google/wiki40b huggingface dataset:
שמואל קאיידנובר

רבי אהרן שמואל קאיידנובר, מכונה גם מהרש"ק או מהראש"ק (קרי: 'קוֹידַנוֹבֶר', ה'שפ"ד, 1624 - י"ט בתמוז ה'תל"ו, 20 יוני 1676) היה רב אשכנזי, מראשוני האחרונים. רבן של ערים רבות במזרח אירופה. בין חיבוריו: ברכת הזבח על סדר קדשים ותפארת שמואל על פסקי הרא"ש.

ביוגרפיה

נולד בשם אהרן לרב ישראל בעיר קוידנוב (כיום דזיארז'ינסק) הסמוכה למינסק (בלארוס), ומכאן שם משפחתו "קאיידנובר". בילדותו חלה, והיה בסכנת חיים, ועל כן הוסיף לו אביו את השם "שמואל". בצעירותו למד אצל רבי יעקב מלובלין ולאחר פטירתו אצל בנו רבי השיל מקראקא.
היה דיין בבית דינו של רבי משה לימא, מחבר ספר "חלקת מחוקק" על שולחן ערוך אבן העזר, ביחד עם רבי אפרים הכהן מחבר ספר "שער אפרים", והש"ך.
בזמן גזירות ת"ח ת"ט, נאלץ לעזוב את מקומו ונמלט ביחד עם משפחתו, אך הפרעות לא פסחו עליו, והקוזאקים רצחו את שתי בנותיו, ואיבד את רוב כתביו, והוא נותר חסר כל ונכה בשתי רגליו. בנו היחיד שנותר, הוא רבי צבי הירש קאיידנובר, מחבר הספר קב הישר.
כיהן ברבנות בעיר מיקולוב (ניקלשבורג) אשר במוראביה, ולאחר מכן בגלוגאו (שלזיה), ובפיורדא (בוואריה - גרמניה) (ה'ת"כ - ה'תכ"ז), כן שימש ברבנות בערים בריסק (ליטא) (ה'תכ"ט - ה'תל"ג), פפד"מ (הסן - גרמניה) ולבסוף בקרקוב (פולין).
בהיותו בקרקוב, נסע לוועד הגליל בענייני ארבע ארצות שהתקיים בעיירה חמלניק, בהשתתפות כל רבני ומנהיגי הגליל, ותוך כדי כך נפטר בי"ט בתמוז ה'תל"ו, (20 ביוני 1676). שם נקבר.
התאפיין בשיטת כתיבה קצרה. הגהותיו על הרא"ש, והשגותיו על המהרש"א הודפסו בתוך הש"ס.
החיד"א כתב עליו: "הגדיל תושיה בהגהותיו וחידושיו האמיתיים, בדרך קצרה וכשרה". היעב"ץ העיד שרבי אהרן שמואל, ידע את כל ארבעת הטורים והבית יוסף בעל פה. רבי דוד הלוי סגל (הט"ז) מצטט את מהר"ש קאיידנובר, בספרו "טורי זהב" .
משווה (מתמטיקה)

במתמטיקה, משווה הוא קבוצה בה שתי פונקציות (או יותר) מקבלות ערכים שווים. משווה הוא קבוצת הפתרונות של משוואה.

בתורת הקטגוריות

משווים ניתנים להגדרה באמצעות תכונה אוניברסלית, המאפשרת להכלילם מהקטגוריה של קבוצות לקטגוריה כלשהי.
בהקשר כללי זה, אם X ו-Y הם שני אובייקטים ו-f ו-g הם שני מורפיזמים מX לY, המשווה של f ו-g הוא אובייקט E ומורפיזם  כך ש  וכך שבהינתן אובייקט O ומורפיזם , אם  אז קיים מורפיזם יחיד  כך ש , כך שמתקבלת דיאגרמה קומוטטיבית:
ארנסט ורנר פון סימנס

ביוגרפיה

ורנר פון סימנס נולד בלנתה (Lenthe), שהיא כיום חלק מגרדן (Gehrden), עיירה הסמוכה להנובר שבגרמניה. סימנס היה הילד הרביעי מתוך ארבעה־עשר של איכר אריס והוא אחיהם של היזם קרל היינריך פון סימנס ושל המהנדס קרל וילהלם סימנס.
סימנס עזב את בית הספר מבלי לסיים את לימודיו, אך התגייס לצבא הפרוסי כדי לעבור הכשרה בהנדסה, שעזרה לו באופן ניכר. במסגרת הכשרתו למד במכללה הצבאית פיזיקה, מתמטיקה, כימיה, הנדסה וייצור אמצעי ירייה. סימנס היה חייל מצטיין, שקיבל מדליות שונות. הוא ידוע ברחבי העולם בפיתוחים טכנולוגיים שונים, ובהתמקדותו בשכלול טכנולוגיות קיימות. סימנס המציא טלגרפיה, בעת שהתחבר למהנדס המכונות גאורג הלסקה, שהשתמשה במחט כדי להצביע על האות הנכונה, כתחליף לקוד מורס. פיתוח זה שכלל את הטלגרף החשמלי של צ'ארלס ויטסטון, והיווה חלק חשוב בפיענוח ההודעות המועברות. בהתבסס על המצאתם, סימנס והלסקה ייסדו יחדיו את החברה "מפעל לבניית טלגרפים של סימנס והלסקה" (Telegraphen-Bauanstalt von Siemens & Halske) ב־1 באוקטובר 1847, שהחלה לפעול ב־12 באוקטובר. חברה זו יצרה גם כבלי נחושת, פעמוני אזעקה לרכבות ומדי מים.
החברה נעשתה לבינלאומית זמן לא רב לאחר שהוקמה. אחיו, קרל וילהלם, ייצג אותו באנגליה (שם מכר את זכויות השימוש בפטנט ליצרנים בריטיים) ואח אחר, קרל היינריך, בסנקט פטרבורג שברוסיה, כשכל אחד מהם זכה להכרה נפרדת בזכות עצמו.
ב־1848 הניחו סימנס ואחיו קו טלגרף בין ברלין לפרנקפורט, שהיה באורך של כ-500 קילומטרים, הארוך ביותר באירופה באותה תקופה. ב־1850 התגלע סכסוך שכמעט וגרם לקריסת החברה, עם ממשלת פרוסיה. לאורך השנים חתם סימנס הסכמים עם ממשלות שונות לבניית קווי טלגרף, ששברו שיאים זה אחר זה: עבור רוסיה הוא הניח קו טלגרף באורך של כ-10,000 ק"מ, מפינלנד, לחצי האי קרים, דרך רוסיה. הפרויקט המהפכני הבא היה בניית כבל טלגרף תת-ימי, באורך של כ-11 אלף קילומטרים, בין אנגליה לקולקטה שבהודו. באמצעות כבל זה, הודעה טלגרפית בין הודו לאנגליה הועברה בזמן שיא של כ-28 דקות.
המצאתו הבאה של סימנס הייתה הגנרטור החשמלי, שהיוותה מפתח עבורו לתחילת הפיתוחים בתחום הנדסת החשמל, עמה איפשר הזרמת אנרגיה מקומית חסכנית. בשנת 1875 סיים סימנס להרכיב את הכבל התת-ימי הארוך בעולם, בין אירופה לאמריקה.
ב-29 באפריל 1882 הציג סימנס את ה-טרוליבוס הראשון בעולם שפיתח אשר היה קרוי אלקטרומוטה.
סימנס זכה בתואר אצולה ב־1888. הוא התפטר מהחברה שייסד ב־1890 ונפטר ב־1892 בברלין.
החברה, המוכרת בשם סימנס והלסקה אה.גה. (Siemens & Halske AG) או סימנס-שוקרט (Siemens-Schuckert) והחל מ־1966 רק סימנס, נוהלה לאחר מותו בידיו אחיו, בניו (ארנולד, וילהלם וקרל פרידריך) ואחייניו (הרמן, ארנסט ופטר). כיום, סימנס היא עדיין אחת מחברות האלקטרוניקה והתקשורת הגדולות בעולם.
מלבד הטלגרף שהמציא, סימנס תרם תרומה ניכרת לפיתוח הנדסת החשמל ועל כן הוא ידוע כאחד האבות המייסדים של הדיסציפלינה בגרמניה. הוא בנה את המעלית החשמלית הראשונה בעולם ב־1880. חברת סימנס יצרה את השפופרות איתן חקר וילהלם רנטגן את קרני הרנטגן.

חיים אישיים

סימנס היה נשוי פעמיים. בראשונה נישא למטילדה דוּמאן ב־1852. לזוג היו שני ילדים, ארנולד (1853-1918) וגאורג וילהלם (1855-1919). כשנתיים לאחר פטירתה שאירעה ב־1 ביולי 1867, נישא לקרובת משפחתו אנתוני סימנס (1840-1900). לזוג היו שני ילדים, הרתה (1870-1939) וקרל פרידריך (1872-1941).

הנצחה

לאות הוקרה על תרומתו לתחומי המדע והחברה החליט פרידריך השלישי, קיסר גרמניה להנציח את שמו על יחידת SI (מערכת היחידות הבינלאומית) של מוליכות חשמלית, בשם סימנס.
אוקלהומה

מקור השם

שם המדינה פירושו "אנשים אדומים" בשפה האינדיאנית של בני הצ'וקטא שבשפתם "אוקלה" פירושו אנשים ו"הומה" פירושו אדום. באוקלהומה האוכלוסייה האינדיאנית השלישית בגודלה בארצות הברית. בירת אוקלהומה היא אוקלהומה סיטי.

היסטוריה

ישנן עדויות ארכאולוגיות לכך שהאדם חי באזור כבר בעידן הקרח האחרון. במרכז המדינה ובמערבה חיו שבטים אינדיאניים. הנוסע הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו עבר בסביבת המדינה בשנת 1541, וחוקרים צרפתים עברו שוב בשנת 1700. השטח היה בריבונות צרפת, עד לרכישת לואיזיאנה בשנת 1803, שבמסגרתה עברה אוקלוהומה לידי ארצות הברית. בשנים 1819- 1828 אוקלוהמה הייתה חלק מטריטורית ארקנסו.
במהלך המאה ה-19 גורשו לאוקלהומה אלפי שבטים אינדיאנים שגורשו מאדמותיהם. העבדות בוטלה במדינה בשנת 1866, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
החל משלהי המאה החלו דיונים על הפיכת אוקלוהומה לאחת ממדינות ארצות הברית. בשנת 1907 הפכה אוקלוהומה למדינה ה-46 בארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 נתגלה במדינה נפט רב, דבר שפיתח רבות את המדינה מבחינה כלכלית. בתקופה זו התפתחה תרבות אפרו-אמריקאית עשירה, כתוצאה מהגירה נרחבת של אפרו אמריקאים לאוקלוהומה, בעיקר מקנזס. במהלך השנים התפתחו מתחים גזעיים עמוקים וגורמים כמו הקו קלוקס קלאן וחוקי ג'ים קרואו שימרו אפליה גזעית, שלבסוף התבטאו באופן טראגי במהומות הגזעיות בטלסה.
החל משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 התרחשה בצורת קשה, עם גשמים מעטים וטמפרטורות גבוהות באופן חריג. בצורת זו גרמה למשבר אדיר בחקלאות, עוני ולהגירה שלילית.
ב-19 באפריל 1995 התרחש בעיר הבירה של אוקלוהומה, אוקלהומה סיטי אחד מהפיגועים הקשים בהיסטוריה האמריקאית. אדם בשם טימותי מקווי פוצץ בניין פדרלי באמצעות משאית תופת, וגרם למותם של כ-168 אנשים. מקווי הוצא להורג כשש שנים לאחר מכן.

גאוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
אוקלהומה היא יצרנית גדולה של אנרגיה ומזון. תפוקות החקלאיות העיקריות הן סויה, חיטה, בקר, חלב, עוף, וכותנה. היא יצרנית מוצרי חיטה הרביעית בגודלה בארצות הברית, הרביעית בבקר, חמישית בפקאנים, שישית בבוטנים ושמינית באפרסקים. היא יצרנית הגז הטבעי השנייה בגודלה בארצות הברית אחרי טקסס.

השכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
סטייק טרטר

סטייק טרטר הוא מאכל בשר העשוי מבשר בקר קצוץ דק או טחון המוגש נא. מנת סטייק טרטר מוגשת בדרך כלל עם בצל קצוץ, צלפים כבושים ותבלינים (בהם פלפל שחור טחון ורוטב ווסטרשייר) לעיתים מגישים את המאכל אף עם ביצה בלתי מבושלת. בעבר, מסעדות רבות אשר הגישו המבורגרים היו מוכנות להגיש לסועד סטייק טרטר, אף אם המנה לא הופיעה בתפריט המסעדה.
בשנים האחרונות ירדה צריכת סטייק טרטר לאור סכנות בריאות שהתפרסמו באשר לצריכת בשר נא, באופן מיוחד סכנת זיהום הבשר בחיידקים. בישול הבשר הקצוץ עד אשר צבעו הופך מאדום לאפרפר מפחית במידה רבה את סכנת הזיהום, אולם התוצאה המתקבלת איננה סטייק טרטר. בגרסה המקסיקנית של סטייק טרטר הבשר מושם במשרה של מיץ ליים, בדומה לסביצ'ה, דבר המפחית את סכנת הזיהום החיידקי.
על פי גרסה אחת, שמו של המאכל מיוחס לעם הטטרי שבמרכז אסיה. על פי גרסה זו, לנוודים הטטרים לא היה די זמן לעצור ולבשל בשר ועל כן הניחו פרוסות בשר מתחת לאוכף סוסיהם. לאחר תום יום רכיבה הבשר רוכך ונאכל נא.
סטייק טרטר נחשב כמאכל משובח במסעדות עילית. המאכל אהוד במיוחד באזור בנלוקס, צרפת ושווייץ, שם הוא מכונה בשם "פילה אמריקאי" (צרפתית filet américain). המאכל מוגש במסעדות כמנה עיקרית ולצדו בדרך כלל מוגש לחם קלוי או טוגנים. הרכבת המנה נעשית על ידי המלצר ליד השולחן, או על ידי הסועד עצמו. במדינות אלה ניתן לקנות סטייק טרטר אף בקצביות בתוך כריך. אף במטבח הדני קיימת גרסה של סטייק טרטר הנקראת "טרטרמד" שבה הבשר מוגש יחד עם לחם שיפון ותוספות שונות.
אלגברה פשוטה מרכזית

אלגברה פשוטה מרכזית היא אלגברה פשוטה מממד סופי מעל המרכז שלה. האלגבראות הפשוטות הן אבני היסוד בתורת המבנה של אלגבראות, ומחקרן תורם להבנת המבנה הכללי של חוגים. לאובייקטים אלו מבנה עשיר, הקשור גם לתחומים אחרים במתמטיקה, כמו תורת הקוהומולוגיה של מבנים אלגבריים שונים.

תורת המבנה

על פי משפט ודרברן-ארטין, כל אלגברה פשוטה מרכזית  מעל שדה  איזומורפית לחוג מטריצות מעל חוג עם חילוק ; חוג זה יחיד עד כדי איזומורפיזם, ומהווה אף הוא אלגברה פשוטה מרכזית (מעל אותו השדה). נובע כי הממד של אלגברה פשוטה מרכזית הוא מספר ריבועי. המכפלה הטנזורית של אלגבראות פשוטות מרכזיות אף היא פשוטה מרכזית (על פי משפט המרכז הכפול). על פי משפט סקולם-נתר, כל אוטומורפיזם של אלגברה פשוטה מרכזית הוא אוטומורפיזם פנימי - כלומר, הצמדה באיבר מהאלגברה; משפט זה מאפשר להוכיח טענות רבות בתחום.
האינדקס של האלגברה הפשוטה המרכזית  הוא הממד של חוג החילוק הליבתי שלה: . בהינתן פירוק לגורמים ראשוניים של האינדקס, , ניתן לכתוב  כאשר  אלגברת חילוק מממד . לכן, כל אלגברה פשוטה מרכזית ניתן להביא למבנה .

דוגמאות

הדוגמה הבסיסית לאלגבראות פשוטות מרכזיות היא מעל שדה המספרים הממשיים , הכוללות את שדה הממשיים עצמו , שדה המספרים המרוכבים  ואלגברת הקווטרניונים של המילטון , ואת כל חוגי המטריצות מעליהם. כמסקנה ממשפט הורוויץ, המסווג תכונות של אלגבראות הרכבה מעל שדות ממאפיין לא 2, אלו הן האלגבראות הפשוטות (האסוציאטיביות) היחידות מעל שדה הממשיים.
דוגמאות מעט כלליות יותר לאלגבראות פשוטות מרכזיות הן האלגבראות ציקליות, המכילות תת-שדה גלואה מקסימלי המהווה הרחבה ציקלית מעל שדה הבסיס; מבנים אלו כוללים בפרט את כל אלגבראות הקווטרניונים - אלגבראות ציקליות מממד 4, הכוללות את כל האלגבראות הפשוטות המרכזיות מממד 4.
תיאטרון אל-קאסבה

תיאטרון אל-קאסבה הוא תיאטרון ובית קולנוע ברמאללה.
קבוצת התיאטרון "אל-קאסבה" הוקמה בירושלים ב-1970, ובאותה שנה נבנה בית התיאטרון ברמאללה. בשנת 1989 המבנה שופץ והחלה בו גם הקרנת סרטי קולנוע. בשנת 1998 הועברה פעילות התיאטרון והקולנוע למבנה שבו פעל קולנוע "אל-ג'מיל" עד 1987. המבנה שופץ והורחב, ונקרא כיום "אל-קאסבה תיאטרון וסינמטק".
בתיאטרון נערכים מפגשים והפקות רבות של אמנים פלסטינים, שחקנים ואנשי קולנוע. בתחילת 2002 התיאטרון אירח את חתני פרס נובל לספרות וולה סויינקה וז'וזה סאראמאגו. כמה שבועות לאחר מכן, במהלך מבצע חומת מגן, פלשו כוחות צה"ל לרמאללה ופשטו על התיאטרון. משרדי התיאטרון נבזזו, ומחשביהם נהרסו.
דאגלס מורטון דנלופ

חייו והשכלתו

נולד באנגליה. דנלופ למד בבון ובאוקספורד אצל ההיסטוריון פאול קאהלה (1875-1964. עבודתו הושפעה גם על ידי חוקרים כמו זקי ולידי טוגאן, מיכאיל ארטמונוב וגיאורגי ורנדסקי.

קריירה

בשנות ה-50 וה-60 היה דנלופ פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא ידוע במיוחד בשל ספרי ההיסטוריה רבי ההשפעה שלו על הציוויליזציה  הערבית ועל הכגנות הכוזרית. דנלופ היה "החוקר המוערך ביותר של ממלכת הכוזרים". הייתה לו שליטה בשפות רבות להן נזקק על מנת לחקור את הכוזרים. מידע עליהם הוא מצא בספרויות הערבית, היוונית ביזנטית, העברית והסינית.
טרנזילה

תולדות החברה

בשנת 1999 הקים איציק נוסצקי מחלקה בחברת אינטרפייס שתעסוק בפעילות משלימה לשירותי נוכחות באינטרנט של החברה. היוזמה הגיעה על רקע זיהוי הצורך של אתרי אינטרנט במסחר אלקטרוני. בתחילת הדרך הובילו את החברה נוסצקי כמנהל כללי וטכני ודרור גליקסמן כמנהל שיווק ומכירות (גליקסמן היה גם זה שהקנה לה את השם). בתקופה זאת טרנזילה התבססה כפתרון לאתרי אינטרנט.
ב-2004 היחידה שניהלה את המערכת נפרדה מאינטרספייס ונרשמה כחברה עצמאית. ב-2006 הייתה לחברה הראשונה בישראל לקבל אישור ולעבור תהליך הסמכה ואישור לטכנולוגיה 3-D Secure ממסטרכרט וויזה העולמיים]. בעזרת הידע שנצבר ודרך מערכות שעברו הסמכה, הנחתה ועזרה לחברות האשראי הישראליות לעבור בעצמן הסמכה. טכנולוגיית 3-D Secure מוכרת בויזה בשם Verify by Visa ובמסטרכרט בשם Secure Code. 
ב-2010 מערכות חברת טרנזילה היו מהראשונות בישראל להציג תעודת אבטחה המאשרת שמערכת הסליקה עומדת בתקן אבטחה עולמי בדרגה הגבוה ביותר PCI DSS level-1]. באותה שנה, טרנזילה היא החברה הראשונה בישראל, ומן הבודדות מחוץ לארצות הברית אשר חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת פייפאל העולמית].
ב-2012 מונה כמנכ"ל החברה גדי בלנדר שכיהן עד אז כסמנכ"ל המסחרי של החטיבה העסקית של חברת נטוויז'ן.
ב-4 באפריל 2017 העניק בנק ישראל רישיון ״סולק״ לחברה, כדי לאפשר לה להפוך בעתיד לחברת כרטיסי אשראי, אחרי למעלה מעשרים שנה שבהן היו רק שלוש חברות כרטיסי אשראי בישראל.
אוכלים

אוכלים הוא מחזהו האחרון של יעקב שבתאי (1977). המחזה מופיע בקובץ המחזות "כתר בראש ואחרים".

רקע למחזה

המחזה מבוסס על פרשת כרם נבות היזרעאלי המסופרת במלכים א' כ"א (וגם במלכים ב' ט'). אחאב מלך ישראל ביקש מנבות, שיתן לו את כרמו, מכיוון שהוא קרוב לביתו והוא רוצה להפכו לגן ירק ובתמורה יתן לו כסף או כרם טוב ממנו. נבות סירב לתת את נחלת אבותיו למלך. אחאב שב לביתו "סר וזועף" ומספר את המאורע לאשתו איזבל, והיא אומרת לו שהיא תפתור את הבעיה. איזבל מסדרת לאחאב משפט ושמה בו עדי שקר, שטוענים שנבות קילל את אלוהים ואת המלך, נבות מואשם ומוצא להורג בסקילה. אחאב הולך לקחת את הכרם, אולם שם מחכה לו אליהו הנביא, השואל אותו "הרצחת וגם ירשת" ואומר לו: "במקום אשר לקקו הכלבים את דם נבות, ילוקו הכלבים את דמך גם אתה." והוא מנבא אסונות שיבואו על ממלכתו, מה שאכן קרה בימי אחזיה, בנו של אחאב.

העלילה וגישת המחזאי

המחזה של שבתאי נכתב בשנת 1977, מיד לאחר המהפך הפוליטי ששם קץ להגמוניה הפוליטית בת 28 השנה של מפלגת העבודה, ששררה מאז ראשית ימיה של המדינה, והביא לעלייתה של מפלגת הליכוד לשלטון. המחזה הועלה לראשונה כעבור שנתיים על במת תיאטרון החאן.
"אוכלים" עוסק במה שהמספר המקראי אינו מרחיב עליו את הדיבור: כיצד חמס אחאב את כרמו של נבות - מי רקח את המזימה, מדוע היא נעשתה וכיצד היא בוצעה. שבתאי מתמקד בנבות ובצמד יועצי המלך שמכשירים את השרץ בשליטתה המניפולטיבית של איזבל. 
ניתן לראות את גישתה של איזבל בדברים שהיא אומרת למלך במחזה: "ממלכה חייבת מפעם לפעם להיות מרושעת ולדרוך למישהו על האצבעות בלי רחמים, כדי שיידעו שהיא קיימת". היא גם מסבירה את הסיבה הפוליטית לביצוע המעשה: "זה לא הכרם – זה הכתר! אם לא תיקח, ייקחו ממך!". כלומר לקיחת הכרם היא צעד פוליטי שמטרתו הפגנת כוח וויתור עליו הוא מפגן של חולשה שמערער את מעמדו של המלך בעיני העם.
עלילת מחזהו של שבתאי מתרחשת אצל שולחן האוכל בארמון המלך. הגיבורים סובאים כיד המלך, פעולה פרוזאית ויומיומית, שנהפכת למרכז, על-מנת להדגיש את מנעמי השלטון והקלות שבה נחתכים לכאן או לכאן ענייני הממלכה החשובים מכל.
שבתאי שם בפי אליקים הכהן את הרטוריקה המתוחכמת והמזויפת שבה השלטון המקיאווליסטי דוגמת אחאב נוקט על-מנת להכשיר את העוולות הבלתי מוסריות שהוא מעולל: "נבות חייב להפר את החוק, מפני שאם אותו נבות לא יפר את החוק אז הממלכה תפר את החוק, אבל הממלכה לא יכולה להפר את החוק, מפני שהפרת החוק היא מעשה של אי-צדק, והממלכה חייבת לעשות צדק מפני שהיא הצדק...".

תיאטרון החאן (1979)

המחזה הועלה בשנת 1979 בתיאטרון החאן בבימויו של אילן רונן, מנהלו האמנותי של התיאטרון. מעצבת התפאורה והתלבושות הייתה מרים גורצקי, מעצב התאורה היה קן טבצ'ניק. בתפקידים הראשיים כיכבו ששון גבאי כנבות ועליזה רוזן כאיזבל. בהצגה שיחקו גם אהרון אלמוג, אבינועם מור חיים, אבי פניני, שלום קינן, יוסי קינן, אורי אברהמי, סוהיל חדאד, חיים פרמונט, רקדנית בטן: אמירה.
שבתאי נסער מכך כשצפה בהצגה ונוכח לדעת שסצנות שלמות הוסרו ממנה.
אותנפישתים

אוּתְנַפִּישְׁתִים (מאכדית, תרגום לעברית: "מצא/מצאתי חיים") הוא דמות המופיעה באפוס של גילגמש. הוא מקבילו האכדי של גיבור המבול השומרי זֶיאוּסוּדְרַה (Ziusudra). הוא מהווה מעין מקבילה לנח בסיפור התנ"כי.
אותנפישתים היה בן העיר שורופק ובנו של המלך אובר-תותו. האל הבבלי אאה התגלה אליו בחלום וגילה לו את תוכנית האלים להשמיד את העולם ואת כל בני האדם החיים בו באמצעות סופה. אאה הציע לו לבנות ספינה כדי שיוכל להנצל מן הסערה, ולהכניס לתוכה את משפחתו, בעלי מלאכה ובעלי חיים - זוג מכל סוג. 
אותנפישתים שואל את אאה מה להגיד לתושבי עירו כשישאלו אותו על בניית הספינה ואאה מצווה עליו לענות שהאל אנליל שונא אותו ולכן הוא עובר לגור במקום אחר. לאחר מכן, אותנפישתים מזמין בעלי מלאכה לעבוד בבניית הספינה. הוא מעלה לספינה את כל רכושו בנוסף למה שהצטווה על ידי אאה. 
לאחר תחילת הסערה, רואה אותנפישתים שכל האנשים מתו, והוא מתאבל ובוכה. הוא שולח יונה, סנונית ולבסוף עורב לבדוק האם ניתן לשוב ולחיות בארץ. העורב מוצא גופות צפות על פני המים, ולא חוזר. בשלב מסוים בשלהי השיט בספינה, אתנפישתים מקריב קורבן לאלוהים הרבים כדי לשכך כעסם ולשים קץ למסעו הימי הכפוי. ברגע העלאת המנחה והזבח, יורדים מהשמים האלוהים המורעבים ואוכלים מכל הבא ליד. סיפור זה מעמיד את האלוהים כתלותיים במנחות ובזבחים בצורה שונה מזה המסופר בדת היהודית.
לפי סיפור אחר, אותנפישתים יוצא ומקריב מנחה לאלים, אך כשהאל אנליל מגלה שישנם ניצולים מן החורבן שגרם הוא מתמלא חמה. רק אחרי שאאה מרגיע אותו אנליל התרצה ואף העניק לאותנפישתים ולרעייתו חיי נצח והושיבם בדילמון הנחשב כגן העדן המסופוטמי כגמול על הצלת האנושות מכליה.
בעלילות גילגמש פוגש גילגמש את אותנפישתים ומבקש ממנו את סוד חיי הנצח. אותנפישתים מצידו מספר לו את סיפור המבול. הסיפור אותו מספר אותנפישתים מופיע, בגרסה מעט שונה, גם ביצירה מסופוטמית אחרת - "עלילת אתרחסיס" שם קרוי גיבור המבול אתרחסיס.
הכפר של סנטה קלאוס

הכפר של סנטה קלאוס (בפינית: Joulupukin Pajakylä) הוא אתר בפינלנד, שבו כביכול, מתגורר סנטה קלאוס. האתר ממוקם בדיוק על חוג הקוטב הצפוני, 8 ק"מ מרובניימי ו-2 ק"מ משדה התעופה של רובניימי.
לפי המסורת, מקום מגוריו של סנטה קלאוס והסדנא שלו הם באזור הקוטב הצפוני. ערים שונות במדינות השוכנות בסמוך לקוטב ניסו לאורך השנים למתג עצמן כערים שבהן מתגורר סנטה קלאוס, כדי למשוך תיירים. עם ערים אלה נמנות נורת' פול שבאלסקה (שפירוש שמה הוא "הקוטב הצפוני"), אומאנאק שבגרינלנד, דרובאק שבנורווגיה, מורה שבשוודיה, וקורווטונטורי ורובניימי שבפינלנד. פרנסיה של האחרונה, השוכנת בסמוך לחוג הקוטב הצפוני, השכילו להקים אתר תיירותי המוקדש לסנטה קלאוס.
האתר כולל את "לשכתו של סנטה קלאוס", בה ניתן לפגוש באדם המחופש בדמותו, סניף דואר שדברי הדואר הנשלחים ממנו נחתמים בחותמת מיוחדת, חנויות מזכרות, וכן אטרקציות תיירותיות כמזחלות כלבים, מזחלות איילים ואופנועי שלג.
חיים גרינבוים

חיים גרינבוים (נולד בתשכ"ז, 1966) הוא עיתונאי, סופר ועורך חרדי. לשעבר עורך ראשי של היומון החרדי "המבשר".

קורות חייו

חיים גרינבוים נולד בבני ברק. למד בישיבת תפארת ציון ובישיבת רוז'ין-סדיגורה.
תחילת דרכו העיתונאית הייתה בשבועון החרדי "בקהילה", בו שימש במשך תקופה כעורך העיתון. כתב שם טור פובליציסטי קבוע בשם "סוף ציטוט", וספריו "צוואה" ו"תיק מקסיקו" התפרסמו בעיתון זה בהמשכים. בשנת 2013 התפרסם סיפור נוסף בהמשכים פרי עטו בשם "קריסת מערכות" שיצא כספר בשם "טביעת אצבע", המהווה מעין אפילוג לספרו 'צוואה'.
בעת יסוד היומון החרדי המבשר ב-14 בינואר 2009, נקרא גרינבוים לשמש כעורכו הראשי עד לפרישתו ב-15 באוקטובר 2009.
החל מתחילת 2016 הוא כותב טור פובליציסטי שבועי בעיתון "יתד נאמן" (די לחכימא) תחת השם צ. שפיגלמן.
ספרו "צוואה" הפך לרב מכר וחצה גבולות בכך שנרכש על ידי ציבור קוראים רחב גם מהמגזר הכללי, עבורו הודפסה מהדורה מיוחדת בכריכה שונה. הספר הוא מותחן רווי קטעי פעולה שאין בו תיאורי אלימות, ומובעים לאורכו מסרים חינוכיים ישירים ועקיפים. בעצתו של איש הפרסום והמעצב החרדי צביקה סלומון, שבר גרינבוים מוסכמה והיה הסופר החרדי הראשון שהוציא את ספרו בכריכה רכה, עד אז ספרים חרדים חול כקודש היו כולם עם כריכה קשה. סופרים אחרים נוספים במגזר, עשו זאת לאחר מכן, והדבר הפך לסטנדרט גם בקרב עולם הספרות החרדי. 
גרינבוים משמש גם כעורך ספריו ההגותיים של הרב משה גולדשטיין, ראש ישיבת שערי יושר והוא מרצה קבוע במדרשיית "שמע בני" בשכונת הר נוף בירושלים.
גרינבוים מתגורר כיום בירושלים, אב לחמישה. משתייך לחסידות קרעטשניף שמרכזה ברחובות.
מסקרה שחורה

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דיקלה ומור שמולוביץ, הופק על ידי רוני בראון, גיל פלדמן, יפתח שחף ודיקלה והולחן על ידי דיקלה ויפתח שחף גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, אשר מילותיו מתארות מצב בו יש בעיה במערכת יחסים בין בני זוג.
עם השיר הופיעה דיקלה בהיכל התרבות תל אביב, ובמספר הופעות נוספות אשר נכללו בכמה סיבובי הופעות שלה.

הצלחה

השיר זכה להצלחה רבה בישראל, כאשר התמקם במקום ה-3 במצעד של מדיה פורסט, במקום ה-4 במצעד של רשת ג', ובמקום ה-10 במצעד השירים המושמעים ביותר בישראל לשנת 2017, עם כ-1,790 השמעות בתחנות הרדיו.
בנוסף לכך, הייתה דיקלה לאמן הישראלי ה-48 המושמע ביותר בישראל בשנת 2017, עם כ-4837 השמעות בתחנות הרדיו.

וידאו קליפ

הקליפ מתחיל כאשר ניתן לראות אישה מחזיקה מסקרה שחורה, כשם השיר ומתאפרת. לאחר מכן, מופיעות כתוביות עם שם השיר ושמה של דיקלה. הקליפ ממשיך כאשר רואים 6 רקדנים מאחורי זכוכית, ואת דיקלה לבושה בשמלה שחורה.
לאורך הקליפ, נראית אישה עצובה יושבת על ספה כשהיא בוכה, ואנשים אשר רוקדים מסביבה. בין לבין ניתן לראות את דיקלה כשהיא אוחזת בידה שתי רצועות המחוברות לשני כלבים מסוג בוקסר. ישנה סצנה בה ניתן לראות את דיקלה מכה שק איגרוף. לבסוף, נראית דיקלה כשהיא בחדר אפרפר, שרה לתוך מיקרופון ומאחוריה ניצבים ארבעה נגנים. בקליפ זה משתתפת השחקנית יעל אבקסיס.
נכון ל-27 באפריל 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כמיליון צפיות.
שמ"ר

חייו

שמ"ר נולד בעיר ניאסוויז' שברוסיה הלבנה, באזור מינסק (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) ב-18 בדצמבר 1849.
מנעוריו בלט בכשרונו לספר סיפורים. את תחילת דרכו הספרותית עשה על ידי פרסום סיפורים קצרים בעברית בדפי כתב העת "המליץ". זמן מה ניהל עסקים בווילנה, ובמסגרת עבודתו נסע רבות. חלק משהשנים חי בעיר פינסק, שם נמנה עם קבוצת משכילים יהודים אוטודידקטיים המוכרת כקבוצת פינסק, אשר הפיצה את רוח התרבות היהודית החילונית בקרב יהודי מזרח אירופה. באותן השנים כתב בעברית וביידיש.
בהגיעו פעם לבוקרשט התוודע שם  ללהקות תיאטרון יהודיות, והחליט להיות מחזאי בשפת היידיש. הוא הגשים את משאלתו כשהתיישב בהמשך בעיר אודסה, שם עסק לא רק בכתיבת מחזות אלא גם בניהול תאטרון יהודי. להצלחה גדולה במיוחד זכה עיבודו ביידיש לקומדיה של גוגול "רביזור" (1883).
לאחר סגירת התאטראות היהודיים ברוסיה ב-14 בספטמבר 1883 היגר לניו יורק, ארצות הברית, בשנת 1888; יש אומרים גם בעקבות ביקורתו הקשה של שלום עליכם על ספריו. בניו יורק הוציא לאור שני שבועונים: "דער מענשענפרוינד" ו"דער יידישער פוק".
נפטר בניו יורק בנובמבר 1905, והובא לקבורה בבית העלמין יוניון הילס בברוקלין. בהלוויתו ב-26 בנובמבר 1905, שהפכה לאירוע חסר תקדים של הזדהות קיבוצית של קהילת יהודי צפון אמריקה, השתתפו כמאה אלף יהודים שהציפו את רחובות שכונת הלואר איסט סייד במנהטן ואת גשר ויליאמסבורג בדרך לבית הקברות.

יצירתו

שמ"ר נחשב לאחד מהמחזאים החלוציים של התיאטרון היידי, יחד עם אברהם גולדפדן, יוסף לטיינר, יעקב גורדין ואחרים. שמ"ר היה יוצר פורה במיוחד של רומנים פופולריים "סנסציוניים" מן הסוג הנקרא גם "רומני משרתות ושוליות" או "שוּנד רומנים". מודל לחיקוי היווה עבורו הסופר אייזק מאיר דיק, ויש מעריכים כי עלה על רבו ומורו.] סיפורי שמ"ר, בעלי הכותרות ה"מפוצצות", אכן הצליחו להגיע לקהל יהודי רחב ביותר – לבעלי מלאכה, תלמידי ישיבה ועקרות בית. חלקם היו עיבודים של ספרים לועזיים. כמה מספריו תורגמו אף לשפת הלדינו ("אסתר היפה, רחל היפה": La ermoza Esther, la ermoza Rachel).
שמ"ר משך את אש הביקורת הקטלנית של שלום עליכם, שביטא אותה במסה "משפט שמ"ר" (יידיש: "שמר'ס משפּט"), שפורסמה בברדיצ'ב בשנת 1888. במסה זו ביקש שלום עליכם כי הספרות ביידיש לא תסתפק בכתיבה כזו שייצג שמ"ר, אלא תעמוד בסטנדרטים אמנותיים גבוהים יותר. שמ"ר למד סנגוריה על עצמו בפמפלט "יהי אור", שבו הגן על שאיפתו לספק צורכיהם הרוחניים של כל שכבות העם, גם של אלו שאינם מבינים את הספרות ה"גבוהה".
לאחר הגירתו בשנת 1888 לארצות הברית, המשיך שם את עבודתו כסופר ומחזאי לאורך 17 שנה, עד מותו ב-1905. בנותיו רוזה ומרים כתבו זיכרונות על אודות חייו.
בשנת 1940 פרסם המשורר והסופר אברהם רייזן מאמר בעתון הניו-יורקי היידי "פֿאָרװערטס" לרגל 35 שנה למותו של שמ"ר, שבו האיר גם את צדדיה החיוביים של תרומתו של שמ"ר לתרבות היידית.
לאחרונה נחקרה יצירתו על ידי מתן חרמוני, ופורסמו אחדים ממחזותיו בכתב העת "דווקא" לתרבות יידיש.