google/wiki40b huggingface dataset:
ג0י

ג0י (באנגלית: G0y‏, gØy‏, g-zero-y; ניתן לקרוא כ'גוי' או כ'ג-אפס-י') היא תת-תרבות שהופיעה במאה ה-21 בארצות הברית ובמיוחד בברזיל. הגברים שמגדירים את עצמם בזהות העצמית ג0י מקיימים יחסי מין עם גברים, אבל לא מגדירים את עצמם כהומואים או כביסקסואלים. במערכות יחסים זוגיות, שבהם לפחות אחד מבני הזוג מגדיר את עצמו כך, מתחבק, מתנשק על השפתיים, מלטף, עושה חיכוך הדדי של איברי המין , מתנשק צרפתית, מאונן הדדית ועושה פלאשיו עם בן זוגו הם דברים מקובלים בזהות זו. בנוסף, מין אנאלי הוא דבר אסור במערכת יחסים עם גבר כי זה נראה להם יותר מדי הומוסקסואלי או אפילו מסוכן ואלים.
המונח ג0י מגיעה מהמילה גוי שבעברית על ידי החלפת האות ו' עם הספרה 0. זאת בגלל כדי לייצג את "היציאה מהסטריאוטיפ".
פטריסי ארנאו

קריירה

ארנאו נולד וגדל בעיר ברצלונה, העיר המרכזית בקטלוניה. ב-1920, כשהיה בן 12, הצטרף לקבוצת הילדים של ברצלונה, קבוצת הכדורגל הבכירה בעיר ובאזור. הוא התקדם במעלה קבוצות הנוער של המועדון, ובעונת 1923/1924, כשהיה בן 16, קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 חוותה הקבוצה דור זהב, וארנאו לקח חלק בו, לצד שחקנים כגון ז'וזפ סמיטייר, ויסנס פיירה ואמילי סאגי-ברבה. ארנאו סייע לקבוצתו לזכות באליפות קטלוניה 8 פעמים. ב-1925 פתח בניצחון 2 - 0 על ארנס גצ'ו בגמר הגביע הספרדי וכך סייע לקבוצתו לזכות בתואר. ב-1926 וב-1928 זכתה הקבוצה פעמים נוספות בגביע, אך מבלי שארנאו ישתתף במשחקי הגמר.
ב-1929 היה שותף לזכיית הקבוצה במהדורה הראשונה של הליגה הספרדית ב-9 ביוני 1930 נערך לכבודו משחק הוקרה, משחק בו גברה ברצלונה על ולנסיה 3 - 2. בעונת 1930/1931 ערך 14 הופעות בליגה, ואת שערו הראשון בליגה הבקיע ב-25 בינואר 1931, בתיקו 1-1 עם דפורטיבו אלאבס. בעונה שלאחר מכן הבקיע פעמיים ב-16 משחקים בהם שותף. לאחר שבעונת 1932/1933 הופיע ב-3 משחקים ליגה בלבד, בעונת 1933/1934 שיחק ב-11 משחקי ליגה והבקיע שני שערים. בתום העונה פרש ממשחק.
בין 1930 ל-1933 השתתף ארנאו ב-6 משחקים של נבחרת קטלוניה.
נורווגית חדשה

שמות השפה הכתובה

השם "נינושק" (Nynorsk), שפירושו המילולי הוא "נורווגית חדשה", הוחלט בשנת 1929 על-מנת להבדיל בין השפה הראשונה לבין נורווגית ישנה (Bokmål), משום שהשפה החדשה טענה כי היא יורשת ישירה של השפה הישנה. השם המקורי של נורווגית חדשה היה נורווגית לאומית (Landsmål).

עניינים פוליטיים-חברתיים

המצב בין נורווגית חדשה לנורווגית ספרותית נשאר עד היום עניין סוציו-פוליטי, לצד סוציולקט וגם קשור בתרבות אזורית. לצד נורווגית חדשה ונורווגית ספרותית יש גם ניב קונברסטיבי של נורווגית חדשה בשם הגנורסק (Høgnorsk), נורווגית עילית, שטוענת שהדקדוק שלה עוד יותר שונה מדנית.

היסטוריה

איבאר אנדריאס אוסן נחשב לממציא השפה הנורווגית החדשה. כבן של חוואי ממערב נורווגיה, רצה איבאר שפה כתובה נורווגית שתשקף את הניבים במדינה, כשפה שונה מדנית, אשר הייתה השפה הכתובה היחידה בתקופה. הוא נסע ברחבי נורווגיה במשך עשור החל מ-1840, ואסף מידע כדי להקים שפה נורווגית אמיתית הקרובה יותר לניבים המדוברים.
כלים שבורים

הספר כלים שבורים: תורה וציונות דתית בסביבה פוסטמודרנית נכתב על ידי הרב שג"ר (שמעון גרשון רוזנברג), ונערך על ידי תלמידו הרב אודיה צוריאלי. יצא לאור לראשונה בתשרי תשס"ד (2003), בהוצאת ישיבת שיח יצחק. שמו של הספר בא מהמונח שבירת הכלים בקבלה הלוריאנית. 
לספר שלושה חלקים: 
חלק א:  יהדות ופוסט-מודרניזם, הוא ניסיון ראשון מסוגו לבחון את היחסים שבין פוסט-מודרניזם ויהדות. בניגוד לדחייה הרווחת ביהדות, מקבל הרב שג"ר חלק נכבד מהטיעונים הפוסט-מודרניים, ומזהה ביניהם רעיונות ומושגים בקבלה ובחסידות. הוא טוען כי דווקא הדה-קונסטרוקציה, אותה הוא מזהה עם שבירת הכלים הקבלית, פותחת פתח לאופציה דתית, בכך שהיא נותנת לאדם את היכולת ליצור בחופשיות את עולמו הדתי (ולמעשה לבחור באמונה מתוך חרות): "דווקא עם דחיית האמת האובייקטיבית טמון החופש המיסטי, החופש המאפשר אחר הכול להיות חלק מעולם דתי נוקב וחרותי". 
חלק ב: ציונות דתית במיצר בוחן את המעברים הרוחניים אותם עברה ועוברת הציונות הדתית. הרב שג"ר בוחן את יחסה לתרבות המערבית, מנתח מגמות בהיסטוריה של  ישיבות ההסדר, ומציג את החסידות החדשה.
חלק ג: דרשות למועדי זמננו, מציע דרשות למועדים החדשים שנוספו מאז הקמת המדינה: יום השואה, יום הזיכרון, יום העצמאות ויום ירושלים (תוך התייחסות לפוסט ציונות ומגמות נוספות).
עם צאתו לאור עורר הספר פולמוס חריף בחוגי המחשבה של הציונות הדתית. לצד הערכה והסכמה לה זכה הספר מצד החוגים הדתיים הליברליים, עורר הספר התנגדות רחבה מכיוון הפלג המסורתי-רבני, ומצד הרואים בפוסט-מודרניזם כפירה בשל עמדתו הספקנית.
עקמומיות גאוס

הקשר לגאומטריות לא-אוקלידיות

כאשר למשטח יש עקמומיות גאוס קבועה אפס, אז המשטח הוא בר-פיתוח והגאומטריה של המשטח היא הגאומטריה האוקלידית.
כאשר למשטח יש עקמומיות גאוס חיובית קבועה, אז זהו ספירה והגאומטריה של המשטח היא גאומטריה כדורית.
כאשר למשטח יש עקמומיות גאוס שלילית קבועה, אז זהו משטח פסאודוספירי והגאומטריה שלו היא גאומטריה היפרבולית.

משפט גאוס-בונה

משפט גאוס-בונה מקשר בין העקמומיות הכוללת של המשטח למאפיין אוילר שלו, ומבטא קשר חשוב בין תכונות גאומטריות מקומיות לתכונות טופולוגיות גלובליות.
פובליוס ליקיניוס קראסוס דיבס

פובליוס ליקיניוס קראסוס דיבס (בלטינית: Publius Licinius Crassus Dives‏; 240 לפנה"ס - 183 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי, וכיהן כקונסול בשנת 205 לפני הספירה.

ביוגרפיה

הוא היה נצר למשפחת הליקיניי, והשם "דיבס" בא לו בשל עושרו הרב. פרידריך מינצר מעריך שהוא נולד באזור שנת 240 לפנה"ס, משום שידוע שהוא מת בשנת 183 לפנה"ס, ופלוטרכוס מצטט את אחד מצאצאיו שאמר שאף בן למשפחת קראסוס לא האריך ימים יותר משישים שנה.
הוא שימש כאיידיל בשנת 211 לפנה"ס בקרוב, ומאוחר יותר נבחר לפונטיפקס מקסימוס. בשנת 210 לפנה"ס  נבחר לתפקיד הקנסור, אולם נאלץ להתפטר משום שעמיתו מת. מאוחר יותר באותה שנה מונה כמגיסטר אקוויטום (מפקד הפרשים), בידי הדיקטטור קווינטוס פולביוס פלאקוס. בשנת 208 לפנה"ס שימש כפראיטור. בשנת 206 לפנה"ס הוא התפרסם כאשר ציווה להלקות בתולה וסטלית אשר התרשלה והניחה לאש התמיד לכבות.
בשנת 205 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו הצעיר. סקיפיו תכנן לפלוש לצפון אפריקה, וכך להכריח את חניבעל לסגת מאיטליה. לפיכך בילה סקיפיו את רוב השנה בסיציליה במטרה להתכונן לפלישה, קראסוס, בשל תפקידו כפונטיפקס מקסימוס, לא יכול היה לעזוב את איטליה ולכן לא יכול להצטרף אל עמיתו. הוא פלש לברוטיום שהייתה המעוז האחרון שנותר לחניבעל, אולם אז פרצה מגפה קשה במחנהו של חניבעל, והמגפה פגעה קשות גם ברומאים. קראסוס נאלץ לעצור למנוחה ואפילו לא יכול היה לבוא לרומא ולהיות נוכח בקונסולאט של השנה הבאה.  
בהוראתו, מונה דיקטטור שארגן את הבחירות במקומו. כקונסולים של שנת 204 לפנה"ס נבחרו מרקוס קורנליוס קאתאגוס ופובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס. סמפרוניוס קיבל את הפיקוד על חלק מהלגיונות בברוטיום, בעוד קראסוס פיקד על השאר כפרוקונסול. בקיץ של אותה שנה ניצח חניבעל את סמפרוניוס בקרב קטן ליד עיר הנמל קרוטון. סמפרוניוס נמלט למחנהו, וחניבעל לא העז לתקוף אותו. סמפרוניוס, נחוש להשיב את כבודו העצמי הרמוס, התאחד עם צבאו של קראסוס, ובכוחות מתוגברים צעד אל שערי קרוטון. חניבעל יצא נגדו, אולם לא היה יכול לצבא המאוחד ונסוג אל קרוטון כשהוא מותיר מאחוריו 4,000 הרוגים. סמפרוניוס לא ניצל את ניצחונו כדי להטיל מצור על קרוטון, והסתפק בכיבוש כמה עיירות בסביבה.
הוא נזכר שוב (אם כי לא בשמו אלא רק בתואר פונטיפקס מקסימוס), כמי שארגן את הקורבנות לכבוש הניצחון הרומי במלחמה המוקדונית השנייה, וכמי שרשם את נדרו של סקיפיו אסייתיקוס לארגן חגיגות דתיות עם ינצח במלחמת אנטיוכוס. על פי טיטוס ליוויוס, הוא מת בשנת 183 לפנה"ס, ונקבר בהלוויה מפוארת.
נכד נכדו היה מרקוס ליקיניוס קראסוס, אשר היה הצלע השלישית בטריאומווירט הראשון, לצד פומפיוס ויוליוס קיסר.
גבריאל דגן

גבריאל (פטיה) דגן (1922 - 28 במרץ 2008) היה במאי, שחקן, סופר, מחזאי, תסריטאי ופסיכולוג ישראלי.

קורות חיים

נולד בשם פטר פישל בעיר הראדץ קראלובה בצ'כוסלובקיה. כשהנאצים השתלטו על צ'כיה במרץ 1939 היה בן 17 וחווה את כל גזירות ההשפלה על היהודים מאיסור החזקת מקלטי רדיו עד לנשיאת הטלאי הצהוב.
הוא נשלח למחנה הריכוז טרזין שם ביים והשתתף במספר הצגות עד שנשלח לאושוויץ שם שרד את החיים במחנה וצעדת המוות בינואר 1945.
לאחר המלחמה חזר לפראג, למד משחק, שיחק בתיאטרון ועבד כתסריטאי בטלוויזיה הצ'כית. ב-1949, לאחר השתלטות הקומוניזם על צ'כוסלובקיה, הצליח לברוח לישראל. תחילה חי בקיבוץ גבעת חיים ואחר כך עבר לתל אביב. היה חבר בוועדת הרפרטואר של התיאטרון הקאמרי, ביים הצגות בתיאטרון, בלהקות צבאיות ובחוגים דרמטיים. ביחד עם השחקנים איזי אברהמי וזהרירה חריפאי הקים קבוצת תיאטרון "המקור" ואחר כך "האשנב".
ב-1957 הוא ביים בתיאטרון זירה את ההצגה "פרנסואה ראש גזר" שזכתה להצלחה גדולה.
ב-1960 השתתף בכתיבת התסריט לסרט הם היו עשרה ואף שיחק בו. ב-1963 השתתף בכתיבת התסריט לסרט אף מילה למורגנשטיין.
בשנות ה-60 עבר עם אשתו בטי לארצות הברית, שם למד לתואר שני בפסיכולוגיה ועבד כמטפל. הם חזרו לישראל ב-1968. בנוסף לעבודתו כמטפל, הוא כתב מספר מחזות וספרים העוסקים בעיקר בשואה. ביחד עם אחיו הסופר אביגדור דגן פרסם את הספר "השען מסמטת המזלות", שסיפר על שען ניצול שואה המתגורר ביפו. 
ב-1974 הקדיש לו עמוס אטינגר תוכנית חיים שכאלה שחלק גדול ממנה היה על השואה בכלל ומחנה טרזין בפרט. 
בסוף שנות ה-70 הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "מצב משפחתי" בתור פסיכולוג יועץ.
הופעתו האחרונה כשחקן הייתה ב-1983 בתיאטרון נווה צדק בהצגה "גירושים מאוחרים" של שוש אביגל לפי ספרו של א.ב. יהושע.
ב-1985 הופק הסרט הקצר "שואה טובה" בביומה של אורנה בן דור ותסריט של קובי ניב לפי סיפור של גבריאל דגן שאף השתתף בסרט.
ספר יעץ

ספר יעץ הוא ספר או מאגר מידע שמטרתו לספק מידע עובדתי אמין, באופן קל לחיפוש והתמצאות. ספר יעץ הוא שם כולל למילונים, אנציקלופדיות, לקסיקונים, אטלסים, אלמנכים וקטלוגים, כלליים או ממוקדים בתחום ידע מסוים. המידע מסודר באופן שיקל על צרכן המידע להתמצא בו (במיון אלפביתי, כרונולוגי או לפי נושאים) ופעמים רבות כולל ספר היעץ מפתחות (אינדקסים) לפי חיתוכים שונים על מנת להקל את מציאת המבוקש. בשל התחדשות הידע נהוג שההוצאה לאור שמוציאה את הספרים מוציאה עדכונים תקופתיים ומהדורות חדשות. בעידן האינטרנט מתפרסמים בדרך-כלל עדכונים שוטפים באתרים ייעודיים של ספרי היעץ, עד כדי ביטול מוחלט של מהדורת הדפוס בתמורה למהדורה מקוונת בלבד. עקב ההשקעה הרבה באיסוף המידע ועדכונו השוטף, ספרי יעץ ברמה גבוהה הם ספרים יקרים מאד ומיועדים בעיקר לספריות עיון. עם זאת, קיימים ספרי יעץ פופולריים וזולים יותר לרכישה על ידי משקי בית, תלמידים וכדומה. בספריות מרוכזים ספרי היעץ במדור מיוחד, לרוב סמוך לכניסה.
שאול אלוני

שאול אלוני (4 באוגוסט 1929 - 16 בנובמבר 2007) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ונשיא בית הדין לערעורים בכדורגל.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב בשנת 1929. ב-1943 סיים את לימודיו בגימנסיה גאולה. היה חבר במחתרת הלח"י בנערותו, שימש כמדביק כרוזים ועסק בהדרכה על חומרי חבלה. שם גם נפצע וכמעט התעוור בתאונת עבודה עם חומרי נפץ. 
ב-1954 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1956 קיבל את הרישיון לעסוק בעריכת דין. עבד ארבע שנים כעורך דין שכיר, וב-1959 פתח משרד עצמאי. ב-1966 עזב את הפרקטיקה, ובמשך כשלוש שנים שימש כיועץ משפטי של נציבות המים. 
בשנת 1971 נבחר לכהונת שופט בבית משפט השלום בתל אביב. ב-1980 מונה לכהונה בפועל כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. שימש כשופט בבית המשפט העליון (במינוי זמני) בשנים 1989-1990. פרש לגמלאות ב-13 במאי 1991.
אלוני היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין "בלטר, גוט, אלוני ושות’", הנחשב לאחד משלושת משרדי עורכי הדין הגדולים בישראל. לימד באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ומכללות שונות, ערך קורסים בנושאים משפטיים, וכתב טורים בעיתונים "הארץ" ו"מעריב". כיהן כיו"ר ועדות בנושאים שונים, בהם פונדקאות, חינוך והגנת הדייר. 
אלוני עסק בשפיטה גם בתחום הספורט בישראל. מאמצע שנות ה-60 שימש דיין בבית הדין המשמעתי של איגוד הכדורסל בישראל. בהמשך שימש נשיא בית הדין המשמעתי לערעורים של התאחדות הספורט, חבר הנשיאות של בתי הדין לערעורים של התאחדות הכדורגל הישראלית ואיגוד הכדורסל בישראל, ונשיא בית הדין של הוועד האולימפי בישראל. אלוני היה אוהד מכבי תל אביב בכדורסל, ונטען נגדו כי פסק מספר פעמים בעדה הן בבית המשפט המחוזי (נדב הנפלד) והן במסגרת נשיאות בית הדין העליון. אלוני פסל את עצמו מלדון בבקשת ההעברה של המשחק בין הפועל פתח תקווה למכבי תל אביב באצטדיון רמת גן ב-2003, כיוון שסבר שכל פסיקה שלו תשתמע שלא כהלכה.

משפחתו

אלוני היה בנם של יוסף לוי ואסתריאה (לבית גרשון). אחיו הבכור היה נסים אלוני, מחזאי ובמאי. על שם סבו, שאול גרשון, קרויה קריית שאול. דודו, הרב חיים גרשון, היה הרב הראשי של יפו.
אלוני שכל את בנו בעז, שנהרג בגיל 20 במסגרת שירותו הצבאי כלוחם ב-1979.
כנרת רובינשטיין

כנרת רובינשטיין (נולדה ב-18 בינואר 1979) היא סופרת ישראלית.

ביוגרפיה

כנרת רובינשטיין נולדה בירושלים. למדה כתיבה, תקשורת ותסריטאות בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות. בעלת תואר שני בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית. עבודת התזה שלה עסקה בייצוגים של דיכוי ואלימות ברומן "קול צעדינו" לרונית מטלון. בזמן לימודיה באוניברסיטה הייתה העורכת של עיתון הסטודנטים "פי האתון" ואף ערכה את הגיליון המיוחד שיצא לרגל חמישים שנות הוצאתו לאור. כיום עורכת ומנחה סדנאות כתיבה יוצרת.
נשואה ואם לשלושה, מתגוררת בירושלים.
אלכסנדר ציקלר

דינמו דרזדן

ציקלר גדל בדינמו דרזדן, ושיחק 12 שנים בקבוצות הילדים והנוער של המועדון, לפני שעלה לבוגרים בשנת 1992, בגיל 18. ציקלר שיחק עונה אחת בקבוצה הבוגרת של דינמו דרזדן, וסייע לה להימנע מירידה לליגת הבונדסליגה השנייה לאחר מאבקי תחתית. ציקלר שיחק באותה עונה 18 משחקים והבקיע שלושה שערים.

באיירן מינכן

בשנת 1993 חתם ציקלר בבאיירן מינכן, והחל לשחק בקבוצת המילואים, בה הבקיע שישה שערים ב-21 הופעות. כבר בעונתו השנייה בקבוצה, ציקלר הפך לבורג משמעותי בקבוצה הבכירה, וזכה עמה בתארים רבים. ציקלר שיחק 12 עונות בבאיירן מינכן, זכה עמה בשבע אליפויות, ארבעה גביעים וחמישה סופר קאפ. לבד מהתארים המקומיים, ציקלר זכה בשלושה תארים בינלאומיים עם באיירן מינכן. הראשון הוא גביע אופ"א בשנת 1996 לאחר ניצחון כפול בגמר על בורדו. השני היה בשנת 2001, אז זכה ציקלר עם באיירן מינכן בליגת האלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על ולנסיה, בו הבקיע בבעיטות ההכרעה לאחר שנכנס כמחליף במהלך המשחק. באותה שנה ציקלר הוסיף את התואר הבינלאומי השלישי, בזכייתה של באיירן מינכן בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס. ציקלר פתח בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן, אך הוחלף בדקה ה-71. 
ציקלר שבר את שיא ההבקעות לשחקן מחליף בבונדסליגה, כאשר כבש במדי באיירן מינכן 18 שערים ב-102 פעמים שעלה מהספסל. לרוע מזלו של ציקלר, הוא סבל מפציעות רבות, ונאלץ בשנת 2002 לעבור ניתוח להסרת גידול מהשוקה, שגרם לו להחמיץ את מונדיאל 2002. בהמשך שבר את עצם השוקה. בשנת 2005, עזב את באיירן מינכן לאחר 12 שנים, 19 תארים, 214 הופעות ו-51 שערים.

רד בול זלצבורג

ציקלר חתם בקיץ 2005 ברד בול זלצבורג, קבוצה שעברה מיתוג מחדש לאחר שנים רבות בתור קזינו זלצבורג, ביחד עם חברו לבאיירן מינכן, תומאס לינקה. ציקלר סייע לקבוצה לצבור כוח רב בליגת הבונדסליגה האוסטרית, ובחמש שנותיו במועדון זכה עמה בשלוש אליפויות, סיים פעמיים כמלך השערים, וזכה פעם אחת בתואר כדורגלן השנה באוסטריה, ובפרס דומה מטעם התאחדות הכדורגלנים האוסטרית. ציקלר הופיע במדי זלצבורג 137 פעמים והבקיע 56 שערים, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לליגת האלופות.

ל.א.ס.ק. לינץ

בקיץ 2010 עבר ציקלר לל.א.ס.ק. לינץ מליגת הבונדסליגה האוסטרית, אך לא הצליח להתבסס בקבוצה, ואחרי 15 הופעות ושער אחד, פרש מכדורגל בתום עונה אחת בגיל 37, וקבוצתו ירדה לליגת המשנה.

קריירה בינלאומית

לציקלר 12 הופעות בנבחרת גרמניה, בהן כבש שני שערים. עם זאת, מעולם לא זומן לטורניר גדול.

לאחר הפרישה

החל משנת 2012 עובד ציקלר ברד בול זלצבורג. ציקלר היה עוזר מאמן של קבוצת הנוער עד גיל 16, וכיום (2015) מאמן של קבוצת הנוער עד גיל 15.
Bad as the Boys

רקע והפקה

השיר נכתב על ידי טובה לו, יעקב ג'רלסטרום, לודוויג סדרברג.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

קידום

לו הכריזה על הסינגל ברשתות החברתיות שלה ב-30 ביולי, כשהיא מציגה את עצמה שרה חלק מתוך השיר. למחרת, חשפה לו את ארבע הרצועות הראשונות מתוך האלבום שלה "Sunshine Kitty", שכלל את הסינגל "Bad as the Boys", בשיתוף אלמה.

וידאו קליפ

טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה לו לערוץ היוטיוב שלה ב-2 באוגוסט 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל את האודיו שלו. באודיו ניתן לראות את לו ואלמה מבצעות תנועות ריקוד שונות.
חומש (הלכה)

חוֹמֶשׁ הוא קנס שעל פי ההלכה יש להוסיפו על תשלומים מסוימים. במקרים בהם חייבים להוסיף חומש, יש להוסיף על תשלום הקרן עוד חמישית משוויו.

אופן חישוב החומש

אופן חישוב החומש תלוי במחלוקת תנאים: רבי יאשיה סבור שיש להוסיף 25% מסכום הקרן, ונקרא חומש, מפני שהתוספת מהווה חמישית מהסכום הכולל. שיטת חישוב זו קרויה בטרמינולוגיה הלמדנית "חומש מלבר". רבי יונתן חולק וסובר שיש להוסיף רק 20% מסכום הקרן, כלומר, חמישית מן הסכום. שיטת חישוב זו קרויה "חומש מלגאו".
להלכה, נפסק כרבי יאשיה שיש להוסיף חומש מלבר.

הבעלות על החומש

לפי ההלכה שייך החומש למקבל הקרן, למרות שהוא אינו חלק מסכום התשלום העיקרי. ולכן, במקרה שמועל בהקדש הפריש חומש ומעל בו, דינו כמי שמעל בהקדש עצמו וחייב לשלם חומש על סכום החומש. וכן אם אכל תרומה בשוגג והפריש פירות בשווי הקרן והחומש ואכל את פירות החומש, חייב להוסיף לכהן חומש על החומש המקורי. וכן אם ירצה המקבל למחול את החומש, נמחל תשלום החוב ולא צריכים לשלם את החומש.
גל התפשטות

גל התפשטות הוא תהליך פיזיקלי המתרחש כאשר זרימה על קולית מגיעה לפינה קהה ומוסטת מכיוון זרימתה המקורי לכיוון הזרימה המקביל לכיוון המשטח שמאחורי הפינה. לעיתים גל התפשטות נקרא גם מניפת התפשטות או התפשטות פרנטל מאייר.
גל ההתפשטות למעשה מורכב מאינספור גלי מאך אינפיטיסימליים, כאשר גל מאך קדמי הוא גל המאך הראשון שבו נתקלת הזרימה וגל מאך אחורי זהו גל המאך האחרון שבו עוברת הזרימה.
גל מאך קדמי יוצר זווית ,μ1, בין הגל לבין המישור ממנו הזורם הגיע. בעוד גל מאך אחורי יוצר זווית, μ2, בינו לבין המישור מאחורי הפינה.
גלי מאך מהגדרתם הם גלים חלשים אשר משמרים אנטרופיה (איזנטרופים) לכן כל תהליך ההתפשטות איזנטרופי. משמעות תהליך איזנטרופי היא שחלק מהתכונות של הזורם אינן משתנות למשל: לחץ סטגנציה (Po) וטמפרטורת סטגנציה (To).
מספר תכונות אשר משתנות לאורך מניפת התפשטות:
מהירות הזורם גדלה וכתוצאה מכך מספר מאך (M) של הזורם גדל.
לחץ סטטי (P), צפיפות וטמפרטורה קטנים.
סברין

ביוגרפיה

סברין נולדה בפריז, צרפת בשם ז'וזיאן גריזוֹ (בצרפתית: Josiane Grizeau). 
סברין ייצגה את מונקו באירוויזיון 1971 שנערך בדבלין, אירלנד עם השיר Un banc, un arbre, une rue  (בתרגום לעברית: "ספסל, עץ, רחוב"), וזכתה במקום הראשון עם 128 נקודות. זו הייתה הפעם היחידה בה מונקו זכתה באירוויזיון. בהמשך הוקלט שיר בשלוש שפות נוספות: באנגלית (Chance in time), בגרמנית (Mach die Augen zu) ובאיטלקית (Il posto).
ב-1972 הופיעה באולם האולימפיה בפריז.
היא לימדה תקופה בבית ספר למוזיקה.
ארבע לפנות בוקר

רקע

השיר יצא לאור בשנת 1980 ונכלל באלבומה של רביץ "גלוי ונעלם" למילותיו של יעקב גלעד וללחנה של רביץ. את העיבוד ביצעו יהודית רביץ, טומי פרידמן ואילן מוכיח. 
הדוברת בשיר מתארת קשיי הירדמות בשעה ארבע לפנות בוקר. היא נמצאת לבדה בבית ופונה אל נמען שאינו נמצא עימה, ושואלת אותו מתי הוא יחזור. 
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"א (1981) של רשת ג' הגיע השיר למקום התשיעי.
מרכז לינקולן

מרכז לינקולן לאמנויות הבימה (באנגלית: Lincoln Center for the Performing Arts) הוא תשלובת בניינים בשטח כולל של 61 דונם בניו יורק, המשמש משכן ל-12 להקות אמנות. המקום נבנה כחלק מתוכניתו של רוברט מוזס לחידוש פני העיר בשנות ה-60 של המאה העשרים. היה זה הכינוס הראשון של מוסדות תרבות חשובים במיקום אחד מרכזי בכרך בארצות הברית, והוא ממוקם בין שדרת קולומבוס לשדרת אמסטרדם, בין רחוב 62 מערב לבין רחוב 66 מערב בשכונת "אפר וסט סייד" (הצד המערבי העליון) שבמנהטן.
מוסדות התרבות של מרכז לינקולן גם עושים שימוש במבנים שמחוץ לקמפוס הראשי עצמו. בשנת 2004 הורחב לינקולן סנטר כשנוסף לו מבנה "ג'אז בלינקולן סנטר" החדש (אולם פרדריק פ. רוז) במרכז "טיים ורנר" החדש, כמה רחובות דרומית משם.
א-זיתונה

אטימולוגיה

משמעות שם היישוב "אל-מזרעה אל-קיבאלייה": "מזרעה" הוא "החווה" בערבית והתוספת "קיבאלייה" "הדרומית", נועדה להבחינו מ"מזרעה" נוספת באזור, ממזרח, המכונה "מזרעה א-שרקיה", "אלשרקיה" (המזרחית).

גאוגרפיה

הכפר ממוקם על שלוחה של "רכס ג'יפנה" (גם: "הרי גופנה" או "הרי גופנא"), על שם הכפר ג'יפנה (הנמצא כ-3 קילומטרים מזרחית לזיתונה). זהו רכס שיורד מקו פרשת המים בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים לגובה 550 מטר באזור הכפר. בסביבתו של הכפר נובעים מעיינות שכבה רבים, מכיוון שמי הגשם המחלחלים נעצרים בהגיעם לתצורת מוצא, שכבות חוואר צהבהב האטום למים. המעיינות העיקריים בקרבת הכפר הם:"עין אום טוח", "עין אל מלח", "עין ואדי אל ביר" ו"עין אל מיסארג'".
כביש 424

היסטוריה

כביש 424 בעבר נקרא גם כביש 4424,  היה חלק מהכביש הראשי בין ירושלים ויפו, שהיה אחד הכבישים הראשונים להסלל בארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העצמאות חדלה התנועה היהודית לעבור בקטע זה של הכביש בגלל הקושי לעבור ברמלה הערבית, והתנועה לירושלים עברה דרך רחובות וחולדה ללטרון ומשם לשער הגיא וירושלים. ב-18 במאי 1948 תפס הלגיון הערבי את משטרת לטרון וחסם את הכביש. ניסיון לכבוש את לטרון במבצע בן נון א' כשל והדרך נותרה חסומה. בתחילת יוני 1948 נפתחה דרך בורמה כדרך גישה לירושלים, אך זו הייתה דרך משובשת ומסוכנת ולא הותר בה מעבר חופשי של אזרחים. לאחר שניסיונות חטיבת הראל לכבוש מחדש את לטרון במבצע דני במהלך קרבות עשרת הימים (9 עד ה-18 ביולי 1948) נכשלו, נעשו ניסיונות לאפשר מעבר אזרחים בשיירות דרך לטרון, אולם אלו נחסמו שוב ושוב. בעקבות זאת פורסמה הכוונה לסלול כביש קבוע במקביל לדרך בורמה בתוואי דרומי ממנו. כביש זה נסלל בחודשים ספטמבר - אוקטובר 1948 וכונה כביש הגבורה. 
עם זאת, ישראל לא ויתרה על הדרישה לפתוח את הכביש, שבעקבות החסימה בלטרון כונה "כביש לטרון", והסכמה לפתוח את הכביש לתנועה ישראלית נכללה בסעיף 8 של הסכם שביתת הנשק בין ישראל ועבר הירדן. פתיחת הכביש היה מהנושאים הראשיים בדיונים של ועדת שביתת הנשק במשך השנים הבאות. בדיונים עלו שתי אפשרויות: חילופי שטחים שיעבירו את הכביש בלטרון לשליטה ישראלית, או מעבר אזרחי ישראל דרך אזור בשליטה ירדנית. הירדנים העלו דרישות שונות תמורת פתיחת הכביש. לעיתים היו אלו דרישות שישראל לא הסכימה אפילו לדון בהם, כמו פינוי לוד ורמלה, לעיתים עלו דרישות שישראל נכונה לקבל, כמו פתיחת מעבר ישיר בין העיר העתיקה ובית לחם ולעיתים היה נראה שירדן מוכנה לפתיחת הכביש ללא דרישות. אולם בסופו של דבר הכביש לא נפתח לתנועה. פתיחת כביש הגבורה בסוף 1948, שיפוצו בסוף 1949 ופתיחת כביש 44 מרמלה לצומת נחשון, המעיטו את חשיבות פתיחת הכביש עבור ישראל, והנושא עלה רק מעט במהלך השנים הבאות.
במהלך השנים בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים שימש כביש 424 לתנועה לכיוון משמר איילון והכביש ממנה ללטרון היה הרוס ושומם. מיד עם תום מלחמת ששת הימים הוחל בשיקום עשרת הקילומטרים השוממים של הכביש והוא נפתח לתנועה ב-26 ביולי 1967 בטקס בהשתתפות שר העבודה יגאל אלון. עם פתיחתו הותר לנסוע בו רק לרכבים פרטיים ומשאיות נדרשו להמשיך לנסוע בכביש 44. הכביש שב לשמש ככביש העיקרי בין תל אביב לירושלים. לאחר סלילת כביש 1, הכביש המהיר לירושלים, בסוף שנות ה-70 חדל כביש 424 מלשמש כעורק תנועה מרכזי.

ביקורת

עם סלילת כביש 6 ובניית מחלף נשרים, שונה תוואי הכביש והוא חובר בחלקו הצפוני עם כביש 44 בצומת מרומזר. שינוי זה הביא לתוספת של כק"מ נוסף באורכו של הכביש. ביקורת נוספת מצד תושבי האזור המתגוררים ביישובים לאורך הכביש, היא כי מאז הקמת מחלף נשרים והארכת הכביש, הורחקו התושבים כבשלושה ק"מ מעיר השדה הקרובה, רמלה. בשנים האחרונות הפך הכביש לציר מועדף בעבור רוכבי האופניים, אולם אי סלילת שביל אופניים לאורכו מסכנת רוכבים ונהגים כאחד.
יחסי ישראל–קירגיזסטן

היסטוריה

בינואר 1993 דיווח משרד החוץ הישראלי כי קירגיזסטן מתכוונת לפתוח את שגרירותה בירושלים. הודעה זו נמסרה במהלך ביקורו הרשמי של נשיא הרפובליקה אסקר אקייב בישראל, שם התקבל על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין.
ב-2002 שיגרה קירגיזסטן 29 משתלמים בקורסים בישראל. באותה השנה נרשמו שמונה שליחויות קצרות של מומחים ישראלים לקירגיזסטן. 
בחודש נובמבר 2008, בסיוע המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי, הוקם מפעל חליבה במחוז צ'וי בקירגיזסטן וכן ניתן מתן הספקה להפעלתו. הודות לכך, הוכשרו בישראל כ-380 חקלאים קירגיזים.
בחודש יולי 2010,  שלחה ממשלת ישראל משלוח סיוע הומניטרי הכולל תרופות ומוצרי היגיינה לנזקקים בדרום קירגיזסטן. בחודש אוגוסט של אותה שנה, בפגישה של שר החקלאות של קירגיזסטן עם שגריר ישראל בקזחסטן ישראל מי-עמי, דנו השניים באפשרות של הכשרת חקלאים קירגיזים בישראל.
באוגוסט 2015, קבוצה של רופאי עיניים ישראלים ביקרה בקירגיזסטן. ראש משרד הבריאות של הרפובליקה נפגש עם מומחים ישראלים ודן בהכשרה לרופאים קירגיזים בישראל.
יוסף פיצ'חדזה

קורות חייו

פיצ'חדזה נולד וגדל בטביליסי שבגאורגיה. בשנת 1971, כשהיה בן שש שנים, עלה עם משפחתו לישראל. לאחר שירותו הצבאי, סיים לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. את סרטו הראשון יצר ב-1990, סרט קצר בשם "חולם ברוסית" שאותו כתב, ביים והפיק. ב-1993 כתב, ביים והפיק סרט קצר נוסף בשם "ימים רעים".
סרטו העלילתי הארוך הראשון של פיצ'חדזה היה הסרט "לנגד עיניים מערביות", שאותו כתב, ביים והפיק בשנת 1996. בסרט שיחקו השחקנים אייל שכטר, ליאת גליק, עזרא כפרי וכרמל בתו. הסרט צולם על ידי שי גולדמן בשחור לבן. 
בשנת 2000 כתב, ביים והפיק את סרטו "בסמה מוצ'ו" בכיכובם של מנשה נוי ומוני מושונוב, סרט שגם הוא כקודמו צולם על ידי שי גולדמן. הסרט זכה להצלחה ולביקורות חיוביות בעיתונות והשתתף במספר פסטיבלים לקולנוע בעולם, ביניהם בצרפת.
בשנת 2002 שיחק פיצ'חדזה בסרט הטלוויזיה "הערב: הניצול", וביים את ההצגה "קרנפים" בתיאטרון הספרייה שברמת גן. בשנת 2003 ביים את ההצגה "בגידה" בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2004 כתב, ביים והפיק סרט נוסף בשם "שנת אפס", בכיכובם של שרה אדלר, קרן מור, מוני מושונוב ומנשה נוי.
ב-2006 עלתה בבית ציוני אמריקה ההצגה "דרך גגרין", מאת גרגורי בארק, בבימויו. ב-2014 יצא לאקרנים סרטו "סוכריות".
כיום משמש כראש מגמת הפקה ובימוי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. פיצ'חדזה לימד בעבר בקמרה אובסקורה שבתל אביב, בבית הספר לקולנוע סם שפיגל שבירושלים ובבית ספר מנשר לאמנות בתל אביב.
שון או'קיף

ביוגרפיה

או'קיף נולד במונטריי שבקליפורניה. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת לוילה בניו אורלינס ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת סירקיוז. עבד במחלקת ההגנה של ארצות ברית ובוועדת ההקצבאות של הסנאט.
בשנים 1989–1992 שימש מבקר מחלקת ההגנה. בשנים 1992–1993 כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית. בתחילת 2001 מונה לסגן מנהל משרד הניהול והתקציב. בדצמבר 2001 מונה למנהל נאס"א. 
לאחר פרישתו מנאס"א שימש נשיא אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה עד 2008. בשנים 2009–2014 כיהן כמנכ"ל  EADS North America (שלוחת איירבוס בארצות הברית).
באוגוסט 2010 ניצל מהתרסקות מטוס קל באלסקה, בו טס עם ידידים לחופשת דייג.