ארתור שפנייר

קורות חייו

ארתור שפנייר נולד בעיר מגדבורג, עיר המחוז של פרובינציית סקסוניה של ממלכת פרוסיה שבקיסרות הגרמנית. אביו, מוריץ שפנייר, היה מורה ליהדות שפרסם ספרים אחדים ומאמרים רבים. ארתור למד בגימנסיה על שם המלך וילהלם במגדבורג. בשנים 1908–1913 למד שפות קלאסיות באוניברסיטה של ברלין, ובמקביל למד לימודי יהדות ועברית בבית המדרש לחכמת ישראל בברלין. בשנת 1914 הוסמך כמורה ללטינית, יוונית ועברית, ולימד בבית ספר תיכון. בשנים 1915–1918, בימי מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא הגרמני. אחרי המלחמה שב ולימד בבית ספר תיכון. בשנת 1920 סיים את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת פרייבורג, בהדרכת אוטו אימיש (Immisch), שעסקה באלבינוס (פילוסוף מזרם הפלאטוניזם התיכון שחי במאה השנייה לספירה). 
בשנים 1919–1921 עסק במחקר באקדמיה לחכמת ישראל, שמייסדה ומנהלה הראשון היה אויגן טויבלר, מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה וממורי בית המדרש לחכמת ישראל. עמו היו חוקרים צעירים נוספים, שלימים הפכו לחוקרים גדולים בתחומם, ובהם דוד צבי בנעט, שהיה ידידו, חנוך אלבק ויצחק בער. אולם שפנייר שאף לכיוון מעשי, ועל כן באוקטובר 1921 החל לעבוד בספריית המדינה בברלין, תחילה כמתנדב ואחר כך כעובד מן המניין. בשנת 1926 התמנה למומחה ליהדות ולעברית במחלקת המזרח. הוא שימש בתפקיד מקביל לתפקיד שמילא לפניו משה (מוריץ) שטיינשניידר, הנחשב לאבי הביבליוגרפיה העברית. הוא התמחה גם בקִטלוג כתבי-יד ארמניים. שפנייר זכה להערכה רבה מצד עמיתיו בספרייה בזכות ידיעותיו הרבות ונועם הליכותיו. וילנד שמידט (Schmidt; ספרן וגרמניסט, 1904–1989) תיאר את שפנייר כ"אדם שקט, מופנם, רגוע ואצילי, שעין איש לא הייתה צרה בו".‏‏ לצד עבודתו בספרייה עסק במחקר ופרסם ספרים, וכן מאמרים בספרי יובל וב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums‏ (MGWJ, הירחון להיסטוריה היהודית ולמדעי היהדות). בפרסומים בעברית נכתב שמו העברי אברהם.
במסגרת עבודתו ערך שפנייר רשימות של כתבי-היד העבריים שבספריית המדינה בברלין. כאשר הוקם המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים, נעזרו החוקרים נחמיה אלוני ודוד שמואל לוינגר גם ברשימותיו של שפנייר, שאת תצלומיהן קיבלו מהנהלת הספרייה בברלין. בתמונה שמשמאל דף מרשימות אלה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נחקק החוק להשבת הפקידות המקצועית הלאומית על כנה, אשר חִייב כל פקיד שאינו בן "הגזע הארי" לצאת לגמלאות. שפנייר, ששירת בצבא הגרמני ולחם בחזית במלחמת העולם הראשונה, היה פטור מחובה זו על פי סעיף-המשנה בחוק, אך בסוף שנת 1935, בעקבות חוקי נירנברג, נאלץ לפרוש לגמלאות. שפנייר ניסה להעביר את רוע הגזירה והגיש הצהרה שמשפחתו ותיקה בגרמניה (להבדיל מיהודים שהיגרו בדורות האחרונים לגרמניה ממזרח אירופה), אך ללא הועיל. במקומו התמנה יוהאנֶס פול (Pohl), חבר המפלגה הנאצית.
לאחר הפרישה הכפויה שב שפנייר לבית המדרש לחכמת ישראל, שבו למד בצעירותו. הוא שימש כמרצה וכספרן, ואף עסק במחקר, אולם גם פרק חדש זה בחייו נגדע. לאחר אירועי ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938) נעצר שפנייר, עם אלפי יהודים גרמנים אחרים, ונכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן. הוא כתב ליצחק משה (איזמר) אלבוגן, מורו ועמיתו לשעבר בבית המדרש לחכמת ישראל, וביקש את עזרתו. באותו זמן פעלה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי שבארצות הברית תוכנית להצלת חוקרים יהודים פליטים מאירופה. הזמנת חוקרים לפרק זמן של שנתיים לפחות איפשרה להם לקבל אשרת כניסה לארצות הברית שלא במסגרת מכסות ההגירה. אלבוגן, שהיגר לארצות הברית בשנת 1938 בעזרת ההיברו יוניון קולג' ושלושה מוסדות אחרים, הופקד על בחירת המועמדים להצלה. שפנייר קיבל מינוי כמרצה לספרות חז"ל בהיברו יוניון קולג'. בזכות מינוי זה הצליח שפנייר להשתחרר ממחנה הריכוז, אך לא הצליח לקבל אשרת כניסה לארצות הברית. פקידי ההגירה נימקו את סירובם בטענה ששפנייר היה בראש ובראשונה ספרן, ולא פרופסור, ושבית המדרש שבו לימד לא היה ברמה האקדמית המקבילה להיברו יוניון קולג' (השלטון הנאצי הוריד את דרגתו של בית המדרש מ"בית ספר גבוה" ל"מכון"). 
במאמרו האחרון, שהתפרסם בשנת 1939, בכרך האחרון של ה"ירחון להיסטוריה ומדעי היהדות", שם המחבר הוא "ארתור ישראל שפנייר"; זאת על פי התקנה בדבר שינוי שמות ליהודים (Die Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen) מתאריך 17 באוגוסט 1938, שחייבה כל יהודי גרמני ששמו אינו יהודי מובהק, להוסיף שם פרטי שני: "ישראל" לגברים ו"שרה" לנשים. בהקדמה לכרך מודה המערכת לד"ר א' שפנייר ולאנשים נוספים על עזרתם בקריאת ההגהות, שלא תמיד יכלו להגיע לכל המחברים – רמז לקשיי הזמן.
בשנת 1939 החליט שפנייר לבקש מקלט זמני באמסטרדם, שבה חיו אחותו גרטרוד ואמו הלן (לבית להמן), ולהמתין בה לקבלת אשרת הכניסה לארצות הברית. בינואר 1940 שלח גלויה לידידו הקרוב, דניאל גולדשמידט, ובה סיפר על ההמתנה לאשרת הכניסה (ראו תמונות משמאל).
בזמן שהותו באמסטרדם היה בקשר הדוק עם אברהם יהושע השל. השל, שנכלל אף הוא בתוכנית ההצלה של ההיברו יוניון קולג', גורש מגרמניה לפני שקיבל אשרת כניסה לארצות הברית, והצליח להגיע לאנגליה. באמצעות שפנייר שלח השל כסף ומזון לקרובי משפחתו שנותרו בוורשה. השל הצליח לבסוף לקבל אשרה וניצל, ואילו שפנייר לא זכה לכך, למרות מכתבי התמיכה בבקשתו מנשיא ההיברו יוניון קולג'. הקונסול האמריקאי ברוטרדם פסל אותו סופית כמועמד לאשרה, מפני שהיה ספרן ולא פרופסור. גורלו של שפנייר נחרץ. הוא עבד כמה שנים בספריית רוזנטליאנה באמסטרדם (כיום חלק מספריית אוניברסיטת אמסטרדם). בשנת 1942 נעצר וגורש לגרמניה, ולבסוף נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם נספה ב-30 במרץ 1944, והוא בן 55.
אחיו של שפנייר תכנן אף הוא להגר להולנד, אך לבסוף התאבד. אחותו גרטרוד נספתה במחנה הריכוז אושוויץ בשנת 1943, אמו נפטרה במחנה המעבר וסטרבורק בשנת 1943, ואביו נפטר במגדבורג בשנת 1938. אחותו מרגרט, שהיגרה לארצות הברית, הייתה היחידה מבני המשפחה שניצלה. ארתור עצמו, ככל הנראה, לא הקים משפחה.

תחומי מחקרו

שפנייר עסק בשני תחומים עיקריים: התורה שבעל פה והמסורה.

התורה שבעל פה

בשנת 1922 פרסם שפנייר ספר על התוספתא – Die Toseftaperiode – פרי מחקרו באקדמיה לחכמת ישראל. בספר זה ניסה לקבוע את יחס התוספתא לברייתות שבשני התלמודים. הוא ראה את ההבדלים בנוסח הברייתות שבתלמוד הבבלי כשינויי עריכה, ועל כן הכריע שהברייתות שבתלמוד הבבלי השתלשלו מן הברייתות שבתוספתא. בנוגע ליחס התוספתא למשנה סבר שפנייר שהתוספתא היא אוסף של פירושים שנכתבו במקורם בצד המשנה שקדמה למשנת רבי יהודה הנשיא. בשנת 1928 פרסם אלכסנדר גוטמן ספר על היחס שבין המשנה לתוספתא (Das redaktionelle und sachliche Verhältnis zwischen Mišna und Tosephta), ובו דחה את דעתו של שפנייר. שפנייר הגיב בשני חיבורים קצרים שהתפרסמו בשנת 1931, ובהם הגן על עמדתו. האחד, על קטע הברייתא מספריית ברלין (Das Berliner Baraita-Fragment), והשני, על הזיקה שבין המשנה לתוספתא (Zur Frage des Literarischen Verhältnisses zwischen Mischnah und Tosefta), שהוא גרסה מתוקנת של החיבור הקודם. החיבור הראשון נדפס במאתיים עותקים בלבד. ארבעה מהם מצויים בספרייה הלאומית. בעותק שבאוסף גרשם שלום בספרייה הלאומית רשם שפנייר הקדשה למשה שוַבה (Moshe Schwabe; חוקר השפעת התרבות היוונית בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד). 
במאמריו עסק שפנייר בכינויי האל: "המקום" ו"הקדוש ברוך הוא"; במסכת תמיד ובמסכת מידות במשנה; באמרות מספריות בספרות חז"ל; ובתפילה. ארבעת מאמריו על התפילה התפרסמו בשנים 1934–1939, והם עוסקים בניתוח סגנוני של התפילות, במקבילות יהודיות-נוצריות, ובהצעת גישה חלופית לשיטה הפילולוגית בניתוח התפתחות נוסחי התפילה. שפנייר היה הראשון שבדק בדיקה שיטתית את הדפוסים הצורניים של התפילה. מאמריו בתחום זה סללו דרך חדשה ושימשו יסוד חשוב לספרו של יוסף היינימן על התפילה בתקופת התנאים והאמוראים. 
כאשר שב לבית המדרש לחכמת ישראל, החל במחקר משותף עם אויגן טויבלר על תרגומי המקרא ועל הספרות היהודית-הלניסטית. מטרת מחקר זה הייתה להתחקות על המעבר מספרות המקרא לספרות התלמודית הקדומה, אולם שפנייר לא זכה להשלים מחקר זה, ואנו לומדים עליו מדברי ההספד של טויבלר שהתפרסמו בשנת 1945.

המסורה

שפנייר הושפע ממורו, הפילולוג הקלאסי אדוארד נורדן (Eduard Norden), ומספרו על הפרוזה האמנותית העתיקה (Die antike Kunstprosa), ושאף למצוא את המקצב בעברית המקראית. כיוון מחקרי זה עורר בו את העניין בטעמי המקרא. בשנת 1927 התפרסם ספרו על טעמי המקרא (Die massoretischen Akzente), פרי מחקר של שנים רבות, שהחל כבר בזמן שירותו הצבאי, כשהיה בשדה הקרב וספר המקרא בידו.‏‏ בספרו דן בכללי ההטעמה במסורת הטברנית ובמסורת הבבלית, ובשאלות יסוד בחקר הטעמים, כגון מטרת הטעמים, והסדר הכרונולוגי של שלוש מסורות הטעמים: הטברנית, הבבלית והארץ-ישראלית. ספרו של שפנייר התקבל בביקורת חריפה של פאול קאלה. עיקר ביקורתו של קאלה נוגעת לטענתו של שפנייר כי מערכת הטעמים משקפת את הטעמת המשפט בעברית הקדומה. שפנייר הגיב על ביקורתו של קאלה בחיבור קצר (Der Satzakzent), שבו הבהיר את עיקר משנתו. גוטהלף ברגשטרסר סקר חיבור זה וצידד בטענת קאלה בנוגע להטעמת המשפט, אך שיבח את שפנייר על תרומתו בתחום חקר כללי הטעמים.
שפנייר פרסם מאמרים נוספים וביקורות ספרים בענייני ניקוד, מסורה וכתבי-יד עבריים.
שפנייר היה חוקר יסודי שהירבה לבדוק את כתביו, ולא היסס להודות בטעויות. כך, למשל, כאשר פרסם את חיבורו על קטע ברייתא מספריית המדינה בברלין, סבר שהטקסט בקטע שבו דן הוא ברייתא; כאשר התברר לו לאחר כמה שבועות, שקטע זה שייך לספר מצוות קטן שכתב רבי יצחק מקורביל, מבעלי התוספות, נחפז להוציא גרסה מתוקנת (החיבור על הזיקה שבין המשנה לתוספתא). כשהחל לכתוב את ספרו על טעמי המקרא היה לפניו ספרו של קאלה על מסרני המזרח (=בבל); כשערך את הספר לדפוס התפרסם ספרו של קאלה על מסרני המערב (=ארץ ישראל)., ושפנייר מעיר באחרית דבר שמסקנתו בנוגע לזמנה של המסורת הארץ ישראלית עשויה להשתנות בעקבות ספרו החדש של קאלה. שפנייר שילב במחקריו את בקיאותו הרבה במקרא ובספרות חז"ל עם שליטתו ביוונית ובלטינית. אף על פי שעיקר מחקרו היה בתחום התורה שבעל פה, תרומתו הבולטת ביותר היא בתחום טעמי המקרא, ובפרט הטעמים הבבליים. ספרו על טעמי המקרא היה מחקר חלוצי, שסלל את הדרך לחקר כללי ההטעמה במסורת הבבלית ולמיון הכרונולוגי של כתבי-היד במסורת זו.