברית ב-2012. ספרו של מחמוד דרוויש, "כפרחי השקד או רחוק יותר" יצא בשיתוף עם ספרי עיתון 77 ב-2008. ב-2009 ראה אור קובץ הסיפורים הראשון של יורם נסלבסקי, "לעיני השמש הזאת", וספרו השני, "איש על ספסל", ראה אור ב-2019. שניים מספריו של האוצר, הפילוסוף ותאורטיקן האמנות בוריס גרויס, ראו אור בפיתום: "כוח האמנות", 2009; מסתו על מחשבת הקומוניזם, "המיספח הקומוניסטי", 2014, תורגמה מגרמנית על ידי אדם טננבאום. ספרו של הצלם, האוצר והתיאורטיקן הבריטי דייוויד קאמפני, "צילום, קולנוע, צילום", על ההשראה ההדדית בין צילום לקולנוע על רקע התמורות בתפקידיהם     החברתיים, ראה אור בעברית ב-2011. ב-2013 תורגם לעברית ספרו של תיאורטיקן האמנות מפרינסטון, האל פוסטר, "אמנות, אדריכלות: סיבכת קשרים, תסבוכת, תסביך", הדן ברטוריקה הפוליטית/כלכלית/חברתית/אזרחית של צורות, תפיסת     חלל וחומרים והשלכותיה דרך גופי עבודה של אדריכלים ואמנים בחמישים השנים האחרונות. ספרה של האמנית והמסאית הגרמנייה היטו שטיירל, "חלכאי המסך: מסות על פוליטיקה של דימוי חזותי", ראה אור בעברית ב-2015 והוא מסיט את     הדיבור מהפוליטיקה של הייצוג אל בחינת הייצוג של הפוליטי. לראשונה בעברית שני ספרים של אלכסנדר קְלוּגֶה הגרמני - הקולנוען, הסופר, ההוגה החברתי והיוצר לטלוויזיה, בתרגומה מגרמנית של נועה קוֹל: "הנקודה העיוורת של השטן", סיפורים, 2016, והמונטאז' הספרותי, אבן דרך בספרות הגרמנית מ-1977, "הפצצת הלברשטאדט בשמונה באפריל 1945", 2019. ב-2018 ראה אור בעברית הרומן הפיקרסקי "סודו של השוולייה" מאת בריאן או'דוהרטי, האמן הפוסט-מינימליסט, הסופר והמסאי האירי, מי שטבע את הביטוי הביקורתי "קובייה לבנה", על דמותו ההיסטורית של הדיפלומט הצרפתי השוולייה דֶ'אוֹן בן המאה ה-18.
אנטולי טראסוב

ילדותו

טראסוב נולד במוסקבה כבן בכור להוריו. אביו עזב את הבית כשטראסוב היה בן 10, והוא גדל עם אימו ואחיו הצעיר יורי.
הוקי קרח היה באותה תקופה ספורט זניח בברית המועצות, ללא תוכנית מסודרת, וספורט הקרח הפופולרי היה בנדי. במהלך ילדותו נבנה בית הספר להוקי קרח של דינמו מוסקבה, ויחד עם אחיו יורי החל טראסוב לשחק בקבוצות הגילאים של המועדון ולאחר מכן בקבוצה הבוגרת.

קריירת אימון

ב-1937 החל ללמוד בבית הספר למאמנים במכון לחינוך גופני של מוסקבה. לאחר שסיים את לימודיו ב-1939 אימן לראשונה קבוצת הוקי קרח, דינמו אודסה, בה גם שיחק כמאמן-שחקן. במקביל לקריירת ההוקי שיחק גם כדורגל בקבוצה.
עד התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה לא הייתה קיימת למעשה בברית המועצות תוכנית הוקי קרח מסודרת. טראסוב נחשב למי שבנה תוכנית כזו למעשה כמעט מאפס.
הוא התחיל את בניית התוכנית בקבוצת וו"ס מוסקבה שאך זה נוסדה, ושימש בה כמאמן-שחקן. לאחר זמן קצר עבר למועדון הספורט של הצבא האדום, צדק"א (לימים צסק"א מוסקבה) שהקים קבוצת הוקי קרח שטראסוב נחשב לאחד ממייסדיה. עד 1975 שימש כמאמן או עוזר מאמן בקבוצה, למעט הפסקות קצרות, כשעד 1953 גם שיחק בקבוצה כמאמן-שחקן. הוא היה מהגורמים המשמעותיים בהפיכתה לקבוצה החזקה ביותר בהוקי קרח הבינלאומי, תוך שהיא זוכה ב-19 אליפויות של ברית המועצות.
הוא החל לאמן את נבחרת ברית המועצות ב-1958, וב-1960 עבר למשרת עוזר ויועץ למאמן שירש אותו, ארקדי צ'רנישב. בשתי המשרות הוביל את הנבחרת ל-9 אליפויות עולם רצופות, מהן 3 מדליות זהב אולימפיות (בתקופתו של טראסוב האולימפיאדה נחשבה גם לאליפות העולם באותה שנה).
ב-1974 התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח כ"בונה" (builder). ב-1997, כשפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ייסדה את היכל התהילה של ההוקי הבינלאומי, התקבל טראסוב כחבר גם בו במחזור הראשון של המתקבלים.

שיטת משחק וטכניקות אימון

לטראסוב מיוחסת הנחלת שיטת המשחק שאיפיינה את ההוקי קרח הסובייטי - דגש על משחק קבוצתי מרובה מסירות ותנועה מהירה ללא הדיסקית, יחד עם משטר נוקשה של כושר גופני שכלל לעיתים שלושה אימונים ביום.

מותו ומורשתו

טראסוב מת ממחלה קשה ב-1995.
ספינה של הצי הצפוני נקראת על שמו. כמו כן נקרא על שמו אחד הבתים של ליגת ה-KHL - הליגה הבכירה המבוססת ברוסיה.
אחיו הצעיר יורי, איתו החל את דרכו בענף, נהרג ב-1950 בהתרסקות המטוס של קבוצת וו"ס מוסקבה בסברדלובסק.
בתו, טטיאנה טראסובה, היא מאמנת החלקה אמנותית הנחשבת למאמנת המצליחה ביותר בתולדות הענף - חניכיה זכו ב-8 מדליות זהב אולימפיות וב-41 תארים באליפות העולם ואליפות אירופה.
גבוט

הגָבוֹט (צרפתית: Gavotte) הוא במקורו ריקוד עם צרפתי. הריקוד נקרא על שם איכרי מחוז דופינה בדרום מזרח צרפת. הרישום הראשון של הריקוד הוא משנות השמונים של המאה ה-16. הריקוד הפך לפופולרי במשך השנים, עד לפרוץ המהפכה הצרפתית. כאשר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הכניס אותו לאולמות הריקודים המלכותיים, הפך לריקוד קלאסי.
ריקוד הגבוט הוא בעל קצב מתון של 4/4. הריקוד מלווה בהצלבות רגליים וקפיצות, במהלך השנים שונה הריקוד וקיבל אופי חברתי מיוחד, שכן הגברים והנשים היו מתנשקים אלו עם אלו כחלק מהריקוד.
ולינגראד

היסטוריה

ראשית התיישבות אנושית מאורגנת במקום מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. ב-46 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית בהנהגת הקיסר קלאודיוס והרומים הקימו במקום ישוב מבוצר וסנטוריום. בהמשך עבר האזור לשליטת האימפריה הביזאנטית ובמהלך המאה ה-6 החלה הגירה נרחבת של שבטים סלאבים. ב-821 נכבש המקום על ידי מאלאמיר ח'אן האימפריה הבולגרית הראשונה והוקם ישוב בשם גראדוט הממוקם כ-2.5 קילומטרים מהעיר המודרנית. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נתגלו מטבעות זהב מתקופתו של איוון אלכסנדר, קיסר האימפריה הבולגרית השנייה. 
ב-1371 נכבש האזור על ידי צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. בתקופת שלטונו של מהמט הרביעי ניסו העות'מאנים להמיר את דתם של התושבים באזור מנצרות אורתודוקסית לאסלאם סוני תוך התנגדות אלימה של תושבי הכפרים צ'פינו, לדז'נה וקמניקה, אשר שמם מתועד לראשונה בעת ההיא בתעודות עות'מאניות. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה בוצע טרנספר נרחב של אוכלוסייה מוסלמית. לאחר המלחמה נותר האזור חלק מהמחוז האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 הוא אוחד עם נסיכות בולגריה.
ב-28 בינואר 1948 הוחלט לאחד את הכפרים צ'פינו, לדז'נה וקמניקה לעיירה אחת אשר מ-1977 ידועה בשם ולינגראד. בראשית שנות ה-90 זכתה למעמד של עיר. ראש העיר ולינגראד איוון לבנוב זכה במדליית ארד באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) והיה לבולגרי הראשון שזכה במדליה במשחקי החורף האולימפיים.

כלכלה ודמוגרפיה

בעיר מגמה מאוזנת של תמותה לעומת ילודה וכן מאזן הגירה מאוזן וכך כמות האוכלוסין יציבה בעשור הראשון של המאה ה-21. 70.5% מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי, 23.9% ממוצא טורקי ו-5.1% הם צוענים. 36.4% הם בעלי השכלה תיכונית או על תיכונית, 34.9% הם בעלי השכלה יסודית או סיימו חטיבת ביניים ו-25.7% הם בעלי השכלה יסודית לא מלאה. 2.8% מהאוכלוסייה אינה אוריינית. דרך העיר עובר כביש בין עירוני מהיר אחד שמספרו II-82. בעיר תחנת רכבת קטנה ובה מסילה אחת. בסביבות ולינגראד מרחצאות מרפא המהווים יעד תיירותי וכן מספר מפעלי טקסטיל ומזון.

אקלים

בעיר שורר אקלים ממוזג הררי כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 9ᵒc וערכי הקיצון נעים ממינוס 3ᵒc בינואר ועד 19ᵒc ביולי.
אלן האדסון

קריירת הכדורגל

האדסון לא הצליח להתקבל לקבוצת הנוער של פולהאם כשהיה תלמיד בבית הספר, ובמקום זאת חתם בקבוצת הנוער של צ'לסי. בעקבות פציעה הוא החמיץ את ההזדמנות לשבור את שיא השחקן הצעיר ביותר המשחק בבוגרים של צ'לסי, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בו הפסידה קבוצתו 0 - 5 לסאות'המפטון ב-1 בפברואר 1969.
הוא התבלט בזכות יכולתו הגבוהה לצידם של שחקנים ידועים כגון פיטר אוזגוד וצ'ארלי קוק. במהלך עונת 1969/1970 הוא ביסס את מעמדו בעמדת הפליימייקר של צ'לסי, ובישל מספר שערים לאוסגוד ולאיאן האצ'ינסון, שסייעו לצ'לסי לסיים במקום השלישי בליגה.
האדסון השתתף בכל משחקי צ'לסי בטורניר גביע ה-FA של 1970, אך החמיץ את הגמר בעקבות פציעה נוספת. המשחק עצמו הסתיים בניצחון על לידס יונייטד. מאוחר יותר באותה שנה היה לו חלק חשוב בזכיית צ'לסי בגביע המחזיקות לאחר ניצחון על ריאל מדריד.
הנהלת צ'לסי החליטה להקים יציע מזרחי חדש בסטמפורד ברידג', והנטל הכלכלי שנגרם כתוצאה מכך היה גדול. ההנהלה החליטה לשחרר מספר שחקני מפתח, ורמת המשחק החלה לרדת. גמר גביע הליגה (1972) שנערך באצטדיון ומבלי הסתיים בהפסד 1 - 2 לסטו סיטי, והאדסון ואוזגוד הועבר לרשימת ההעברות של צ'לסי בינואר 1974 בעקבות סכסוך עם המאמן דייב סקסטון. חודש אחד לאחר מכן הועבר האדסון לסטוק סיטי תמורת 240,000 לירות שטרלינג.
טוני וודינגטון, מאמן סטוק, ראה בהאדסון את החלק החסר להרכב שהיה אמור להתחרות באופן רציני על האליפות של 1975. האדסון הפגין יכולת גבוהה מאוד, תחת הנהגתו של וודינגטון, אך לבסוף המועדון סיים רק במקום השני, במרחק של ארבע נקודות מדרבי קאונטי.
האדסון הושעה מנבחרות אנגליה לאחר שסירב לצאת למסע משחקים עם הנבחרת עד גיל 23, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה רק ב-1975 כאשר זומן על ידי המאמן דון ריווי בעקבות יכולתו בליגה. הוא הצטיין בניצחון 2 - 0 על נבחרת גרמניה המערבית בוומבלי, ולאחר מכן בניצחון 5 - 0 על נבחרת קפריסין. אולם, הוא לא זומן למשחקים נוספים בעקבות פציעות ומחלוקות עם דון ריווי.
הנהלת סטוק סיטי נאלצה לשחררו בדצמבר 1976, והוא הועבר לארסנל תמורת 200,000 לירות שטרלינג. האדסון סייע לארסנל להעפיל לגמר גביע ה-FA ב-1978, שהסתיים בהפסד 0 - 1 לאיפסוויץ' טאון, אך בעקבות מחלוקות עם המאמן טרי ניל הוא הועבר לסיאטל סונדרס מארצות הברית תמורת 100,000 לירות שטרלינג. בסתיו 1979 הוא חתם בקליבלנד פורס מהליגה לכדורגל אולמות. לאחר מכן הוא עבר להרקולס אליקנטה מספרד לפני שחזר לצ'לסי, אז בליגה השנייה, ולא הצליח לשחק שם בעקבות מחלתו ופציעתו. הוא חזר פעם נוספת לסטוק סיטי, וסייע למועדון להינצל מירידה בעונת 1983/1984.

לאחר הפרישה

האדסון סבל ממספר בעיות לאחר פרישתו. הוא סבל מאלכוהוליזם ונאלץ להכריז על פשיטת רגל. בדצמבר 1997 הוא נפצע בצורה קשה לאחר שנדרס על ידי מכונית. במשך חודשיים הוא היה בתרדמת, והרופאים לא היו אופטימיים לגבי סיכויי החלמתו. למרות זאת הוא הצליח להחלים בצורה מלאה.
האוטוביוגרפיה שלו "The Working Man's Ballet" נמכרה היטב בחנויות, וכתוצאה מכך הוא זכה למשרה של כותב טור בעיתון סטוק איבנינג סנטינל ובעיתון דה ספורטינג לייף. בשנת 2003 הוא הוציא בהוצאה עצמית ספר נוסף בשם "The Talisman". בשנת 2004 הוא גילם את עצמו בהופעת אורח בסרט הבריטי "The Football Factory".
האדסון הצטרף לרדיו נאפה מקפריסין ביוני 2006, ועבד כפרשן בזמן מונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. בשנת 2008 הוא הוציא לאור את ספרו השלישי, "The Waddington Years", שבו הוא תיאר את ידידותו ארוכת השנים עם טוני וודינגטון.
אנתוני האדסון, בנו, הוא המאמן של ריאל מרילנד מהליגה השלישית האמריקנית.
עכשיו מעונן

סינגלים

הסינגל שליווה את יציאת התקליט היה שיר הנושא, "עכשיו מעונן". השיר הפך ללהיט ענק והוא לווה בקליפ. בטרם יצא התקליט, שיר הנושא בוצע לראשונה בעונה הראשונה של הסדרה עניין של זמן בה השתתף.
בהמשך יצאו "בוכה על הקבר", "שיר הסמרטוטים" ו"אילנה", שנכתב לחברתו דאז אילנה ברקוביץ'. "בוכה על הקבר" לווה בקליפ בו אמו של גפן יוצאת מתוך ארון קבורה. השיר הפך ללהיט גדול והגיע למקום ה-6 במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ג של רשת ג'. "עכשיו מעונן" הגיע למקום ה-9 ו"שיר הסמרטוטים" למקום ה-20. גפן עצמו הוכתר כזמר השנה.
שירים בולטים נוספים מהאלבום הם "אל תדאג", "על הכנרת בזריחה" ו"אני שונא".
אולנד

היסטוריה

אולנד השתייכה בעבר לממלכת שוודיה. אולם, בעקבות המלחמה הפינית בין רוסיה לשוודיה בשנים 1808 - 1809 ויתרה שוודיה על אולנד, יחד עם פינלנד, לטובת רוסיה במסגרת הסכם פרדריקסהאמן שנחתם ב-17 בספטמבר 1809. עם התמוטטות רוסיה הצארית העבירו תושבי אולנד באוגוסט 1917 בקשה לממשלת שוודיה לשוב לריבונות שוודית. פינלנד, שהכריזה על עצמאות בדצמבר 1917, לא הסכימה לכך, אולם נאותה להעניק אוטונומיה מסוימת לתושבי אולנד, במסגרת חוק משנת 1920. הסוגיה נדונה בחבר הלאומים, שביוני 1921 קבע הסכם פשרה בין הצדדים: אולנד נותרה בריבונות פינית, אולם פינלנד התחייבה לשמור על התרבות והשפה השוודית באולנד יחד עם האוטונומיה המובטחת. בנוסף, נקבע כי אולנד תיוותר מפורזת. בשנת 1922 נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט האולנדי, אשר התכנס לראשונה ב-9 ביוני. יום זה נחוג כיום הלאומי האולנדי.

פוליטיקה

אולנד היא אוטונומיה אשר לה מערכת פוליטית משלה. אף על פי שאולנד היא אוטונומיה, היא עדיין רשאית לבחור נציג אחד שייצג אותה בפרלמנט הפיני. בפרלמנט של אולנד 30 מושבים. המפלגה השולטת בו היא מפלגת "מרכז אולנד", שהשיגה בבחירות האחרונות בשנת 2011 שבעה מושבים.
החוק הפיני חל בעניינים הנוגעים למדיניות החוץ, המשפט האזרחי והפלילי, המכס והמדיניות המוניטרית.

אולנד והאיחוד האירופי

ב-20 בנובמבר 1994 נערך משאל עם באולנד בנושא ההצטרפות לאיחוד האירופי. רוב התושבים הצביעו בעד ואולנד הצטרפה לאיחוד בעקבות פינלנד בשנת 1995, תחת מספר סייגים כגון הקביעה כי רק תושבי אולנד רשאים להחזיק בנדל"ן או חברות באיים (אך בפועל סייגים אלו אינם מיושמים בחומרה). סייג חשוב נוסף אשר פינלנד דרשה בעת ההצטרפות לאיחוד האירופי הוא כי מעבורות בין פינלנד לשוודיה ימשיכו ליהנות מהזכות למכור מוצרים פטורים ממכס בתנאי שהמעבורות יעגנו במרייהאמן (בפועל, מדובר בעיקר במשקאות אלכוהוליים). כפועל יוצא מכך, אולנד מהווה אזור-מס נפרד.

דמוגרפיה

בשנת 2018 מנתה אוכלוסיית אולנד 29,789 נפש. כ-90% מהאוכלוסייה מתגוררים על האי Fasta Åland ("אולנד הרציף"). בעיר הבירה מרייהאמן מתגוררים כ-39% מתושבי החבל (11,743 בשנת 2018). מרייהאמן נוסדה בשנת 1861 על ידי הצאר אלכסנדר השני, אשר נתן את העיר שמה, כלומר "הנמל של מארי", על שם אשתו. יש רק 11743 תושבים במרייהאמן, אך לעיר באים עד 1.5 מיליון מבקרים בשנה. כמעט כל תושבי אולנד הם שוודים מבחינה אתנית.
רוב תושבי אולנד (82.1%) משתייכים לכנסייה הלותרנית.
יער דין

יער דין הוא אזור גאוגרפי והיסטורי במחוז גלוסטרשייר שבאנגליה. צורת אזור יער דין - משולש המשתרע בין הנהר ויי במערב ובצפון, הנהר סוורן בדרום והעיר גלוסטר במזרח. שטחו של האזור כ-110 קמ"ר, והוא מיוער ברובו. יער דין הוא היער העתיק ביותר באנגליה הקיים כיום. חלקים מהיער משתרעים מעבר לגבול מחוז גלוסטרשייר לתוך ויילס.

היסטוריה

יער דין הוכרז כיער מלכותי על ידי ויליאם הכובש, לפני כמעט 1,000 שנים, במטרה להפוך את היער לאזור ציד מלכותי. אזור היער היה מיושב עוד קודם לכיבוש אנגליה על ידי הנורמנים בשנת 1066. ביער התגלו יישובים מתקופת הברזל וכן מספר יישובים רומיים, בשל מרבצי עפרות הברזל שבאזור, ומרבצי הפחם.
מאז תקופת ויליאם הכובש היה היער יער מלכותי (היינו אתר ציד בו מותר רק לבני בית המלוכה הבריטי לצוד). אולם בשל מרבצי עפרות הברזל, נותרו באזור היער שטחי כרייה של מתכות ופחם. על אף היותו של היער שטח מלכותי, העניק אדוארד הראשון זכות לכל תושבי היער (אנשים שנולדו בכפרים המצויים בשטח היער) הרשאה מלכותית לכרות בו פחם.
מעצי היער נבנו ספינות רבות עבור הצי המלכותי בהם הספינה "ויקטורי" של האדמירל הוריישו נלסון.
ריבויים של מרבצי הפחם באזור הביאו להקמת מכרות רבות בתקופת המהפכה התעשייתית. הכרייה המסחרית של פחם באזור הופסקה בשנת 1965.
כיום מהווה אזור היער אתר תיירות והכפרים בו מתפרנסים בעיקר מתיירות הנופש המקומית.

חי וצומח

באזור יער דין צומחים בעיקר עצים ירוקי עד, ובעיקר עצי אלון אולם גם צפצפות, אשוח דאגלס ואורנים.
בעבר היו ביער איילים רבים, אולם אלה נכחדו באזור בשל ציד רב. לאחר מלחמת העולם השנייה הושבו האיילים ליער. הסנאים האדומים שהיו באזור נכחדו, אולם ניתן למצוא ביער סנאים אפורים רבים. ביער חזירי בר רבים

היער בתקשורת ובספרות

ביער מוקמה עלילת סדרת הטלוויזיה הבריטית "בראשית" (אף שזו צולמה ביערות בקרבת לונדון). כמו כן צולמו במערות קלירוול סדרות טלוויזיה רבות והסרט "Outlaw" משנת 2007 צולם אף הוא באזור קולפורד שביער.
בספר "הארי פוטר ואוצרות המוות" מוצאים הארי פוטר וחבריו את חרבו של גריפינדור ביער דין.
וגרה

היסטוריה

במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון והיה לאזור שיושב בביתא ישראל. במאה ה-14 הגיעו לאזור צבאות האימפריה האתיופית תחת הקיסר עמדה ציון הראשון והחלו בפעילות מיסיון וסיפוח המחוז. ההתנגדות היהודית לסיפוח הגיעה בעיקר מממלכת הגדעונים אשר הובילה למלחמה בווגרה כנגד הקיסר יסחק בתחילת המאה ה-15 ושבה נטבע המושג פלאשים. לחימות נוספות בין הצדדים המשיכו לסירוגין עד לתחילת המאה ה-17 והחל ממאה זו החלו בווגרה תהליכי אמהריזציה עד שהאמהרים הפכו לרוב וביתא ישראל למיעוט הפזור ביניהם.

סטטיסטיקה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 אוכלוסיית וגרה מנתה 220,566 נפשות שרק  8.46% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,851.52 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 119.13 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 183,589 נפש כאשר הרוב המכריע (90.48%) הוא אמהרי עם מיעוט כמנתי של 9.24%.
רוטב אלמאנד

רוטב אלמאנד (בצרפתית: Sauce Allemande - שפירושו רוטב גרמני) הוא רוטב במטבח הצרפתי שמבוסס על רוטב ולוטה לו מוסיפים חלמוני ביצים, שמנת ומיץ לימון.

היסטוריה

במאה ה-19 סווג רוטב זה על ידי השף הצרפתי אנטונין קארם כאחד מארבעת "רוטבי האם". הרוטב פותח בראשית המאה ה-20 על ידי השף אסקופייה, אשר הסיר את סווגו של הרוטב כ"רוטב אם".
שמו של הרוטב ניתן לו בשל צבעו הצהוב. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשל השנאה לגרמניה, שונה שמו של הרוטב ל"רוטב בלונד" (בצרפתית: Sauce Blonde) או ל"רוטב פריזיאן" (בצרפתית: Sauce Parisienne - רוטב פריזאי).
הרוטב מוגש כתיבול למאכלי ביצים, דגים מאודים וירקות.