הפסיפס התרבותי

הפסיפס התרבותי (באנגלית: "Cultural mosaic", בצרפתית: la mosaïque culturelle canadienne) הוא מונח המשמש לתיאור התערובת של קבוצות אתניות, שפות ותרבויות המתקיימות במקביל בתוך החברה הקנדית. הרעיון של הפסיפס התרבותי נועד להעלות על נס את רעיון הרב-תרבותיות, בשונה ממערכות אחרות כדוגמת כור ההיתוך, שאותו נוהגים לעיתים קרובות להזכיר בהקשר לאידיאל ההטמעה התרבותית בארצות הברית השכנה.

סקירה

הפרופיל האתנו-תרבותי של קנדה שהוכן על ידי הלשכה הקנדית לסטטיסטיקה (Statistics Canada) מתאר אומה, שבתחילת המאה ה-21, הפכה בהדרגה ליותר ויותר רב-אתנית ורב-תרבותית. המבוא לדו"ח מצהיר כי:
ההגירה לקנדה במהלך מאה השנים האחרונות עיצבה את קנדה, כשכל גל חדש של מהגרים מוסיף להרכב האתני והתרבותי של האומה. לפני חצי מאה, הגיעו מרבית המהגרים מאירופה. כיום מרביתם מגיעים מאסיה.
כתוצאה מכך מספרם של קבוצות המיעוט בקנדה גדל. והקנדים פירטו יותר מ-200 קבוצות אתניות בתשובה לשאלה במפקד האוכלוסין של 2001 על מוצא אתני, כשהם משקפים בכך פסיפס מגוון ועשיר תרבותית שעה שהאומה החלה את האלף החדש.

מקור המונח והשימוש בו

השימוש הראשון במונח "פסיפס" בהתייחס לחברה הקנדית נעשה על ידי ג'ון מוריי גיבון (John Murray Gibbon) בספרו "הפסיפס הקנדי" משנת 1938. גיבון מביע בגלוי מורת רוח מרעיון כור ההיתוך האמריקני. הוא ראה בכור ההיתוך כתהליך שבו מעודדים את המהגרים ואת צאצאיהם לנתק את קשריהם עם ארצם המקורית ותרבותה על מנת להיטמע באורח החיים האמריקני.
ב-1965 פרסם הסוציולוג ג'ון פורטר את מחקרו הסוציולוגי רב ההשפעה "פסיפס אנכי: ניתוח של המעמד החברתי והעוצמה בקנדה". ספרו של פורטר הדגים כיצד מצבן של קבוצות מסוימות (לדוגמה, אלו שמוצאם מבריטניה) טוב יותר בהתייחס למדדים של הכנסה, השכלה ובריאות בהשוואה לאחרות. לדוגמה, לקבוצות שמקורן במזרח ובדרום אירופה היו מדדים אלו טובים פחות. במצב הגרוע ביותר נמצאו האומות הראשונות והאינואיטים. פורטר ראה סידור אנכי זה כקשור לכוחם ולמידת השפעתם של מקבלי ההחלטות. לתושבים ממוצא בריטי היה ייצוג יתר בין האליטות בחוגי הממשלה, הכלכלה והפוליטיקה.
ממצאיו של פורטר נבחנו בכמה מחקרים מאז 1965 ועברו שינויים קלים. לדוגמה, חוסר השוויון הכלכלי בין הקבוצות צומצם במידת מה ותושבי קנדה ממוצא צרפתי מיוצגים יותר בפוליטיקה ובממשלה. עם זאת, האליטות הסוציו-אקונומיות בקנדה עדיין נשלטות על ידי תושבים ממוצא בריטי.

השפעה על מדיניות רב-תרבותית

מאז תחילת המאה ה-20 הייתה קנדה אחת מהחברות קולטות הגירה העיקריות. עד לשנות ה-60 ציפו מהמהגרים להיטמע בזרם המרכזי שבחברה. להופעת ספרו של פורטר בתקופה שהתאפיינה בזעזועים חברתיים הייתה השפעה מוחשית על המדיניות החברתית של קנדה. נקודת ההשקפה הרואה בקנדה פסיפס של תרבויות היוותה בסיס למדיניות הרב-תרבותית של ממשל פייר אליוט טרודו בתחילת שנות ה-70.
הממשלה הקנדית הובילה לחקיקת חוק הרב-תרבותיות הרשמי ב-1971 ומינתה שר האחראי על רב-תרבותיות ב-1972. ב-1973 הוקמה המועצה לרב-תרבותית קנדית, במקביל לאגף רב-תרבותיות במשרד הפנים.

ביקורת

לתיאורית "הפסיפס החברתי" קמו כמה מבקרים. כמה מלומדים, כדוגמת ג'פרי סימפסון (Jeffrey Simpson) מהעתון הקנדי גלוב אנד מייל (Globe and Mail) והפרופסור לעיתונות אנדרו כהן (Andrew Cohen) מאוניברסיטת קרלטון טענו שכל הדינמיקה של כור ההיתוך / פסיפס היא מושג דמיוני, וכי נותרה עדות קלושה שניתן להוכיח שקבוצות מהגרים לארצות הברית או לקנדה"הוטמעו" או שהן "רב-תרבותיות" האחת יותר מהשנייה. פעילים שמרנים קנדים רבים ביקורתיים כלפי רב-תרבותיות כמדיניות ממשלתית "רשמית". יש הטוענים שרעיון הפסיפס מעודד קהילות של מהגרים להישאר מרוכזות ומופרדות באזורים מסוימים, או שממנו נובעת המסקנה כי לעולם לא ניתן יהיה להתייחס למהגרים כאל קנדים. באפריל 2005 ביקרה מיקאל ז'אן (שאחר כך מונתה למושלת הכללית של קנדה) בפומבי את הרעיון, כשהיא מאשימה אותו כמוביל ליצירת גטאות של קנדים.