google/wiki40b huggingface dataset:
תיאטרון סמבטיון

תיאטרון סמבטיון היה תיאטרון סאטירי שהוקם על ידי השחקנים מרדכי בן זאב וזאב ברלינסקי ופעל בשנים 1957–1960.
התיאטרון הסאטירי המטאטא נסגר ב-1954 ומאז לא הייתה בימה עברית לסאטירה. זאב ברלינסקי ועמיתו מרדכי בן זאב רצו להקים תיאטרון כזה אך היו קשורים לעבודתם בתיאטרון הקאמרי. בסוף 1956 פוטר ברלינסקי מהקאמרי ובעקבות זה הגיש בן זאב מכתב התפטרות לתיאטרון. השניים החלו לאסוף חומר לתיאטרון החדש. בהתחלה רצו לקרא לתיאטרון שש בש אבל לבסוף החליטו על השם סמבטיון על שם הנהר האגדי אשר בכל ימות השבוע הוא רותח, גועש וזורק אבנים גדולות כך הם רצו - שהתיאטרון החדש יהיה סמל להצלפה ולביקורת בכל תחומי החיים, ברוח טובה ובהומור דק.
התוכנית הראשונה נקראה "הצילו, שריפה ב-14 בתים", כללה מערכונים ופזמונים. את הקטעים הפוליטיים כתבו אפרים קישון, יוסף הייבלום, יגאל מוסינזון, גבריאל דגן ויעקב בר נתן. את הפזמונים חיבר יחיאל מוהר והם בוצעו על ידי ג'טה לוקה. במאי הצגה היה דוד ברגמן, במאי להקת הנח"ל לשעבר.
הצגת הבכורה התקיימה ביולי 1957 בבית ציוני אמריקה והתקבלה בהתלהבות.
לאחר ההצלחה הראשונה באו הוצגו התוכניות: "ש.ב." (נובמבר 1957), "זלמן יש לו משקפיים" (מרץ 1958), "דבר אל הקיר" (אוגוסט 1958),  "תן חיוך" (ינואר 1959),  "השד יודע" (מאי 1959), "עמוד על הראש" (אוקטובר 1959). שחקנים רבים הצטרפו לתוכניות השונות כמו: גילה אלמגור, שמעון ישראלי, רחל אטאס, אריק איינשטיין, יוסי פרוסט, גאולה נוני, שושיק שני, צדוק סביר ועוד. לכותבים הצטרפו דן אלמגור, דידי מנוסי, יורם מטמור ועוד. למלחינים הצטרפו פרנק פלג, יוחנן זראי, אריה לבנון, סשה ארגוב ועוד.
לאחר שהתיאטרון הקאמרי עבר לאולם נחמני, התמקם הסמבטיון במרתף קולנוע מוגרבי.
השחקן גדעון שמר ביים את מרבית התוכניות. אשתו הצעירה נעמי שמר כתבה מספר פזמונים לסמבטיון שחלקם נחלו הצלחה. לשמעון ישראלי היא כתבה את "הלילה הולך בשדרות" ולרחל אטאס, יוסי פרוסט ואריק איינשטיין היא כתבה את "מצעד האביב.
בתור במה זעירה לסאטירה הגיבו בסמבטיון על אירועים אקטואליים. כשהתפוצצה פרשת הפורץ הנוצץ, שרה רחל אטאס את השיר "שיתפוצץ-זאת סיסמת החוג הנוצץ" (אלמגור/פלג). כשמספר "בני טובים" נתפסו בקלקלתם, שרו רחל אטאס ושמעון ישראלי על "עשרה בני טובים" (מנוסי/זראי-בהשראת עשרה כושים קטנים).
לאחר שלוש שנים התדרדר מצב התיאטרון והוחלט על תוכנית חדשה בשם "מסיבת קוקטייל" שכלל מערכונים מאת ברטולד ברכט, אנטון צ'כוב ומיכאל זושצ'נקו. התוכנית נכשלה והתיאטרון ניאלץ להיסגר. בן זאב הכריז על פשיטת רגל ונאלץ לקבל הגנה מבעלי החוב. הקאמרי סירב לקבלו בחזרה והוא נאלץ להצטרף לשמעון דז'יגאן ולהופיע ביידיש עד שנקלט בתיאטרון חיפה.
פרפיאנוב

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1435, ובשנת 1630 הוקמה בו כנסיית עץ. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכלל בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי פרפיאנוב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-250 יהודים, ופעלו בה תנועות נוער יהודיות ובית ספר עברי. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, נאסרה פעילות זו.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, החלו אלו לבצע מעשי התעללות ורצח בקרב יהודי המקום, תוך גיוסם לעבודות כפייה והטלת תשלומי כופר על היודנרט המקומי.
באוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בסמטה אחת בה, אליו הובאו גם יהודי כפרי הסביבה. ב-31 במאי 1942 הוצעדו כ-500 יהודי הגטו לאורך העיירה, תוך השפלתם, ולאחר מכן נרצחו ביער הסמוך. אחדים מיהודי העיירה הצליחו להימלט ממנה בשעת האקציה, ולחבור ליחידות פרטיזנים ביערות הסביבה.
מסוט

מסוט, הנקרא לעיתים גם מפלג (באנגלית בריטית: Turnout או Points; באנגלית אמריקאית: Switch) הוא התקן המהווה חלק ממסילת הרכבת ומשמש למעבר בין שתי מסילות סמוכות או למיזוג שתי מסילות למסילה אחת (בכיוון ההפוך).

השליטה במסוטים

השליטה במסוטים דרושה על מנת לקבוע לאיזו מסילה תנותב רכבת העוברת במסוט. לרכבת עצמה אין יכולת לבחור את המסילה אליה תנותב בדומה להגה של רכב הנוסע בכביש והניתוב נעשה אך ורק באמצעות שינוי פיזי של מצב המסוט.
בעבר היו קיימים מסוטים הניתנים לשליטה ידנית באמצעות הזזת ידית כלשהי. מסוטים מסוג זה הם נדירים כיום וניתן למצוא אותם בעיקר במערכות מיושנות יחסית כמו מסילות טראמים ישנות, וכן באזורים שאינם שייכים למסילה הראשית (כמו מסילות צידיות, מוסכי תחזוקה, ולעיתים מסילות המשמשות רכבות מטען בלבד). כיום מתבצעת השליטה במסוט באופן אוטומטי על ידי אות כלשהו הנשלח ממרכז הבקרה האחראי לתפעול אותו קטע מסילה בהתאם לכיוון אליו צריכה להמשיך הרכבת הבאה העתידה לעבור במסוט.

מהירות הנסיעה על המסוט

מהירות הנסיעה המותרת על המסוט נקבעת לפי אורכו. ככל שהמסוט ארוך יותר כך העיקול שלו חד פחות ומהירות הנסיעה המותרת בו גבוהה יותר. ככל שהמסוט ארוך יותר הוא גם יקר יותר (לרוב בהפרשים משמעותיים). השיקול העיקרי בבחירת מסוט הוא מהירות הנסיעה הרצויה. 
לדוגמה, מסוט הנמצא לפני או אחרי תחנה שבה עוצרות רוב הרכבות יוכל להיות מסוט קצר וזול יחסית, שכן הרכבות ממילא נוסעות במהירות נמוכה בקטע זה לקראת העצירה בתחנה או לאחר היציאה ממנה. מסוטים כאלה ניתן למצוא לפני ואחרי רוב התחנות בישראל. לעומת זאת כאשר נוצר צורך לשלב מסוט בקטע מסילה שבו מהירות הנסיעה גבוהה (לדוגמה: בפיצול קו תל אביב - לוד לכיוון נתב"ג, בסמוך למחלף גנות) נדרש מסוט ארוך ויקר שכן מהירות הנסיעה בקטע זה גבוהה ומרבית הרכבות העוברות בו נדרשות להחליף מסילה באמצעות המסוט. קיימים פרמטרים נוספים העשויים להשפיע על מהירות הנסיעה המותרת במסוט אך זהו הפרמטר העיקרי.

סוגי מסוטים

מסוט כפול (המכונה גם מסוט הצטלבות) הוא מסוט בצורת X המחבר בין שתי מסילות ומאפשר החלפה או אי-החלפה של מסילה בכל אחד מכיווני הנסיעה.
מסוט פשוט מסוט המפצל מסילה לשתי מסילות נפרדות. קיימות צורות אפשריות רבות למסוט זה: פיצול למסילה צדדית בצד ימין, פיצול למסילה צדדית בצד שמאל, או פיצול לשני הצדדים, אך כולם דומים מאוד זה לזה.
מסוט תלת-כיווני הוא מסוט המפצל מסילה אחת ל-3 מסילות נפרדות. ניתן להשיג מטרה דומה מאוד באמצעות שני מסוטים הנמצאים בזה אחר זה.
פאול, נסיך וירטמברג

ביוגרפיה

פאול נולד ב-19 בינואר 1785 בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית, לפרידריך, דוכס וירטמברג, שהיה מאוחר יותר מלך וירטמברג, ולאוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואוגוסטה, נסיכת בריטניה אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. אביו ואמו לא הסתדרו ביניהם, ובשנת 1786 נפרדו, ופאול נשאר עם אביו. בשנת 1795 עלה סבו פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג לשלטון, ובשנת 1797 עלה אביו לשלטון. באותה שנה התחתן אביו בשנית עם שארלוט, הנסיכה המלכותית, בתם של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושארלוט ממקלנבורג-שטרליץ, והיא הופקדה על חינוכו של פאול. על אף שבילדותו היה פאול ילד טוב ומנומס, הוא הפך עם התבגרותו לחצוף, גס ומופרע.
ב-28 בספטמבר 1805 התחתן פאול עם שרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, ממנה נולדו לו 5 ילדים. נישואי השניים לא היו מוצלחים, ופאול בגד באשתו בקביעות עם פילגשיו. בשנים 1806–1808 לחם פאול בשורות הצבא הפרוסי נגד נפוליאון, נגד דעתו של אביו. לאחר מכן חזר לווירטמברג, אולם בשנת 1812 סירב להלחם במלחמת רוסיה-צרפת נגד הרוסים. לאחר לידת ילדם החמישי בשנת 1813 נפרדו פאול ושרלוטה, אולם לא התגרשו מחמת אי הסכמתו של אביו פרידריך הראשון, מלך וירטמברג. בשנת 1814 ביקר פאול בלונדון, ובעת ביקורו אצל הנסיך העוצר ג'ורג', הוא התנהג בצורה גסה ומזלזלת והעליב את וילם, נסיך אורנז'.
בשנת 1815 עבר פאול להתגורר בפריז, יחד עם בנותיו, ועל אף בקשות מצד משפחתו לחזור לווירטמברג נשאר לגור בפריז. בעת שהותו בפריז היו לפאול כמה פילגשים, מהם נולדו לו כמה ילדים לא חוקיים. בשנת 1847 מתה אשתו שרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וזמן קצר לאחר מותה התחתן פאול בבריטניה עם פילגשו מגדלנה דה קריוס אי קסיאמנס הספרדייה. ב-16 באפריל 1852 מת פאול בפריז, וב-27 בדצמבר אותה שנה מתה גם אשתו מגדלנה.
חיים ליב חריפאי

חיים ליב חריפאי (אוסטרון) (אריה לאינסון) (1889? – 1 במאי 1934, ט"ז באייר תרצ"ד) היה מחנך ועיתונאי עברי, עסקן ופעיל תרבות ביישוב, איש תנועת העבודה ואחר-כך הציונים הכלליים.

ביוגרפיה

חיים ליב, בן צבי מאיר, נולד ברוסיה. היה חניך הקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים (הסמינר להכשרת מורים עבריים) מיסודה של חברת מפיצי השכלה לאחר שעברו לחארקוב.
נישא לחנה, וב-1921 נולד בנם הבכור, בן שחר. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל. כעבור שנתיים, ב-1924, הצטרפו אליו אשתו ובנו. בדצמבר 1929 נולדה בתם, זהרירה. 

לאחר עלייתו עבד כמורה לספרות בתיכון כדורי וכמורה לעברית למבוגרים ביישובי הגליל העליון (באזור ראש פינה ותל חי) מטעם ועדת התרבות המרכזית מיסודה של ההסתדרות. היה חבר "הפועל הצעיר", וכתב בביטאונה. לאחר היווסדו של ביטאון ההסתדרות, "דבר", כתב גם בו. פרסם מאמרים פובליציסטיים וגם ביקורת תיאטרון.

בהמשך עבר לעיר תל אביב ועבד בה כמורה. מחלת השחפת, שבה לקה עוד בטרם עלייתו, השביתה אותו מפעם לפעם מפעילות והקשתה עליו את ההסתגלות לארץ, ומצבה החומרי של המשפחה היה קשה.
עם משבר העלייה הרביעית ובחירתו של הארי סאקר להנהלה הציונית ב-1927, היה לתומכו והגן עליו מעל דפי העיתונות הציונית. מאז הלך והתרחק מתנועת העבודה, ועבר מעיתוניה לעיתון "הארץ", ומשם ל"דואר היום", שבו כתב עד 1932.
לאחר שהתאחדה הפועל הצעיר ב-1930 עם "אחדות העבודה" ליצירת מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), עבר לציונים הכלליים (מ-1931: הסתדרות הציונים הכלליים המאוחדים בארץ ישראל). נמנה עם אנשי האגף הימני בתנועה, מתומכי יהושע סוּפּרַסקי, ומצד שני היה מתומכי משה סמילנסקי והתאחדות האיכרים. כתב בביטאון המפלגה "הציוני הכללי" ובביטאון התאחדות האיכרים "בוסתנאי". היה חבר אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל.
חרף מחלתו, לא הסתפק בפעילות עיתונאית, היה פעיל תרבות ונשא הרצאות בנושאים שונים, היה מראשי הדוברים בוועידות המפלגה ונאם במושבות. בוועידה הארצית של הציונים הכלליים בשנת 1932 נבחר כסגן במועצה הארצית. בשנים האחרונות לחייו כיהן כבא-כוח ועדת התרבות המרכזית שליד התאחדות האיכרים והציונים הכלליים (המקבילה התנועתית לוועדת התרבות של ההסתדרות). במסגרת פעילותו נוסדו ביותר מעשר מושבות ועדות תרבות מקומיות.
התגורר ברחוב רש"י 54 בתל אביב. נפטר ב-1 במאי 1934 בבית החולים הדסה בתל אביב מדלקת ריאות, בגיל 45. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר את אשתו ושני ילדיהם.
בנו, בן שחר חריפאי (1921–2004), התנדב לבריגדה היהודית. למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה ושירת בצה"ל כמשפטן, בין היתר כשופט צבאי וכנשיא בית דין צבאי מחוזי, בדרגת סגן-אלוף. בהמשך כיהן כמזכיר מועצת מקרקעי ישראל ולבסוף כשופט תעבורה ברחובות.
היה נשוי לנורדיה לבית פניק, גננת, ואב לשתיים.
בתו הצעירה זהרירה חריפאי (1929–2013) הייתה שחקנית תיאטרון שפעלה בארץ במשך יותר מחמישה עשורים, כלת פרס ישראל לתיאטרון.
הייתה אשתו של הסופר, העיתונאי והעורך שלמה שבא עד מותה, ואם לבת, השחקנית והבמאית איה שבא.
הר סנט הלנס

התפרצויות

תקופת הפעילות המוקדמות של סנט הלנס התרחשה לפני כ-40-35 אלף שנים. תקופות פעילות נוספות היו לפני 20-18 אלף שנים ולפני 13-8 אלף שנים.
בהיסטוריה המודרנית ידע הר סנט הלנס תקופות של התפרצויות גדולות, וביניהן מאות שנות שקט.
בשנת 2500 לפנה"ס החלה תקופת פעילות נוספת. בשנת 1900 לפנה"ס אירעה ההתפרצות הגדולה ביותר של ההר בתקופת ההולוקן שנמשכה עד שנת 1600 לפנה"ס. תקופת פעילות נוספת היתה בין השנים 1200-800 לפנה"ס, וזו התאפיינה בפעילות בעצימות נמוכה יחסית.
אחרי כ-700 שנים של שקט החל ההר בשנת 1480 תקופת פעילות נוספת, שנמשכה כ-150 שנים. ב-1480 נרשמה התפרצות עזה פי כמה מההתפרצות של 1980. ב-1482 רשם ההר התפרצות גדולה נוספת. בסוף התקופה, בסביבות שנת 1647, הגיע ההר לשיא גובהו ומבנהו הסימטרי המוכר התעצב.
לאחר כ-150 שנות שקט התפרץ ההר שוב בשנת 1800. היתה זו התפרצות דומה בעוצמתה לזו של 1980, ובעקבותיה החלה תקופת פעילות של 57 שנים. בין השנים 1831-1857 אירעו לפחות 12 התפרצויות שכללו פליטת אפר געשי וקילוחי לבה. משנת 1857 ועד 1980 לא התפרץ ההר.

ההתפרצות בשנת 1980

ב-20 במרץ 1980 אירעה בהר רעידת אדמה בעוצמה 4.2 לפי סולם ריכטר. ב-27 במרץ החל ההר לפלוט אדים. בסוף אפריל החל הצד הצפוני של ההר להתנפח בצורה בולטת.
ב-18 במאי בשעות הבוקר אירעה בהר רעידת אדמה בעוצמה 5.1, ובעקבותיה קרס החלק הצפוני של ההר. הייתה זו מפולת האדמה הגדולה ביותר בהיסטוריה המתועדת. בעקבות המפולת נוצר להאר (זרם בוץ געשי) שזרם לאורך קילומטרים רבים וגרם להרס רב, כולל הרס של גשרים.
כתוצאה מהמפולת, החל ההר להתפרץ. הייתה זו התפרצות פליניאנית בעוצמה 5 לפי מדד ההתפרצות הגעשית. עמוד האפר שעלה מן ההר הגיע לגובה של 20–27 ק"מ. ביום למחרת נמצא אפר געשי מההר באדמונטון שבקנדה, מרחק של כ-1,000 ק"מ מסנט הלנס. לקראת הערב ב-18 במרץ דעכה הפעילות בהר.
בפיצוץ איבד ההר כ-400 מטרים מגובהו ונפער במרכזו מכתש ברוחב של כ-1.5 ק"מ. 57 אנשים נהרגו מהפיצוץ, כ-200 בתים נהרסו וכ-300 ק"מ של כבישים נהרסו.
רבי אבא בר פפי

רבי אבא או רבי בא בר פַּפַּי (נפטר בשנת 375) היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור הרביעי, חי ופעל במאה ה-4.

רבותיו וחבריו

רבי אבא בר פפי מוזכר רק בתלמוד הירושלמי ובמדרשים הנובעים ממנו והם המקור לידיעות אודותיו:
בענייני אגדה היה תלמידו של רבי לוי ועמיתו של רבי יהושע דסכנין. מימרות רבות משל רבי לוי מובאות בתלמוד הירושלמי ובמדרשים הנובעים ממנו בשם שניהם. הוא גם מסר דברי הלכה בשם רבי חמא בר חנינא, רבו של רבי לוי.
למד עם רבי יודן ורבי מנא מפי רבי יוסי בר זבידא. והיה גם חברם של רבי אבא מרי ורבי יצחק בר נחמן.
מובאים בשמו מאמרי הלכה ואגדה במקומו במקומות שונים בתלמוד הירושלמי.
אהרן הימן דוחה את האפשרות שהיה בנו של רב פפי חתנו של רבי יצחק נפחא, כי רבי אבא פעל בתקופת פריחה של ישיבות ארץ ישראל ואילו בימי רב פפי המדובר כבר חרבו ישיבות ארץ ישראל והמרכז התורני כולו עבר לבבל.
משפט לגראנז' (תורת החבורות)

משפט לגראנז' הוא אחד המשפטים היסודיים בתורת החבורות הסופיות. המשפט קובע שאם  חבורה סופית ו- תת חבורה שלה, אז הסדר של  מחלק את הסדר של , כלומר  הוא מספר שלם. המשפט נקרא על שם ז'וזף לואי לגראנז'.
מן המשפט אפשר מיד להסיק שהסדר של כל איבר בחבורה סופית מחלק את סדר החבורה (מכיוון שהחבורה הנוצרת על ידי x היא תת-חבורה, והסדר שלה שווה לסדר של x). במלים אחרות, אם  חבורה סופית אז  לכל . עובדה זו פותחת את האפשרות לנתח מבנה של חבורות סופיות באמצעות הסדרים של האיברים השונים. זוהי גם הוכחה כמעט מיידית למשפט אוילר.
אם  חבורה אבלית, אז יש לה תת-חבורה מכל סדר המחלק את . תכונה זו, המהווה מעין היפוך של משפט לגראנז', אינה נכונה בחבורות כלליות - הדוגמה הקטנה ביותר היא חבורת התמורות הזוגיות , שהיא חבורה מסדר 12 ואין לה אף תת-חבורה מסדר 6.
לגראנז' פרסם את המשפט ב-1770, בעבודתו על שורשים של פולינומים, יותר ממחצית המאה לפני לידתה של תורת החבורות. באותו זמן, המשפט קבע שמספר הערכים השונים שאפשר לקבל מפונקציה של n משתנים על ידי החלפת המשתנים זה בזה מחלק תמיד את . הקשר לניסוח המודרני של המשפט הוא שקבוצת התמורות של משתני הפונקציה שאינם משנים אותה (הפונקציה סימטרית ביחס אליהן) היא תת-חבורה  של החבורה הסימטרית של n משתנים (הכוללת  איברים). מספר הפונקציות השונות המתקבלות מהפונקציה על ידי חילוף סדר המשתנים שווה לאינדקס של H בחבורה הסימטרית, .

הוכחת המשפט

לצורך הוכחת המשפט נוכיח שני דברים - ראשית, שקבוצת כל המחלקות (קוסטים) השמאליות של  מהווה חלוקה של , ושנית, שגודלה של כל מחלקה כזה שווה לסדר של .
לצורך הטענה הראשונה, די להראות שהקבוצות  זרות זו לזו. אכן, אם  אז , ומאידך אפשר לכתוב  עבור , ולכן גם , כך ש- ולכן . כעת, אם , אז יש  ולכן .
כעת נראה כי גודלה של כל מחלקה של  שווה לסדר . לשם כך נבנה התאמה חד-חד ערכית מ על מחלקה  כלשהי שלה.
ההתאמה  תיבנה כך: .
נראה כי זו התאמה חד-חד ערכית: נניח כי  אז  ואחרי צמצום נקבל .
נראה כי זו התאמה על: יהי , אז על פי הגדרת המחלקה,  ולכן .

על כן, הקבוצות  ו- שקולות, כלומר .

כעת, לכל איבר ב ידוע שהוא שייך למחלקה כלשהי של . לכן מספר האיברים ב הוא סכום מספר האיברים בכל המחלקות של . יש מספר סופי של מחלקות, כי יש מספר סופי של איברים ב. יהי  מספר המחלקות, אז , כלומר סדר  מחלק את סדר  ובכתיב מתמטי , כפי שהיה להוכיח.
התרבות האולדובאית

התרבות האולדובאית (אנגלית: Oldowan, לעיתים מאוית גם Olduwan או Oldawan) היא מסורת סיתות כלי אבן פרהיסטורית, אתרים ארכאולוגים שבהן התגלתה מתוארכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה (השלב הקדום של תקופת האבן הקדומה), מתקופה של לפחות 2.6 מיליון שנה ועד כמיליון שנה לפני זמננו. נחשבה כתרבות סיתות כלי האבן הקדומה ביותר עד לגילוי כלי אבן בני 3.3 מיליון שנה בקניה באתר לומקווי. כלי אבן אולדובאים כוללים בעיקר מקצצים ומקרצפים, שבהם שפה חדה נוצרה על ידי הקשה באבן אחרת. 
בתרבות האולדובאית עשו שימוש המינים הראשונים של סוג האדם - הומו הביליס, הומו רודולפנסיס והומו גאורגיקוס, וייתכן שעוד לפניהם אף מיני אוסטרלופיתקוס. היא קרויה על שם ערוץ אולדובאי, שם הוגדרה לראשונה.

מחקר והגדרה

התרבות האולדובאית הוגדרה לראשונה על ידי  הפלאואנתרופולוג לואיס ליקי בשנת 1931, בעבודות החפירה והמחקר שלו בערוץ אולדובאי. לאחר מכן חקרה אותה בעיקר אשתו השנייה, הפלאואנתרופולוגית והארכאולוגית מרי ליקי. על בסיס כלי האבן העתיקים שהתגלו באולדובאי, התמידו לואיס ומרי ליקי בארגון המשלחות שלהם לערוץ במשך שנים רבות, עד שבתחילת שנות ה-60 גילו לבסוף את מאובני האדם שסיתתו, ככל הנראה, את הכלים. לואיס ליקי הגדיר אותם בשם הומו הביליס, שפירושו "האדם המיומן" ומתייחס ליכולתם לסתת כלי אבן.
לא ייאמן (מיני סדרה)

תקציר העלילה

הסדרה מציגה מקרה של אישה צעירה בת שמונה עשרה, בשם מארי אדלר (בגילומה של קייטלין דיוור) הגרה בקהילה תומכת, ומתלוננת שנכפתה ונאנסה באישון לילה באיומי סכין על ידי גבר חבוש במסכת סקי. במהלך החקירה, החוקרים מבהירים לאדלר שאינם מאמינים לסיפורה, ובסופו של דבר, לאחר חקירות חוזרות ונשנות, היא חוזרת בה וטוענת שבדתה את פרטי המקרה. בעקבות זאת, אדלר מואשמת בהגשת תלונת שווא, משלמת קנס של 500 דולר ומתחייבת לשורה של תנאים בהם מפגשים עם קצין מבחן ועם פסיכולוגית. המקרה מוביל את אדלר לאבד את הדיור המוגן בו גרה, את חבריה ואת מקום עבודתה.
רק מספר שנים אחר כך, בעקבות עבודת בלשות מאומצת של שתי שוטרות מקולורדו, הבלשית גרייס ראסמוסון (בגילומה של טוני קולט) והבלשית קארן דובל (בגילומה של מריט וובר), האנס, המתברר כסדרתי, נתפס ונעצר. התמונות שנמצאו ברשותו מאמתות את סיפורה של מארי ואת נקודות העיוורון של רשויות המשטרה והחוק שהיו אמונות על המקרה.

עיבוד המקרה לסדרת טלוויזיה

הסדרה מבוססת על מקרה אמיתי ונסמכת על עבודת תחקיר של כריסטיאן מילר וקן ארמסטרונג שהתפרסמה באתר החדשות הניו יורקי ללא כוונת רווח פרופובליקה ובפרויקט מרשל.   
מרבית הפרטים בסדרה מופיעים בדיוק כפי שהתרחשו במציאות, אולם מספר מהשמות שונו. השם מארי הוא שמה האמצעי של קורבן הפרשה; שמו של האנס האמריקאי שפעל בוושינגטון ובקולורדו בין השנים 2008–2011 הוא מארק אולירי. במהלך השנים עד שנלכד הוא אנס עשרים ושמונה נשים ונדון ל-327 שנות מאסר. בחקירתו, תיאר גם את מקרה האונס שהתרחש בוושינגטון ותואר בסדרה וטען שהשאיר עדויות בזירה שיכלו להביא למעצרו ולמנוע את מקרי האונס הנוספים.
קשר גורדי

קֶשֶר גּוֹרְדִי (מיוונית: Γόρδιος δεσμός) הוא קשר מסובך שקשה להתירו, תסבוכת. האמונה שנפוצה בימים עתיקים הייתה שמי שיתיר את הקשר הגורדי הוא זה שיכבוש את יבשת אסיה.
על פי האגדה הפריגית, את הקשר המסובך עשה האיכר גורדיוס שנבחר למלוך על תושבי פריגיה רק בשל כך שנראה על עגלתו סמוך לפסלו של האל סבזיוס (אחד מגלגוליו העתיקים של האל היווני זאוס), על רקע נבואה עתיקה על-פיה האדם הראשון שיעבור בשערי המקדש, ימלוך על פריגיה. בנו של גורדיוס, המלך מידאס (המוזכר במיתולוגיה היוונית), הקדיש את העגלה לאלים וקשרה בקשר ששום קצה חבל לא בלט ממנו. במאה הרביעית לפנה"ס, כשהחל אלכסנדר הגדול בכיבושיו, עבר בפריגיה שבה עמדה עדיין העגלה הקשורה, בארמון שושלת המלוכה בעיר הבירה הפריגית גורדיון. כשאלכסנדר שמע את סיפור המעשה, שלף את חרבו וחתך את החבל. על מנת לסמל כי הוא נועד לכבוש את אסיה, כפי שאכן קרה.
אדוארד ניקולייב

קריירת מרוצים

ניקולייב ערך את הבכורה בראלי דקר בשנת 2006 כמכונאי בקבוצת קאמאז בצוותו של סרגיי רשטינקוב. את התחרות סיים הצוות במקום ה-18. שנה לאחר מכן עבר לצוותו של אילגיזאר מרדייב וסיים את המרוץ במקום השני. בשנת 2009 סיים שוב במקום השני, הפעם כחבר בצוותו של ולדימיר קגין.
בשנת 2010 עבר לראשונה לתפקיד הנהג בראלי דרך המשי אותו סיים כמנצח. בשנת 2011 ערך את הבכרה כנהג בראלי דקר וסיים במקום השלישי, אך בפער של יותר משלוש שעות מקגין שניצח את המרוץ. הפרישה של קגין ופירדאוס קבירוב קידמה את ניקולייב לתפקיד הנהג המוביל בקבוצה והמועמד לזכייה. התנגשות עם רכב בסטייג' הרביעי של התחרות הובילה לפסילתו. בשנת 2013 לא הצליח לנצח אף סטייג' במהלך המרוץ, אך ניצח את המרוץ לאחר שהקדים ב-37 דקות את חברו לקבוצה, אייראט מרדיב.
ארבע שנים לאחר הזכייה הראשונה, זכה במרוץ בפעם השנייה, הישג עליו חזר בשנתיים הבאות.
שואה שלנו

רכיבים אוטוביוגרפיים ובדויים

גוטפרוינד סיפר בראיון כי הספר החל מתוך תיעוד שערך על תולדות משפחתו. כך, סיפורם של אביו ואמו הם סיפוריהם האמיתיים וסיפורו של אביו אף נלקח כמעט כלשונו מתוך העדות שנתן ב"יד ושם". דמותו של סבא לולק מבוססת על דוד של אבי המחבר שאכן לחם בצבא אנדרס. המחבר אף העיד שמשפחתו, כמו משפחת בן דמותו בספר, הנקרא אף הוא אמיר והוא בן גילו, "אימצה" סבים ודודים שלא היו מבני המשפחה ושהוא, כילד, היה מוקסם מסיפורי השואה הסודיים שהסתירו ממנו, ושהוא, כמו המספר, חקר ושקע בנושא בבגרותו.
חלק מ"גיבורי" הספר הנאצים התקיימו במציאות, כגון אונטרשטרומפיהרר פרנק קורט "בובה" והקאפו היהודי הסדיסט יחזקאל אינגסטר. עם זאת, דמויות אחרות נבראו על ידי המחבר וסיפורן מהווה פסיפס של סיפורים אותם קרא במסגרת מחקריו בארכיון יד ושם. בפרט סיפורו של הדוד יוסף, המשלב מחנות אמיתיים בסיפור עלילה השזור מקטעי עדויות רבים. כך הרבי מקאלוב, רב גדול ונערץ, בעל החיבור "העץ רענן", כביכול, שלא התקיים במציאות, אלא נכתב כדמות הבאה לייצג באדם יחיד את כל הרבנים והמנהיגים הרוחניים היהודים בשואה שעמדו בפני דילמות מוסריות נוראות. כך גם דמותו של איש האס-אס המטורף, חובב תיאטרון הבובות, ליכט וקצין האס-אס המסתורי "אחשוורוש". 
דמותו של העו"ד פרל, עושה שימוש באדם אמיתי שחי יחד עם אבי המחבר באותו בית בגטו בוכניה, אך נרצח. גוטפרוינד מעיד בדברי הסיום של ספרו הוא "המשיך את קו חייו" ותיאר את אותו אדם כביכול זכה לחיות ולעלות לארץ. כל המידע אותו מוסר העו"ד פרל למספר אודות פושעים נאציים שלא הובאו לדין או שדינם הומתק, אמיתי.
שטרלזונד

היסטוריה

ההתיישבות במקום החלה בימי הביניים ככפר דייגים ונמל. במאה ה-13 היגרו לכפר מתיישבים גרמנים, סוחרים ויורדי ים דנים והגדילו את מספר תושביה. לאחר שהוכרה כעיר, הייתה חלק מנסיכות רוגיה שהייתה כפופה לממלכת דנמרק. שמה ניתן לה בשנת 1240 על ידי הנסיך הבוחר לאחר שהגדיל את שטח השיפוט של העיר.
בשנים הבאות איימה התפתחותה של העיר על כוחה של ליבק, העיר החזקה באזור ובעימות שנוצר בשנת 1249, נשרפה שטרלזונד עד היסוד. 
העיר נבנתה מחדש וכאמצעי זהירות נוספה לה חומה ובה 30 מגדלי שמירה ו-11 שערים.
לאחר שהמשיכה לגדול משמעותית, הצטרפה בשנת 1293 לברית ערי הנזה. ב-1370 נחתם בה חוזה שטרלזונד שהסדיר את זכויות סוחרי הברית מול דנמרק.
במאה ה-17 התרחש בעיר המצור על שטרלזונד (1628) במסגרת מלחמת שלושים השנים. תושבי העיר שנתמכו בחיל מצב דני ושוודי, נאלצו להתגונן מפני צבאה של האימפריה הרומית הקדושה שנזקק לשליטה בנמל, ולבסוף הוסר מעליהם האיום. לאחר קרב שטטין (1630) הפכה שטרלזונד לאחד משני המבצרים השוודים החשובים בדוכסות פומרניה, בנוסף לשטטין (כיום שצ'צ'ין).
לאחר שלום וסטפליה סופחה שטרלזונד לשטחה של שוודיה.
ב-1807 וב-1809 הותקפה העיר על ידי צבאו של נפוליאון במסגרת המלחמות הנפוליאוניות ונשלטה על ידי צרפת לתקופות קצרות. בקונגרס וינה הוחזרה העיר לשליטת דוכסות פומרניה, הפעם כחלק מפרוסיה.
משנת 1949 הייתה שטרלזונד בשטחי מזרח גרמניה. מאז איחוד גרמניה העיר היא חלק ממדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שברפובליקה הפדרלית הגרמנית.
יוסף רבני

ביוגרפיה

רבני נולד בתל אביב, בנם של אברהם ושושנה רבני. סיים תואר שני בכימיה ופיזיקה (משני) בשנת 1958 באוניברסיטה העברית ודוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1962. בין השנים 1962 ל-1965 שהה בפוסט דוקטורט במעבדה הלאומית ארגון באילינוי. בשנת 1965 החל ללמד במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית, בשנת 1969 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1973 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2003-2007 שימש כמדען הראשי בחברת Atlantium Water Technologies.

פעילות ציבורית

בשנת 1973 הקים רבני עם קבוצה של מרצים באוניברסיטה העברית תנועה לקליטת עלייה, לנוכח מה שהם כינו כישלון הממשלה בקליטת העלייה מהמערב ומברית המועצות. כן היה רבני פעיל במאבק למען מדענים יהודים בברית המועצות. 
רבני היה ממייסדי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושימש כראש התנועה הראשון בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.

משפחה

נישא לזיוה שיפריס בשנת 1958 ולזוג שלושה ילדים. בנו יובל רבני הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית, בנו ערן רבני הוא פרופסור לכימיה פיזיקלית וסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב.
אודרי מסטרה

ביוגרפיה

מסטרה נולדה בשנת 1974 בסן דני ליד פריז. בעקבות בעיות בריאותיות שהגבילו את תנועתה ביבשה אך לא במים, היא החלה לשחות כבר בגיל שנתיים.
בגיל 13 היא הפכה לצוללנית מקצועית ובגיל 14 היא עברה למקסיקו עם משפחתה, שם היא החלה בלימודי ביולוגיה ימית באוניברסיטת לה פז. 
את התזה שלה כתבה על צוללן מפורסם בשם פרנסיסקו "פיפין" פרראס , ובאחת הצלילות שלו באזור מגוריה הם נפגשו והתאהבו. לאחר 3 שנים, בשנת 1999, הם התחתנו.

הצלילה האחרונה

במהלך הצלילה האחרונה שלה בחוף ברפובליקה הדומיניקנית, היא הייתה אמורה לנסות לשבור את השיא בצלילה חופשית. כתוצאה ממספר תקלות, הזמן שלקח לה להגיע לפני השטח ולטיפול רפואי לאחר מכן היה ארוך מידי, ומותה הוכרז זמן קצר לאחר הגעתה לבית החולים. התקלות שכנראה היו הן חוסר אוויר בבלון שהיה אמור למשוך אותה לפני השטח, חוסר בצוללני בטיחות לאורך כל הדרך שנועדו למשוך אותה כלפי מעלה במקרה של תקלה, וחוסר הימצאות צוות רפואי על הספינה ובחוף הים.
גופתה של אודרי נשרפה ועפרה פוזר בים. בשנת 2002 היא נכנסה להיכל התהילה של הצוללניות.

פרסומים

בשנת 2004 הוציא בעלה, פיפין, את הספר The Dive על סיפור חייה של אשתו, אודרי.
בשנת 2006 פורסם הספר "The Last Attempt" על ידי קארלוס סרה, שותף לשעבר של פיפין ושותף מארגן בניסיונות שבירת השיא של מסטרה. הוא טען בספרו כי פיפין אחראי למותה של מסטרה, בכך שבכוונה לא מילא את הבלון. סרה לא טען כי פיפין התכוון לרצוח את אשתו, אך לטענתו זו הייתה פעולה ישירה וחסרת אחריות שלו שהובילה למותה.
בשנת 2013 יצא סרט בשם "ללא גבולות" על ידי espn אודותיה, התחרות שלה עם שיאנית העולם טניה סטריטר.  ואודות הצלילה האחרונה שלה והכשלים שנלוו לזה.
MK-83

פצצת סימן 83 (Mark 83 או בקיצור MK-83) היא פצצת שימוש כללי אמריקנית מסדרת פצצות הסימן 80. 
אורכה של פצצת הסימן 83 הוא 9 רגל ו-10 אינץ' (3 מטר) וקוטרה 14 אינץ' (356 מ"מ). משקלה הנומינלי הוא 1,000 ליברות (454 ק"ג), אך משקלה האמיתי משתנה בהתאם לסנפירים, למרעום, ולתצורת ההאטה. המשקל יכול לנוע מ-985 ליברות (447 ק"ג) עד ל-1,030 ליברות (468 ק"ג). זיווד הפלדה האווירודינמי של פצצת הסימן 83 מכיל 445 ליברות (202 ק"ג) של חומר נפץ מסוג טריטונל.
פצצת סימן 83 משמשת גם כראש קרב למגוון פצצות מונחות, כמו: הספייס 1000, GBU-13, וה-GBU-16 פייבוואי, וה-GBU-32 JDAM.