פשיטות פאלמר

רקע

במהלך מלחמת העולם הראשונה, ארצות הברית נאלצה להתמודד עם נאמנות כפולה בקרב המהגרים והקבוצות האתניות השונות. במיוחד בקרב הגרמנים ואהדתם לקיסרות הגרמנית, והאירים, שבני ארץ-מולדתם מרדו כנגד בת הברית של ארצות הברית, בריטניה. ב-7 בדצמבר 1915, הנשיא וודרו ווילסון תקף את ה"אמריקאים ממוקפים" במסר השנתי לקונגרס: "[הם] מזגו את רעל חוסר-הנאמנות לתוך עורקי חיינו הלאומיים [...] צריך לרסק את ייצורי הלהט, חוסר-הנאמנות והאנרכיה". David M. Kennedy, Over Here: The First World War and American Society, Oxford University Press, 2004 הנרי דה לאמאר קלייטון, יושב ראש ועדת בית הנבחרים למערכת המשפט, הצהיר ש:"[הם] צריכים לרדת מפני האדמה, או לפחות לחזור למדינה שאותה עזבו". 
המהפכה הבולשביקית ב-1917 חיזקה את הפחד מפני תנועות הפועלים ומהפכנים אנרכיסטים. השביתה הכללית בסיאטל בפברואר 1919 הראתה תסיסה שהמלחמה עד כה הדחיקה.
חששותיהם של ווילסון ובכירים אחרים אומתו כשהגליאנים (Galleanists) - חסידיו של האנרכיסט לואיג'י גלאני, ביצעו סדרה של הפצצות באפריל ויוני 1919. ראשית, בסוף אפריל 30 הגליאנים שלחו מעטפות נפץ לבכירי-ממשל, לאנשי עסקים בולטים ולאנשי אכיפת החוק. רק מעטות מהמעטפות הגיעו ליעדן, ולא כולן התפוצצו בפתיחה, אך מספר אנשים נפצעו. ב-2 ביוני הגל השני של ההפצצות החל, כשמספר פצצות גדולות יותר פוצצו בידי הגליאנים בשמונה ערים ברחבי ארצות הברית, כולל אחת שפגעה בביתו של פאלמר. לפחות בן-אדם אחד נהרג בהתקפה, שומר הלילה ויליאם ביינר (William Boehner). עלונים שמכריזים על מלחמה בקפיטליסטים בשם העקרונות האנרכיסטים צורפו לכל פצצה.

הכנות

ביוני 1919 פאלמר פנה אל ועדת התקצוב של בית הנבחרים, טען שהרדיקלים מהווים סכנה ממשית לשלטון וביקש תוספת תקציב, ממיליון ו-500 אלף ל-2 מיליון דולר על מנת לתמוך בחקירות שלו, אך הועדה אישרה רק תוספת של 100 אלף דולר.
פשיטה ראשונית התקיימה ביולי 1919 נגד קבוצה אנרכיסטית ספרדית בבפאלו, ניו יורק. השופט פסל את התביעה, וטען שהעצורים, שהועמדו לדין על פי חוק מתקופת מלחמת האזרחים, תכננו לבצע מהפכה דרך חופש הדיבור שלהם ולא דרך אלימות. אירוע זה גרם לפאלמר להבין שהוא צריך לנצל חוקי הגירה חזקים יותר, שהסמיכו גירוש של אנרכיסטים זרים, אלימים או לא. על מנת לעשות זאת, הוא היה צריך להשיג את שיתוף פעולתם של בכירים במחלקת העבודה. רק מחלקת זו יכלה להוציא צווי מעצר ולהורות על גירוש זרים, בכפוף לשימוע של מפקח ההגירה.
ב-1 באוגוסט 1919 פאלמר ושותפיו החליטו שהם צריכים להקים מחלקה חדשה בתוך לשכת החקירות הפדרלית
(FBI) שתוקדש למלחמה בקומוניסטים. הם החליטו למנות את ג'ון אדגר הובר הצעיר בן ה-24 לעמוד בראש המחלקה. שביתת המשטרה בבוסטון בתחילת ספטמבר הגבירה את החשש הציבורי מפני התערערות היציבות הפוליטית-חברתית. ב-17 באוקטובר של אותה שנה הסנאט העביר פה אחד החלטה שמחייבת את פאלמר לפרט ולהסביר את מעשיו או אי-מעשיו נגד הרדיקלים הזרים.

פשיטות נובמבר 1919

ב-7 בנובמבר 1919, תאריך שנבחר לציון שנתיים למהפכה הבולשביקית, סוכנים של ה-FBI, ביחד עם המשטרה המקומית, ביצעו סדרה של פשיטות אלימות נגד איגוד הפועלים הרוסים במספר ערים. הם עצרו את כל מי שהיה נוכח באספה, ללא התחשבות בקשר שלו לארגון. חלק מהנעצרים היו אף מורים שלימדו באותו בניין. מתוך 650 עצורים הממשל הצליח לגרש רק 43.
ב-17 באוקטובר פאלמר השיב לשאלות הסנאט, הוא דיווח שמחלקתו אספה כ-60 אלף שמות במאמץ רב. הוא הציע חוק חדש נגד המרדה אשר יגביר את סמכותו להעמיד לדין אנרכיסטים.

פשיטות ינואר 1920

בנובמבר ודצמבר 1919, כאשר פאלמר הקדיש את עצמו לטיפול בשביתת איגוד פועלי מכרות הפחם, הובר ארגן את הפשיטה הבאה. הוא הצליח לשכנע את מחלקת העבודה להקל את התעקשותה ליידע את הנעצרים מידית שיש להם הזכות לקבל עורך דין. במקום זאת היא הוציאה הנחיות שאפשר לחכות עד שיש בסיס מוצק לתביעה נגד הנאשם. באופן פחות גלוי, הובר פירש את ההסכם של מחלקת העבודה לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית כך שיכליל גם את מפלגת העבודה הקומוניסטית (Communist Labor Party). לבסוף, בניגוד לעמדתו של מזכיר העבודה ויליאם בואושופ וילסון שטען שצריך יותר מחברות בארגון רדיקלי על מנת להוציא צו מעצר, הובר פעל על מנת להוציא את הצווים כרצונו. אנשי מחלקת המשפטים, כולל פאלמר והובר, התכחשו מאוחר יותר לפרטים הללו.

תוצאות והשפעה

לאחר מספר שבועות, שינוי בכוח האדם של מחלקת העבודה של ארצות הברית, בפרט זה של עוזר המזכיר לענייני עבודה, לואיס פרילנד פוסט, פאלמר מצא את עצמו עם התנגדות לא צפויה למעשיו. פוסט, ביטל יותר מ-2000 צווים שפאלמר הוציא בטענה שהם אינם חוקיים. מתוך 10,000 העצורים, 3,500 נשארו במעצר; 556 מהגרים זרים גורשו בסופו של דבר מהמדינה בחסות החוק להגירה של 1918.
בפגישת קבינט שנערכה באפריל 1920, פאלמר דרש ממזכיר העבודה, וויליאם ב. ווילסון לפטר את פוסט - אולם ווילסון הגן עליו. נשיא ארצות הברית, וודרו ווילסון, בשומעו את ראשי המחלקה שלו מתווכחים לא התערב, אולם בסוף הפגישה אמר לפאלמר "אל תתן למדינה הזו להיהפך לאדומה". ג'וזפוס דניאלס, מזכיר הצי, שרשם הערות על הפגישות של הקבינט חשב שהנשיא צידד בפאלמר בשל הנטייה של פאלמר ""לראות אדום" תחת כל שיח רענן, ובכל דרישה לעליית שכר".