google/wiki40b huggingface dataset:
אהליבמה בת ענה

אָהֳלִיבָמָה בַת עֲנָה בַּת צִבְעוֹן הַחִוִּי (על פי תרגום השבעים: אָהֳלִיבָמָה בַת עֲנָה בּן צִבְעוֹן הַחִוִּי)היא דמות מקראית, אשת עשו ממשפחת שעיר החורי.
לפי רשימת היחס של בני שעיר החורי, ענה בן צבעון הוא אבי משפחה חורית, ולו בת בשם אהליבמה. מסיבה זו סוברים חוקרים שונים, שהמלה החוי המופיעה בבר' לו, ב, אינה אלא טעות המעתיק, והצורה הנכונה היא החרי.
שלושת האלופים יעוש (יעיש), יעלם וקרח נחשבו לבני עשיו מאשתו אהליבמה.

אטימולוגיה

הוראת השם אהליבמה איננה ברורה. יש המפרשים  "האהל של הבמה", אולם זהו פירוש לא מבוסס. אפשר להניח שהשם מבוסס על המילה אהל שהוא גם היסוד בשם אהליבה ושניהם עשויים להיות הרחבות של שם ממקור חורי (בחורית אל, אלי = בעלת, אלה) שלבש במשך הזמן צורה עברית אדומית .

במדרש

לפי המדרש היא יהודית בת בארי המוזכרת כאשת עשו - "אותו רשע כינה שמה יהודית , לומר שהיא כופרת בעבודה זרה , כדי להטעות את אביו" (רש"י על בראשית ל"ו, ב).
אנרגיית פרמי

בפיזיקה של חומר מעובה, אנרגיית פרמי (מסומנת לרוב כ-E_F או \varepsilon_F) היא האנרגיה של רמת האנרגיה המאוכלסת הגבוהה ביותר במערכת פרמיונים בטמפרטורת האפס המוחלט. זוהי גם האנרגיה הנדרשת להוספת חלקיק למערכת, כלומר הפוטנציאל הכימי של המערכת, בטמפרטורת אפס קלווין. בטמפרטורה גבוהה מאפס הפוטנציאל הכימי שונה מאנרגיית פרמי. אנרגיית פרמי קרויה על שמו של אנריקו פרמי.
לאנרגיה זו חשיבות רבה בפיזיקה, שכן רמת פרמי של מוצק קובעת את המוליכות החשמלית שלו: בגביש, מבנה הפסים מתאר את רמות האנרגיה כפסים שבהם יש רצף של רמות (פסי הולכה), (פסי ערכיות) ופסים ללא רמות (פסים אסורים) לסירוגין. כאשר רמת פרמי של חומר מסוים נמצאת בפס ההולכה, החומר מוליך. כאשר רמת פרמי נמצאת בפס אסור, החומר מבדד או מוליך למחצה, כתלות בגודל פער האנרגיה בין רמת הערכיות שמתחת לרמת פרמי לרמת ההולכה שמעליה.
ראובן גרוזובסקי

תולדותיו

נולד במינסק, לרחל לאה, בתו של הרב אברהם יורקנסקי רבה של סוירזנה ולרב שמשון גרוזובסקי, דיין ומורה הוראה במינסק. הוא למד במינסק בקיבוץ שבבית הכנסת זבחי צדק, ואחר כך בישיבת סלובודקה שבליטא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התפזרה הישיבה וחלק מתלמידיה גלו לקרמנצ'וג, שם נשא את חיה שרה מרים, בתו של הרב ברוך בר ליבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק, גם היא בסלבודקה. אחר נישואיו נתמנה לר"מ שני בישיבתו של חותנו, והיה אחראי על הניהול הכספי עד ראשית מלחמת העולם השנייה. בשנת תרפ"א עברה הישיבה לווילנה, ובשנת תרפ"ו לקמניץ. בשנת תרפ"ט הגיעה הישיבה למשבר כלכלי והוחלט על נסיעה לארצות הברית לשם גיוס כספים. במשך כשנה ומחצה נדדו החותן והחתן ברחבי ארצות הברית, והצליחו במידה רבה. אחר כך חזרו לקמניץ, והמשיכו בהרבצת תורה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גלתה הישיבה לווילנה שהייתה אז עדיין עצמאית. זמן קצר אחר כך נפטר חותנו הרב ברוך דוב ליבוביץ, והישיבה המשיכה בראשותו יחד עם גיסיו הרב משה ברנשטיין והרב יעקב משה ליבוביץ. הם עברו לראסיין, פרוור של וילנה, ושם התקיימה הישיבה עד החורף של שנת תש"א. בתש"א היגר לארצות הברית, ושם התמסר להצלת בני הישיבה, במסגרת ועד ההצלה אשר בניו יורק. כמו כן עסק במשלוח חבילות עזר וסיוע לתלמידים שהוגלו לסיביר. אחר המלחמה נתמנה לראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק במקומו של הרב שלמה היימן שנפטר אז, ובמקביל נתמנה לראש ישיבת בית מדרש עליון שבמונסי, ניו יורק, שנוסדה ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ. כן כיהן כראש מועצת גדולי התורה שעל ידי אגודת ישראל באמריקה.
בב' בניסן תשי"א נפטרה אשתו, ובסוף אותה שנה נפגע בתאונת דרכים שגרמה אחר כך להתקף לב, לשבץ ולשיתוק עד פטירתו.
חתניו הם הרב דן אונגרישר, שהתמנה תחתיו לראשות ישיבת בית מדרש עליון, והרב לוי קרופני, ראש ישיבת "תורת אמת" בניו יורק. בנו חיים הוא חותנו של ראש ישיבת תורה ודעת הנוכחי, הרב יצחק ליכטנשטיין.
כביש 10 (הולנד)

היסטוריה

סלילת הכביש החלה בשנת 1962 ומקץ ארבע שנים הושלמה מנהרת קונטונל שהייתה הקטע הראשון של הכביש. ב-1975 נחנך חלקו המערבי של כביש הטבעת, ב-1981 החלק הדרומי וב-1990 הושלמה סלילת כל תוואי הכביש, כאשר נחנכה מנהרת זיבורחרטונל.

מאפיינים

אורכו של הכביש הוא 32.4 ק"מ והוא מתחיל במחלף קונפליין (Coenplein) שבמפגש הכביש עם כביש מהיר A8 צפונית-מזרחית לעיר. המרחקים נמדדים מנקודה זו עם כיוון השעון. 18 היציאות ממוספרות לעומת זאת נגד כיוון השעון, בשל כך שהסלילה התקדמה בכיוון זה (ראו להלן). כל היציאות משמשות כגישה לצירים העירוניים המובילים אל מרכז העיר אמסטרדם (Stadsroute או S-wegen) והמסומנים כ-S101 עד S118. צירים אלה מתחברים בסופו של דבר אל כביש הטבעת שבמרכז העיר (Centrumring Amsterdam), הידוע גם כ-S100 ואשר אינו מסווג ככביש מהיר, אלה כדרך עירונית. 
לאורכו של כביש 10 שלושה מפגשים נוספים עם כבישים מהירים נוספים (A1 לכיוון מזרח, A2 לכיוון דרום-מזרח ו-A4 לכיוון דרום-מערב). הכביש חולף בשתי מנהרות מתחת לנהר איי (IJ) שבצפון העיר - פעם בצידה המזרחי של אמסטרדם, במנהרת זיבורחרטונל (Zeeburgertunnel) שאורכה 546 מטר, ופעם בצידה המערבי במנהרת קונטונל (Coentunnel) שאורכה 587 מטר. המהירות המרבית המותרת לאורכו של הכביש היא 100 קמ"ש, למעט בחלקו המערבי בו היא מוגבלת ל-80 קמ"ש בלבד. הכביש נחשב לאחד מהעמוסים שבכבישי הולנד.
הר אלגון

אטימולוגיה

ההר נקרא על שם שבט האלגיו (Elgeyo) שחי בעבר במערות הגדולות בצידו הדרומי. שבט המסאי קרא להר "אל דויניו אילגון" ("Ol Doinyo Ilgoon") שפירושו הר השַד. מספר שבטים בצד האוגנדי מכנים את ההר על פי אחת מפסגותיו בשם מסבה.

היסטוריה

האירופיים הראשונים שהעפלתם לפסגות הר אלגון מתועדת היו פ. ג'קסון, א. ג'דג' וג'. מרטין, שטיפסו לפסגת סודק בשנת 1890. בשנת 1896 היה צ'ארלס ויליאם הובלי האירופי הראשון שהקיף את ההר. קמונקה וסטיגלר היו הראשונים שהעפילו לפסגות ווגגאי וקויטובוס בשנת 1911.

קבוצות אתניות

שלושה שבטים חיים על ההר - הבאגיסו, הסאביני והאוגיאק.
הבאגיסו והסאביני הם שבטי חקלאים. הבאגיסו מלים את בניהם בטקס שנערך כל שנה שנייה. הסאביני מקיימים טקס דומה אך מלים את בנות השבט.
הבאגיסו נקראים גם בשם באמסבה ומאמינים שהר אלגון הוא התגלמות אביהם הקדמון, מסבה. האוגיאק היו בעבר שבט ציידים ולקטי דבש. היום יושבים מרבית בני השבט ביישובי קבע, חלקם מרצונם וחלקם על ידי הממשלה.
משה ריבלין (יו"ר דירקטוריון קק"ל)

תולדות חייו ופועלו

משה ריבלין נולד בירושלים ב-כ' טבת תרפ"ה (16 בינואר 1925). דור שביעי בירושלים, בן למשפחת ריבלין, שאבותיה הגיעו לארץ בעליית תלמידי הגר"א (הגאון מווילנה) בתחילת המאה ה-19. סבו, אברהם בנימין ריבלין, היה הילד הראשון שנולד בשכונת נחלת שבעה, השכונה היהודית השלישית שנבנתה מחוץ לחומה בירושלים בשנת תרכ"ט (1869). 
ריבלין קיבל חינוך מסורתי וכללי והיה בוגר בית המדרש למורים בירושלים. הוא היה פעיל בהגנה והשתחרר מצה"ל בדרגת רס"ן.

פעילותו הציבורית

בשנים 1955–1957 שימש קונסול ישראל בניו-יורק. עם שובו ארצה התמנה למנהל מחלקת ההסברה בסוכנות היהודית. לאחר-מכן כיהן בתפקיד מזכ"ל ולימים מנכ"ל הסוכנות היהודית. במקביל שימש חבר עמית בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1977 התמנה ריבלין ליו"ר דירקטוריון קק"ל וכיהן בתפקיד במשך 21 שנה (1977- 1998). כשהתמנה לתפקיד נזכר איך, כאשר הלך לבית הספר פגש בכל בוקר את מנחם אוסישקין (שכיהן בשעתו בתפקיד יו"ר דירקטוריון קק"ל)— "האיש גדל הגוף, בעל הזקן הנאה והעיניים החודרות הולך ברחוב והדרת מלך בו".
ריבלין סבר שקק"ל היא מן הארגונים הציוניים והישראליים ביותר. כמי שזכה לכינויים "מלך היער" ו"היערן הלאומי", אמר ריבלין כי הקו המנחה אותו בעבודתו היא העובדה שאסור לשכוח "שאנחנו עושים למען העם היהודי ובשמו, אחרת נהיה סתם קבוצה קבלנית...".
בתקופת כהונתו בראשות קק"ל, הורחבו פעולות הארגון ובין המפעלים הגדולים שבוצעו, בנוסף לייעור והכשרת הקרקע, ניתן למנות את שיקום עמק החולה, מפעל "נגב של צמיחה", ניקוז ושיקום אדמות עמק יזרעאל, הכשרת התשתיות הקרקעיות ליישוב גלי העלייה הגדולים בראשית שנות ה-90, דחיקת המדבר בשיטות חדשניות של ייעור מדברי והקמת מאגרי המים בעמק בית שאן, בגליל, בערבה ובנגב.

הנצחה

בשנת 2007 קק"ל הנציחה את זכרו וחנכה טיילת על-שמו - "שדרת משה" - מכביש 40 בואכה מדרשת בן-גוריון בשדה בוקר ועד לקברו של בן-גוריון.

לקריאה נוספת

משה ריבלין, משה ריבלין, תרפ"ה-תשס"ה 1925–2004: קובץ לזכרו – פרקי זיכרון מעטו ועליו, הוצאת הספרייה הציונית, ירושלים 2008.
מחרוזות עצה

בתורת החישוביות ובתורת הסיבוכיות, מחרוזת עצה היא כלי חישוב לא יוניפורמי, שמייצג מחרוזת קבועה לכל אורך קלט אפשרי. מחרוזת עצה יכולה להיות מכל אורך שהוא, אך מחרוזת עצה מאורך אקספוננציאלי גוררת מידית הכרעה של שפה אפשרית.
בעיית הכרעה A תוגדר להיות במחלקה  אם מתקיימים התנאים הבאים: עבור כל  קיימת מחרוזת עצה מאורך  כך שקיימת מכונת טיורינג פולינומית דטרמיניסטית שמכריעה אותה בעזרת מחרוזת העצה.
השימוש הנפוץ ביותר במחרוזות עצה, הוא במחלקה P/Poly, כלומר במחלקה בעלת מחרוזות עצה פולינומיות באורך בקלט. מתקיים: אם       ההיררכיה הפולינומית קורסת בדרגה 2. 
בהינתן מחרוזת עצה, אפילו באורך 1, ניתן להכריע בעיות לא כריעות, מכיוון שמחרוזת עצה באורך 1 מספיקה כדי להכריע שפה אונארית, ולכן הרבה פעמים  נחשבת למחלקה לא מציאותית, אם כי אפשר למצוא לה קירובים מציאותיים טובים.
הקברים המלכותיים של שושלת ג'וסון

תיאור

הקברים נבנו בידי שושלת ג'וסון (조선), אשר שלטה בקוריאה במשך 500 שנים. הקברים נבנו על פי מיטב המסורת הקונפוציאנית, כדי לכבד את זכרם של האבות, וכן להגן על קבריהם מפני בוזזים. הקברים נבנו לרוב באזור אגם מים, דשא ועצי אורן, וכן עם נוף הפונה אל ההרים. הקברים כוללים לרוב חדר כניסה, גן, מטבח וביתן שמירה, והם מעוטרים בציורים של חיות ובני אדם.
הקברים מסווגים לשני סוגים, קברים של מלכים ומלכות, וקברים של אישים שלאחר המוות קיבלו את התואר של מלך או מלכה. נסיכי כתר ונשיהם, כמו גם הורי המלכים, נטמנו בקברים מסוג אחר. הקברים המלכותיים פזורים במעל 18 מקומות, כאשר רבים מהם ממוקמים בערך 40 קילומטרים מבירת קוריאה הדרומית סיאול.
רודולף וייל

קריירה מוקדמת

וייל נולד ב-10 בדצמבר 1883 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים ה-19 (וירטמברג ה-1 - המלך קרל). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר וייל לרגימנט הדרגונים במילואים הוירטמברגי, ומונה למפקד פלוגה, וב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר וייל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביוני 1923 מונה וייל למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-10 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1927 הועלה לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בדיוויזיית הפרשים ה-3 של הרייכסווהר. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1932 מונה לתפקיד פיקודי ברגימנט הפרשים ה-18. ב-1 בפברואר 1933 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-18, וב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-2, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בפברואר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, והשתתף עימה בסיפוח אוסטריה לגרמניה.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה וייל מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט וכבש את אבוויל ובזאת ניתק את כוחות בעלות הברית בבלגיה, ובשלב השני לחם כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן, ועל פעולותיו בקרבות קיבל וייל ב-3 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך המערכה על יוון לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, וכבש את סלוניקי. במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-2 בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה. במהלך הקרב על מוסקבה לחם וייל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-40, ה-46 וה-5 לסירוגין, במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. בדצמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וב-4 בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס הממונע ה-41 תחת פיקוד הארמייה התשיעית.
ב-19 בפברואר 1942 מונה וייל למפקד הקורפוס הממונע ה-48 שהיה חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-1 באפריל 1942 הועלה וייל לדרגת גנרל חיל השריון. ב-5 במאי 1942 פרש וייל מתפקידו, וב-28 בספטמבר 1942 מונה וייל לאחראי התגבורות בקבוצת ארמיות מרכז. ב-10 ביוני 1943 פרש וייל מתפקידו, וב-1 בספטמבר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי החמישי.
ב-21 ביולי 1944 לאחר ניסיון החיסול של היטלר הודח וייל מתפקידו, עקב חשד שהיה מעורב בניסיון ההתנקשות. וייל הועבר לעתודת המילואים, ובסוף המלחמה נפל בשבי צבא ארצות הברית.

לאחר המלחמה

וייל שוחרר מהשבי ב-12 במאי 1947. לאחר שחרורו התגורר וייל בשטוטגרט עד למותו ב-19 במרץ 1956.
תומאס גיבסון

ביוגרפיה

גיבסון נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. אביו היה עורך דין, וכיהן כחבר בסנאט של קרוליינה הדרומית מטעם המפלגה הדמוקרטית. אמו הייתה עובדת סוציאלית. הוא החל לשחק בגיל 9, בתיאטרון ילדים מקומי, ובהמשך בתיאטרון לבני נוער.
ב-1979 החל ללמוד במכללת צ'ארלסטון, וב-1981 התקבל לבית הספר לאמנויות הבמה ג'וליארד בניו יורק, בו למד עד 1985. במהלך שנות ה-80 השתתף במספר מחזות בברודוויי.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה באחד מפרקי סדרת הדרמה המשפטית "Leg Work" של רשת CBS, בשנת 1987.
בין 1988 ל-1990 השתתף באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב" של רשת CBS, וב-1990 השתתף באופרת הסבון "עולם אחר" של רשת NBC.
ב-1992 רשם גיבסון את הופעתו הקולנועית הראשונה, בתפקיד בסרט "הרחק מכאן", בכיכובם של טום קרוז וניקול קידמן.
ב-1993 גילם את התפקיד הראשי בסרט "אהבה ושרידי אנוש" בבימויו של הבמאי הקנדי דני ארקאן.
ב-1994 החל לגלם את דמותו של ד"ר דניאל ניילנד בסדרה "שיקגו הופ" של רשת CBS. הוא גילם את התפקיד עד 1998, ובשנים 1995, 1996 ו-1997 היה מועמד עם צוות הסדרה לפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 1997, בנוסף שיחק בסרט הטלוויזיה "הילד של השטן", סרט אימה לצד מאיה רודולף. החל ב-1997 לגלם את דמותו של גרג מונטגומרי בסדרה הקומית דארמה וגרג של רשת ABC, עד ירידתה מהמרקעים ב-2003. על תפקידו בסדרה היה מועמד בשנים 1999 ו-2000 לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית. בשנת 2001 גם ביים כמה מפרקי הסדרה.
ב-2005 החל לגלם את דמותו של החוקר ארון הוצ'נר בסדרת הדרמה "מחשבות פליליות של רשת CBS. גיבסון הוא אחד משלושה שחקנים ששיחקו בסדרה בתפקידים ראשיים ב-11 מעונותיה, לצדם של שמאר מור ומתיו גריי גובלר. גם בסדרה זו גם ביים גיבסון כמה מהפרקים בעונות השמינית, התשיעית והעשירית. זמן קצר לאחר תחילת צילומי העונה ה-12 של הסדרה פוטר ממנה, לאחר שבעט במפיק במהלך הצילומים.
במקביל לעבודתו הטלוויזיונית המשיך להשתתף גם בסרטי קולנוע. בין היתר, גילם תפקיד ראשי ב-Psycho Beach Party‏ (2000), ותפקידי משנה ב"עיניים עצומות לרווחה" (1999), "הפלינטסטונס בויוה רוק וגאס" (2000), "הרס הזוהר" (2000),‏ "Jack the Dog"‏ (2001),‏ "Manhood"‏ (2003)‏, "Come Away Home"‏ (2005),‏ "Berkeley"‏ (2005),‏ "I'll Believe You"‏ (2006), "זה עתה נקברו" (2008‏), וכן דיבב את דמותו של נבל העל "דת'סטרוק" בסרט "Son of Batman"‏ (2014).
גיבסון חי עם בת זוגו ושלושת ילדיהם בסן אנטוניו.
.mx

mx. היא סיומת האינטרנט הלאומית  של שמות התחום (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים במקסיקו, הסיומת נרשמה בשנת 1989. הסיומת מנוהלת על ידי ארגון NIC México המקסיקני.
המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה

היסטוריה

היוזמה להקמת המוזיאון בשנת 1896 הייתה בעקבות התערוכה התעשייתית הרוסית שנערכה בניז'ני נובגורוד באותה שנה. בתערוכה הציגה העיר מוסקבה את התפתחות העיר והקדמה שבה (תנאי הסניטציה והרפואה בעיר, החינוך בעיר, ומוסדות הצדקה שבה). תצוגה זו הפכה לבסיס תצוגת המוזיאון. מועצת העיר תרמה את המוצגים להקמת המוזיאון.
במהלך המאה ה-20 עבר המוזיאון בין מספר מבנים ושינה את שמו מספר פעמים. בשנת 1921 נקרא המוזיאון בשם "המוזיאון העירוני של מוסקבה" ומוקם במגדל סוחארב עד להריסתו בשנת 1937. בשנת 1940 שונה שמו ל"מוזיאון להיסטוריה לשיקום העיר מוסקבה" ובשנת 1987 קיבל את שמו הנוכחי.
במוזיאון למעלה ממיליון מוצגים המתארים את ההיסטוריה של העיר ואת החיים בעיר מאז הקמתה ועד ימינו. בין היתר מוצגים במוזיאון מוצגים ארכאולוגיים שהתגלו בעיר, אוסף מפות ותמונות של העיר המציג את גדילתה, ומספר רב של תצלומים משלהי המאה ה-19 ועד ימינו. עוד מוצגים במוזיאון פריטי ריהוט ולבוש תקופתיים.
הבנאי מנולה (בלדה)

הבנאי מנולה (ברומנית: Meşterul Manole) היא בלדה עממית רומנית. הבלדה נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של הפולקלור העממי הרומני. המשורר וסילה אלכסנדרי ליקט אותה והעבירה בכתובים.
קיימת בלדה סרבית דומה בשם "בנין הקרת סקאדר".

תוכן הבלדה

הבלדה מספרת על בנייתו של המנזר בקורטאה דה ארג'ש, בירתה הקדומה של ולאכיה. על פי הבלדה, ליקט השליט המקומי את עשרת הבנאים הטובים ביותר ובראשם המכונה מנולה, כדי שייבנו את המנזר ואת חומותיו. הבנאים בנו ביום ובלילה נפלו החומות, שוב ושוב. לילה אחד חלם מנולה חלום ולמחרת סיפר לחבריו שבחלומו, רק אם יקריבו בתוך החומות אשה, הרעיה או האחות הראשונה של מי מהבנאים שתבוא בבוקר אליהם, רק אז יעמדו איתן החומות. הבנאים נשבעו לשמור את הסוד והמתינו לבוקר המחרת. בבוקר, ממרומי הפיגומים, ראה מנולה שמתקרבת רעייתו האהובה, אנה, הנושאת ברחמה את ילדם ובידיה ארוחתו. מנולה התפלל לאלוהים שיירד גשם זלעפות וזרמי מים יפריעו לרעייתו וכך תשוב מדרכה. האל נענה לו והגשם המבוקש ירד, אך הרעיה הנאמנה המשיכה בדרכה למרות הגשם וזרמי המים. מנולה התפלל הפעם שתנשוב רוח חזקה ותפריע לאשתו בדרכה ושוב נענה לו האל, אך הרעיה הנאמנה המשיכה בדרכה, וגברה על הרוח. הרעיה מגיעה ומנולה מחבק אותה, צוחק איתה ואומר לה שהבנאים יעשו עצמם כאילו הם קוברים אותה "בצחוק" בתוך החומה. הרעיה מסכימה וצוחקת ומנולה בונה מסביבה. ככל שהבניה מתקדמת מתחלף יחס הרעיה ומצחוק היא עוברת לבכי ומתלוננת על לחץ המבנה על גופה, אך מנולה שותק וממשיך בבניה עד שכבר לא רואים אותה.
בגמר הבניה בא השליט וצוחק בהנאה למראה החומות והמבנה ושואל את הבנאים אם יוכלו לבנות במקום אחר מנזר יפה מהמנזר הזה. הבנאים מתגאים ביכולתם ומשיבים שיכולים הם. השליט חושב על העניין ומצווה להוריד את הפיגומים ולהשאיר את הבנאים תקועים על הגג הגבוה. חלק מהבנאים מנסים לבנות לעצמם כנפיים מעץ, אך נופלים אל אבדנם. מנולה נשאר אחרון וכשהוא שומע את קול אשתו הקורא לו מתוך הקיר, הוא משליך עצמו ומתרסק ארצה.

אלמנטים מיתולוגיים

בתוך היצירה משולבים אלמנטים מתוך המיתוסים על דדלוס ואיקרוס, איפיגניה ו/או בת יפתח.
אוטרכט (כדורגל)

היסטוריה

הקבוצה נוסדה בשנת 1970 מאיחוד קבוצות DOS אוטרכט, אלינקוויק ופלוקס. הקבוצה שיחקה מספר פעמים במפעלים האירופיים בשנות ה-80 אך סבלה לאחר מכן מעשר שנים קשות בהן השתתפה מעט מאוד במפעלים האירופיים עד לחזרה המחודשת בשנות ה-2000.
DOS אוטרכט, הקבוצה הבכירה מבין השלוש שהרכיבו את מועדון הכדורגל אוטרכט, היא אלופת הולנד בעונת 1957/1958 והיא השתתפה מספר פעמים במפעלים האירופיים, בעיקר בגביע אירופה, גביע ערי הירידים וגביע המחזיקות אך לרוב הפסידה בסיבוב הראשון או השני של מפעלים אלה.
הקבוצה המאוחדת החלה את דרכה האירופית בעונת 1980/1981, אז השתתפה בגביע אופ"א וגברה בסיבוב הראשון על קבוצת ארגש פיטשטי הרומנית אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת איינטרכט פרנקפורט הגרמנית. בעונה לאחר מכן חזרה הקבוצה לגביע אופ"א אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת המבורג הגרמנית. בעונה לאחר מכן, עונת 1982/1983, הפסידה הקבוצה פעם נוספת בסיבוב הראשון, הפעם לפורטו הפורטוגלית.
בעונת 1985/1986 הקבוצה שיחקה בגביע המחזיקות אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת דינמו קייב מברית המועצות. בעונת 1987/1988 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, ועברה בסיבוב הראשון את קבוצת ל.א.ס.ק. לינץ מאוסטריה אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת הלאס ורונה האיטלקית. בעונת 1991/1992, 3 וחצי שנים מאוחר יותר, הקבוצה חזרה לגביע אופ"א וניצחה בסיבוב הראשון את שטורם גראץ מאוסטריה אך נכשלה בסיבוב השני מול קבוצת ריאל מדריד הספרדית.
לאורך כל שנות ה-90 הקבוצה התמקמה במרכז טבלת הליגה. הקבוצה זכתה לאחר מכן בשלושה גביעים לאומיים בשנים 1985 ובשנים 2003 ו-2004.
בעונת 2001/2002 חזרה הקבוצה לגביע אופ"א, וניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת גראצר א.ק. האוסטרית בדרך להפסד לקבוצת פארמה האיטלקית בסיבוב השני והדחה מהמפעל. בעונה לאחר מכן, באותו המפעל, הפסידה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת לגיה ורשה הפולנית. גם בעונה הבאה שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א וניצחה את קבוצת מ.ש.ק. ז'ילינה בסיבוב הראשון אך הפסידה בסיבוב השני לאוסר הצרפתית. בעונה לאחר מכן, בגביע אופ"א, עברה הקבוצה בסיבוב הראשון את קבוצת יורגודן השוודית ועלתה לשלב הבתים בו שיחקה מול קבוצות דנייפר דנייפרופטרובסק האוקראינית, אוסטריה וינה האוסטרית, ריאל סראגוסה הספרדית וקלאב ברוז' הבלגית. הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית עם מאזן של ארבעה הפסידה והודחה מהמפעל.
בעונת 2007 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו אך הפסידה בסיבוב השלישי והאחרון לקבוצת המארבי השוודית ולא העפילה לגביע אופ"א בעונת 2007/2008.
בעונת 2010/2011 שיחקה הקבוצה בשלב הבתים במפעל הליגה האירופית שם סיימה במקום האחרון לאחר שעשתה תיקו 0-0 עם נאפולי תיקו 0-0 עם ליברפול תיקו 1-1 עם סטיאווה בוקרשט בסיבוב הראשון. בסיבוב השני של שלב הבתים הקבוצה הפסידה 3-1 לסטיאווה בוקרשט סיימה בתיקו 3-3 עם נאפולי ועשתה תיקו 0-0 מרשים עם ליברפול באצטדיון אנפילד וכך הודחה מהליגה האירופית בעונת 2010/2011.
בעונת 2013/2014 הקבוצה שיחקה בליגה האירופית. הקבוצה הפסידה בסיבוב המוקדמות השני לקבוצת דיפרדנג' 03 מלוקסמבורג והודחה מהטורניר.
ישראל אברהם רבין

הרב ד"ר ישראל אברהם רבין (Rabin;‏ 1882, פרוסקורוב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 18 בספטמבר 1951, חיפה) היה היסטוריון חוקר יהדות שלזיה וחוקר הספרות העברית העתיקה.

קורות חיים

רבין נולד בשנת 1882 בפרוסקורוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום חמלניצקי, באוקראינה) למשפחת רבנים, וקיבל חינוך מסורתי. נסמך לרבנות בליטא בגיל צעיר, ולאחר מכן למד היסטוריה ושפות שמיות בגרמניה ובשווייץ. בשנת 1907 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברן. לראשונה עלה לארץ ישראל בשנת תרס"ט (1909), ושימש מורה בבית המדרש למורים בירושלים. כעבור שנתיים, בשנת 1911, עזב את הארץ כדי לעמוד בראשות הישיבה של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה, ושימש בה מורה להיסטוריה וספרות עברית עד 1914, אז עזב את אודסה והתיישב בגרמניה. במשך עשרים שנה, עד 1934, שימש מרצה לספרות חז"ל באוניברסיטאות גיסן ופרנקפורט וכן בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בשנת תרצ"א (1931) ערך והוציא את מדרש מכילתא דרבי ישמעאל, יחד עם חיים שאול הורוביץ. היה ממנהיגיה של מפלגת "המזרחי".
בשנת 1935, בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה, חזר לארץ ישראל לצמיתות, התיישב בחיפה וכיהן כמנהל בית הספר "נצח ישראל" בעיר.

משפחתו

רבין הוא אביהם של הבלשן פרופ' חיים רבין, המתמטיקאי פרופ' מיכאל רבין והפרופסור לחינוך מרים בן-פרץ.
יהושע מנחם אהרנברג

תולדותיו

נולד בעיירת קעמעטש (Kemecse) שבהונגריה ליצחק-אריה לייב ושרה אהרנברג, שהיו במקור מגורליץ שבגליציה . בצעירותו למד אצל הרב נפתלי הירץ בומבך אב"ד סמבור ובעל גבעת הלבונה, ולאחר מכן אצל  הרב מאיר אריק אב"ד טורנא שאף הסמיכו לרבנות, כמו כן הוסמך לרבנות על ידי הרב הורביץ מפרובוז'נא והרב פירר מקראסנו. 
בשנת תרפ"ה נישא להינדא-לאה בירנבוים מקרקוב (מתלמידותיה הראשונות של שרה שנירר), שם המשיך בלימודיו. עבר טלטולים רבים בזמן השואה. נכלא בגיטו בוכניה והצליח להמלט לסלובקיה ומשם להונגריה.
אהרנברג ושתי בנותיו הם מניצולי "רכבת קסטנר" שבאמצעותה הגיעו בשנת 1944 לשווייץ, שם שוכנו במלון, שהפך למתקן אכסון לפליטים, בעיירה קו (Caux) הסמוכה למונטרה. כמו רוב ניצולי הרכבת עלה לארץ ישראל בספטמבר 1945 (אלול ה'תש"ה) והתיישב בירושלים. 
בשנת תש"ז (1947) התבקש על ידי הרב הראשי הרב הרצוג לשמש כרב ראשי במחנות הגולים בקפריסין. הוא שהה בקפריסין עד חיסול המחנות, ושם עסק בעיקר בבעיות אישות ועגינות. הוא גם יסד שם ישיבה שבה למדו כשמונים בחורים.
עם חיסול המחנות בשנת תש"ט בקפריסין חזר לארץ ישראל, ונתמנה לראש אב בית הדין ביפו ולאחר מכן בתל אביב. היה בקי בכל שטחי ההלכה, אך בעיקר נודע במומחיותו בדיני אבן העזר (אישות). בתחום זה יעץ לרב הראשי הרב אונטרמן. נמנה עם חסידות בלז והיה ממקורביו הבולטים של האדמו"ר, רבי אהרן רוקח.
נפטר בערב שבת והלוויתו התקיימה במוצאי שבת בתל אביב ובירושלים. בהלוויתו נספד על ידי האדמו"ר מבלז בהיכל ישיבת בלז ברחוב אגריפס בירושלים. הובא לקבורה בהר הזיתים. 
היה אב לשלוש בנות. בתו ריבה נישאה לאברהם חנוך אברמוביץ, בנו של יהודה מאיר אברמוביץ.
רון מיברג

ביוגרפיה

מיברג נולד לבעל מאפיה משכונת בורוכוב בגבעתיים. נכד לאספן היודאיקה יוסף שטיגליץ (1903–1990). בנעוריו חבר לפעילות בחוגים שבקצות השמאל ולכן התגייס לגרעין נח"ל שיועד לקיבוץ הקומוניסטי יד חנה, אליו הגיע לאחר מלחמת יום הכיפורים. לאחר אותה תקופה ובמהלך שנות ה-70 למד קולנוע בארצות הברית.
מיברג כתב בירחון "מוניטין" וערך אותו לאחר שהחליף את אדם ברוך. מסוף שנות ה-80 כתב בעיתון "חדשות" עד סגירתו. 
בשנות ה-90 ערך את מוסף "סופשבוע" בעיתון "מעריב" (בשיתוף עם ציפה קמפינסקי), בו כתב טור שבועי קבוע בתחילת שנות האלפיים. מיברג מתאפיין בכתיבה בסגנון הניו-ג'ורנליזם. כתיבתו חדה וקולחת ומלווה בעולם דימויים עשיר. היא עוסקת בעיקר בפוליטיקה, אוכל, ביקורת מסעדות ומוזיקה.
בשנת 1999, לכבוד סוף המילניום, כתב במעריב רשימה מקיפה ומנומקת של 99 אלבומי המוזיקה המשמעותיים של חייו. ברשימה זו הגדיר את טעמו המגובש במוזיקה: רוק משנות ה-60 וה-70 בכלל ואמריקאי בפרט.
בתחילת שנות האלפיים יצר והגיש עם העיתונאי רונאל פישר את הפינה "המבקרים" במגזין התרבות "המוסף" בערוץ 8, בה קיימו השניים ראיונות עם אנשים שונים. בשנת 2001, במלאת 60 שנה להולדתו של בוב דילן, יצר מיברג סרט תיעודי ושמו "כל אחד והבוב שלו". הסרט מורכב מראיונות עם מוזיקאים, אנשי רוח ומעריצים ישראלים אשר מתארים את יחסם אל יצירתו של דילן. 
בשנת 2005 עבר לגור במיין שבארצות הברית. את המעבר תיאר בסרט תיעודי שיצר. שורשי מעברו למיין נעוצים במערכת יחסים רעועה עם עורכו הקודם של "מעריב", אמנון דנקנר. לאחר שהתחלפו העורכים ב"מעריב" מיברג שב לכתוב טורים ומאמרים בעיתון זה. באוגוסט 2009 עזב את "מעריב" בשנית.
בשנת 2010 העלה מיברג אתר אינטרנט בתשלום בשם "אחר", מגזין לענייני תרבות ופנאי. ב-19 בדצמבר 2010 הודיע מיברג למנוייו כי האתר נסגר בשל קשיים כלכליים. ב-24 במרץ 2017 עלה האתר שוב במתכונת חדשה, ללא חומת תשלום. בשנת 2019 נסגר האתר שוב.
בשנת 2013 הצטרף לעיתון סופהשבוע והמשיך לכתוב גם אחרי האיחוד עם עיתון מעריב לכדי הקמת מעריב השבוע ומהדורת סופה"ש שלו, מעריב סופהשבוע. חיבר את הביוגרפיה של יוסי גנוסר, איש השב"כ השנוי במחלוקת.
במשך השנים היה שותף לכתיבת מספר ספרים, בהם "Taste of Israel" עם אבי גנור. 
דודו גבע יצר פארודיה המבוססת על דמותו הציבורית של מיברג בשם "רון קדמון" במסגרת טורו השבועי "שתיקת הברווז" שהופיע במקומונים "העיר" ו"כל העיר" (2002-2004).

חיים אישיים

בשנת 1972 הכיר את נעמי ליס, ציירת ומאיירת אמריקאית ילידת ארצות הברית שעלתה לישראל. בני הזוג נישאו בשנת 1977. הם הורים לשלושה לילדים. בשנת 2017 התגרשו.
Dutty Love

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דון עומר ומילטון רסטטיו והופק על ידי A&X, לינק-און ודיג'יי רובין. השיר הוא שיר בסגנון הפופ הלטיני, המשלב בתוכו גם את הסגנון הטרופי. שיר זה נחשב לסינגל הבכורה של נאטי נטשה.
את השיר הוציאו בפורמט של הורדה דיגיטלית. בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה, ספוטיפיי.

וידאו קליפ

קליפ המילים שיצא עבור השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של דון עומר ב-8 באוגוסט 2012. לאורכו של קליפ המילים ניתן לראות ים ועץ קוקוס ברקע. לערוצו של עומר הועלתה גם הופעה שלו ושל נאטי נטשה עם השיר.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-240 מיליון צפיות.