google/wiki40b huggingface dataset:
אברהם ברוידס

תולדות חייו

ברוידס נולד בשנת 1907 בווילנה שבאימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא) למשפחה ענייה. אביו, יצחק ברוידס (1879–1946), קרוב משפחתו של הסופר ראובן אשר ברודס, נולד בווילנה למשפחה המתייחסת לגר"א, בצעירותו הוסמך לרבנות בישיבת סלובודקה, אך הצטרף עד מהרה לתנועת ההשכלה ונמשך לציונות ולסוציאליזם, והיה דמות בולט בחוגי הציונות בווילנה בשנים 1889–1924. בילדותו, בין השנים 1912–1914, שהה האב לרגל השתלמות בברלין, ואברהם ואמו התגוררו בתקופה זו אצל סבו (מצד האם), שהיה סוחר עורות אמיד. סבו דאג לו בתקופה זו לחינוך דתי קפדני, משום שלא היה מרוצה מהמסגרת החינוכית החילונית שאליה הצטרף אביו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ יצחק ברוידס לשוב לווילנה משום נתינותו הרוסית. בתקופה זו עסק בכתיבת סיפורים ומחזות ביידיש, ובתרגום ספרות מחקר בהיסטוריה מגרמנית לעברית. אברהם הצעיר סייע לאביו בהעתקת התרגומים.
אברהם למד בחדר מתוקן ובגימנסיה העברית בווילנה (ע"ש ד"ר אפשטיין) – מוסדות שדגלו בשיטת העברית בעברית. אביו היה מעורב מאוד במסגרות החינוכיות הללו, כנציג וועד ההורים. שירו הראשון שנתפרסם ("על אף הכל!") אף הפך להמנון הגימנסיה והולחן בידי א. תמרי. אברהם הצעיר החל להיות פעיל בביטאוני הגימנסיה "כוכב המזרח" ו"לפידים". הוא שימש כעורך הגיליונות (וכן ערך במשך תקופה מסוימת גם את עיתון הילדים "השחר"). בעיתונים אלה פרסם את שיריו הראשונים, פעמים רבות תחת שם העט "אבי"ב" (אברהם בן יצחק ברוידס). 
בתקופה זו היה חבר השומר הצעיר והחלוץ הצעיר ואף מכשיר עצמו, בעצת אביו, לעליה בבית הספר המקצועי של אורט. הוא נסע לוורשה שם התוודע לסופר אהרון לובושיצקי שאף הדפיס שניים משיריו ב"הכוכב". עם שובו לווילנה התקרב לחוג הסופרים "הזמן" ובייחוד לסופרים י"א טריווש וש"ל ציטרון.
באייר תרפ"ג (1923) עלה אברהם עם משפחתו לארץ ישראל. רבים מכתביו שלפני העלייה אבדו כשנפלה אחת המזוודות בה היו צרורים למים, בירידה מן האוניה. המשפחה התגוררה כמה חודשים ביפו ולאחר-מכן עברה לתל אביב. אברהם סייע לפרנסת המשפחה ולמצוקתה הכלכלית כאשר עבד כפועל בניין, ביישור חולות, סלילת כבישים, בקטיף ובמפעל לגפרורים. הוא הצטרף ל"גדוד מגיני השפה". בתקופה זו יזם התארגנות של נוער עובד, וב-1924 הוא השתתף בייסוד ההסתדרות הכללית של הנוער העובד העברי. ב-1926 נבחר כחבר בוועידת התנועה, ובאותה שנה הקים יחד עם דוד כהן את עיתון "במעלה" - ביטאון הנוער העובד. בתקופה זו נערכו מפגשיו הראשונים עם המשורר ח"נ ביאליק והסופרים י' רבינוביץ' ואשר ברש, שהדפיסו אחדים משיריו בעיתון "הדים". הוא אף יזם מפגש בין ביאליק לברל כצנלסון (עורך עיתון "דבר") שבעקבותיה נרתם ביאליק למאבק לעבודה עברית. בין השנים 1926–1928 עבר לירושלים על מנת ללמוד בבית המדרש למורים (בהנהלת דוד ילין) בהמלצתו של ביאליק. אולם מצבו הכלכלי לא אפשר לו ללמוד באופן מסודר והוא הסתפק בשמיעת הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התפרנס מעבודה בהקמת מבנה בית הספרים הלאומי בגבעת רם. מחלת הבילהרציה שתקפה אותו אילצה אותו לבסוף לשוב לבית הוריו בתל אביב.
בשנת 1928 התמנה בהמלצת ביאליק למזכיר אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל, תפקיד שאותו מילא במשך 36 שנים, עד צאתו לגמלאות בשנת 1964.
ב-1931 נשלח מטעם "החלוץ" לפולין דרך וינה. ב-1932 התחתן עם לאה (קורלנד).
ב-1963 כיהן כשליח ההסתדרות לארצות הברית.
בשנת 1978 זכה בתואר יקיר תל אביב.
הוא נפטר בתל אביב בה' באייר תשל"ט 1979, בגיל 72, לאחר מחלה קשה שארכה כשבע שנים, ונטמן בבית העלמין טרומפלדור.
על שמו רחובות במספר ערים בישראל, בהן תל אביב, באר שבע ופתח תקווה.
כריות

כריות הן מותג של דגנים פריכים ממולאים בקרם, אחד המוצרים בקטגוריית דגני הבוקר של תלמה, מותג שהוקם על ידי חברת יוניליוור ישראל בשנת 1994. המוצר הוא פרי פיתוח ישראלי. 
קיימים מגוון מוצרים שונים של כריות, אשר נבדלים זה מזה במילוי: נוגט, וניל, שוקולד, מוקה ועוד. כמו כן, מיוצרת גרסת כריות ללא גלוטן, וכן גרסת "מיני" שהושקה בשנת 2013.
מאיר כהן-אבידב

ביוגרפיה

כהן-אבידב נולד בחיפה בשם מאיר כהן. בסיום לימודיו בתיכון סנט לוקס בעיר למד משפטים בבית הספר למשפטים וכלכלה בתל אביב והוסמך לעריכת דין.
בשנת 1943 הצטרף לארגון האצ"ל ופעל במסגרתו עד למעצרו, בשנת 1946. עד קום המדינה היה עצור בידי הבריטים.

קריירה

בשנת 1945 החל כהן-אבידב לעבוד בעיריית חיפה כעורך דין. בשנים 1961–1966 שימש כמבקר העירייה. במקביל החלה פעילותו הפוליטית כחבר תנועת החרות, בה היה חבר מרכז ההנהלה והמזכירות הארצית ונבחר מטעמה ליו"ר סניף המפלגה בחיפה. בין השנים 1969–1973 כיהן כחבר מועצת עיריית חיפה. פעילותו נמשכה במסגרת הליכוד.
כהן-אבידב נבחר מטעם הליכוד לכנסת השמינית. כהונתו נמשכה לאורך ארבע כנסות רצופות, במשך כ-14 שנים. במהלך תקופה זו כיהן כסגן יושב ראש הכנסת והיה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת הכספים וועדת הכנסת. במקביל לכהונתו בכנסת שימש, בין השנים 1977–1981, יו"ר סיעת הליכוד בהסתדרות. בכנסת האחת עשרה הוצע לתפקיד יו"ר הכנסת, אך הפסיד בהצבעה למועמד המערך, שלמה הלל.

חיים אישיים

היה נשוי לוויקטוריה ואב לארבעה. 
כהן-אבידב שכל שני אחים ובן. אחיו יהודה יעקב נהרג במלחמת השיחרור, אחיו ברוך, שהיה איש המוסד נרצח בשנת 1973 במדריד ובנו דב התרסק בטיסות אימון של חיל האוויר בשנת 1977. לאחר מותו של בנו הוסיף לשם משפחתו את השם אבידב.
חזית העם

"חזית העם" היה שבועון של התנועה הרוויזיוניסטית שהופיע במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20. 
השבועון נוסד בשנת 1931 על ידי יהושע ליכטר ("איש ברוריה"). עורכו הראשי היה יהושע השל ייבין. השבועון שימש ככלי ביטוי לאגף הימני-קיצוני של התנועה הרוויזיוניסטית, "המקסימליסטים" בהנהגת אבא אחימאיר.
בתקופת קיומו של השבועון החריף המאבק בין הרוויזיוניסטים למפלגות תנועת העבודה. בשער גיליון 2 בדצמבר 1932 הופיע מאמרו של זאב ז'בוטינסקי "כן, לשבור!", שהיה גרסה עברית למאמרו ביידיש "יא, ברעכן!" שפורסם בעיתונות הרוויזיוניסטית בחו"ל, שבו תקף בחריפות את ההסתדרות הכללית ואת העבודה העברית המאורגנת.
ב-31 במרץ 1933, מספר שבועות לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, קבע העיתון כי "טרם הרע היטלר כשם שהרע סטלין לנו" והסביר את ההבדל ביחס אל הנאציזם בין השמאל והימין: "הסוציאליסטים והדמוקרטים למיניהם סבורים שתנועת היטלר היא כולה קליפה, ואנחנו סבורים שיש בה קליפה וגם תוך. את הקליפה האנטישמית יש לזרוק, אבל לא את התוך האנטי מרקסיסטי שבו". העיתון קבע שמשום כך המלחמה בנאצים מכוונת רק נגד האנטישמיות שלהם. ז'בוטינסקי כתב לעורכי העיתון שהמאמרים על היטלר הם "נעיצת סכין בגב", "קלון" ו"זנות מילולית" ודרש להפסיק את פרסומם מיד. כעבור מספר שבועות, ב-2 ביוני 1933, כבר כתב העיתון: "המוני ירושלים העברית מזדהים עם עמדתו של ז'בוטינסקי נגד גרמניה".
בתקופת רצח חיים ארלוזורוב (נרצח ב-16 ביוני 1933) ומשפטם של אבא אחימאיר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, הוטחה כלפי "חזית העם" ביקורת על ההסתה החריפה נגד ארלוזורוב, שקדמה לרצח. בין היתר הוזכר המאמר שהופיע בעיתון בבוקר יום הרצח בשם "ברית סטלין—בן-גוריון–היטלר". במאמר זה הותקף ארלוזורוב על שליחותו לגרמניה הנאצית להצלת רכוש יהודי, ואף כונה בו בשם "הינוקא האדום".
העיתון האשים כי כבודו, זכויותיו, ביטחונו ומעמדו בעולם של העם העברי "נמכרו להיטלר בעד בצע כסף ואתנן" והצהיר כי העם היהודי "יֵדע להגיב על הנבלה הזאת".
"חזית העם" נסגר באמצע שנות ה-30, ובמקומו החל להופיע כביטאונה של התנועה הרוויזיוניסטית העיתון 'הירדן', שבו היה ניסיון למתן את התדמית הקיצונית שאפיינה את "חזית העם".
איגור קוליבנוב

כמאמן

מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 - 2006
אליפות מרכז של ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה - 2019
איריס לביא

קריירה

לביא שימשה כקריינית חדשות ברשת ב' של קול ישראל והגישה תוכניות שונות ברשת ב' וברשת א', בהן פינת התרבות "הצגה יומית" בתוכנית האקטואליה "בחצי היום" והתוכנית "דין ודברים" (ביחד עם משה נגבי).
עם סגירת קול ישראל עברה לתאגיד השידור הציבורי. כיום מגישה את התוכנית "עת לקראת שבת" בימי שישי אחר הצהריים. התוכנית עוסקת בעיקר בנושאי תרבות, ומארחת אישים שונים. בנוסף לכך, לביא היא גם קריינית מבזקי חדשות בתאגיד השידור הציבורי. בנוסף לאלה, היא מגישה גם את תוכנית המוזיקה 'קפה וג'אז' בכאן 88 המשודרת ביום שישי בערב.
צ'ליאבינסק (מחוז)

גאוגרפיה

המחוז נמצא בדרום הרי אורל, בגבול בין אירופה לאסיה. חלק מערי המחוז באירופה, וחלקן באסיה. העיר מגניטוגורסק שבאזור הגבול שוכנת בשתי היבשות. בשטח המחוז נמצאים מרבצי ברזל, נחושת וניקל.

דמוגרפיה

הרוסים מהווים כ-82.3% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, במחוז מתגוררים כ-205 אלף (5.7%) טטרים, 166 אלף (4.6%) בשקירים, כ-77 אלף (2.1%) אוקראינים, כ-36 אלף קזחים וכ-28 אלף (0.8%) גרמנים. הערים הגדולות הם צ'ליאבינסק - מעל מיליון תושבים, מגניטוגורסק - כ-410 אלף תושבים וצ'ברקול - כ-43 אלף תושבים.

כלכלה

במחוז קיימת תעשיית מתכת ובניית מכונות מפותחת מאוד. ממוקמים שם מפעלי ענק לייצור פלדה, נחושת, אבץ וניקל. בזמן מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר צ'ליאבינסק מפעל מהגדולים בעולם לייצור טנקים.
בשטח המחוז ממוקמים מספר "ערי גרעין" מהתקופה הסובייטית - צ'ליאבינסק-70, צ'ליאבינסק-65 וזלטואוסט-35.

בעיות אקולוגיות

בשנת 1957 התרחש באזור זיהום בחומרים רדיואקטיביים. אירוע זה הוא החמור ביותר בהיסטוריה של תעשיית הגרעין לאחר אסון צ'רנוביל. האירוע לא טופל על ידי השלטונות הסובייטים, ועד עתה סובלים תושבי האזור מרמת זיהום גבוהה.
פריחא בת רבי אברהם בן אדיבה

קורות חייה

פריחא בת יוסף נולדה במרוקו בשנות ה-30 של המאה ה-18. פריחא בת יוסף הוא שמה הספרותי, אך היא למעשה בתו של הרב אברהם בן אדיבה. הרב עצמו היה משורר וכתב לפחות שני פיוטים שהיו נפוצים מאוד בקרב יהודי מרוקו. בת יוסף חיברה חלק משיריה עוד במרוקו, אך מאוחר יותר עזבה את הממלכה והתיישבה בתוניס, כנראה בעקבות מהומות שמהן סבלו היהודים עם מותו של מולאי אסמאעיל. פריחא הייתה בקיאה בתורה וכתבה את שיריה בשפה העברית.
בשנת 1756 תוניס נכבשה על ידי כוחות עות'מאנים שבאו מאלג'יריה והרס רב נגרם לעיר. הקונסול הצרפתי דיווח שאלפים נהרגו במהלך כיבוש העיר. בעקבות המנוסה מהעיר ניתק הקשר בין פריחא בת יוסף למשפחתה, והמשוררת כנראה נהרגה במהלך כיבוש העיר על ידי העות'מאנים.
פריחא בת יוסף הונצחה בדרכים שונות, ואביה הקים בית כנסת בעיר תוניס וקרא אותו על שמה. מקום משכנה של ספרייתה הגדולה הפך למקום משכנו של ספר התורה של בית הכנסת. מאמר בעיתון יהודי-תוניסאי מראשית המאה ה-20 מציין שנשות הקהילה היהודית המשיכו להתייחס אליה כאל רבנית גדולה וכאל צדיקה, ופנו אליה בליבן בעתות מצוקה. הרב הראשי לתוניסיה דוד קוטורזה כתב עליה בשנת 1936, במכתב המבקש מרשויות תוניסיה לשמר את בית הכנסת:
צעירה זו הייתה יפת תואר ובעיקר בעלת ידע רב; היא רכבה על סוסים, עסקה במוזיקה והייתה משוררת...פריחא הייתה בין היתר סמל לגבורה, לצניעות ולחכמה. בית הכנסת של פריחא מסמל
כיום דרך שמו את המידות הטובות של האישה היהודייה בתוניסיה ובכל צפון אפריקה, ומן הראוי שזכרו יונצח.

יצירתה

אחדים משיריה של בת יוסף השתמרו עד היום והיא ראויה לציון כאחת המשוררות היהודיות והעבריות היחידות טרם העת המודרנית. חיבוריה נעו בין נושאים אישיים והקשר שבין הפרט לאלוהים, לבין נושאים כלל-יהודיים כגון גאולת עם ישראל וישועה מידי השלטון הזר. שיריה משובצים בפסוקים רבים מהתנ"ך בצורה שמלמדת על בקיאותה בכתבי הקודש. שירה "פנה אלינו ברחמים" הוא תחינה לקיבוץ גלויות:
רַחֱם עַל עַם סְגֻלָּתְךָ,
כִּי הֲם עַמְּךָ וְנַחֲלָתֶךָ:
מַהֵר קַבֱּץ קְהִלַּתֶךָ

אֶל הַר גְּלִילִי.
— פריחא בת יוסף, "פנה אלינו ברחמים"; בית שני
בבית אחר של השיר היא מייחלת לסיום השלטון הזר על ארץ ישראל:
בַּת-יוֹסֵף מְיַחֶלֶת,
 הַטּוֹב מִמֵּךְ שׁוֹאֶלֶת,
 מַהֵר אַרְצָהּ תְּהִי נוֹחֶלֶת
 מִיָּד הַיִּשְׁמְעֵאלִי.
— פריחא בת יוסף, "בת יוסף מיחלת"; בית שני
בשיריה פריחא בת יוסף ערכה שימוש נרחב ושנון באקרוסטיכונים, וחלק מהמידע הביוגרפי שידוע עליה נלמד דרכם.
בני גולסון

ביוגרפיה

בתקופת התיכון שלו בפילדלפיה, גולסון ניגן עם מוזיקאים צעירים ומבטיחים כגון ג'ון קולטריין, רד גארלנד, פילי ג'ו ג'ונס ורבים אחרים. אחרי שסיים את אוניברסיטת האורד החל לנגן בלהקת רית'ם אנד בלוז תחת הובלתו של בול מוס ג'קסון. בלהקה פגש גולסון את טד דמרון אשר היה הפסנתרן באותו ההרכב, ולימים נהיה להשפעה חשובה על כתיבתו של גולסון. 
בשנות החמישים ניגן גולסון לתקופה קצרה וכן בהרכבים ליונל המפטון ודיזי גילספי. נוסף לכך היה גולסון מופיע עם עוד כמה הרכבים נוספים, דוגמת ההרכב של ג'וני הודג'ז. 
כאשר עבד עם להקתו של האמפטון ב-1956 בהארלם גילה על מותו של החצוצרן האגדי קליפורד בראון, איתו יצא לו לעבוד תקופה קצרה, וכן הספיק להתחבר איתו. גולסון אז הלחין כמחווה את "אני זוכר את קליפורד", אשר נהיה לסטנדרט.
גולסון הלחין עוד כמה וכמה קטעים ולא מעטים מהם נהיו סטנדרטים. אחת התקופות הפוריות בחייו הייתה התקופה שבה היה חבר בשליחי הג'אז, עבורם היה המנהל המוזיקלי באלבום "Moanin'". בין המפורסמים שבקטעיו ניתן למנות את "Along Came Betty", "Whisper Not" ועוד.
בין השנים 1959–1962 גולסון הוביל הרכב בשם ג'אזטט יחד עם החצוצרן ארט פארמר. לאחר מכן עבר לכתיבת מוזיקה עבור טלוויזיה ועבור קולנוע. בשנת 1983 הקים מחדש את ההרכב וחזר לנגן ולהופיע. 
בשנות התשעים ובשנות האלפיים זכה גולסון בכמה וכמה פרסים, וחזר לתודעה הציבורית. גולסון אף הופיע בהופעה קולנועית בסרט טרמינל בתפקיד עצמו. 
רוב הצלחתו של גולסון היא כמלחין, הקטעים שלו הם מהקטעים המנוגנים ביותר בסצנת ההארד בופ, אך גם כנגן הוא מצליח מאד, ונחשב לאחד מהטנורים הגדולים בתקופת ההארד בופ.
יפתח זייד

יפתח זייד (2 בנובמבר 1920 - 24 בדצמבר 2006) היה חקלאי, ואלוף ישראל באיגרוף בשנות הארבעים.

ביוגרפיה

יפתח זייד נולד ב-1920 בירושלים, לציפורה ואלכסנדר זייד, תאום ליוחנן ואח לגיורא וכוכבת.
הוא התגורר בשייח אבריק בעמק יזרעאל, כמו שאר אחיו, מאז שהוריו עברו למקום ועד למותו. למד בבית הספר היסודי של כפר יהושע, אחר כך למד חקלאות בפנימיה של בית הספר מקווה ישראל בשנים 1936 עד 1938. היה ממארגני אחד הגרעינים שהקימו את קיבוץ גבעות זייד ב-1940.
יפתח זייד היה אלוף ישראל באגרוף במשקל חצי כבד בשנות הארבעים במדי קבוצת הפועל חיפה. מעולם לא הפסיד בקרב ואת רובם ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון או השני. התחרה גם בהדיפת כדור ברזל, כדורגל והטלת כידון.
בשנות החמישים עבר לעסוק בחקלאות. הקים עדר צאן והיה מומחה לגידולים חקלאיים.
בשנת 1976 השתתף בקורס מאמני האגרוף הראשון במכון וינגייט. בשנות השמונים הדריך במשך כמה חודשים בני נוער במועדון האגרוף "כפפות הזהב" שחברו אברהם גפני מקבוצת הפועל חיפה של שנות הארבעים פתח בקריית טבעון. נפטר ב-24 בדצמבר 2006.
קרחון דמורסט (אלסקה)

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1953, על ידי הצוות שחקר את שדה הקרח ג'ונו.
הקרחון נקרא על שמו של מקס האריסון דמורסט (Max Harrison Demorest), שהיה פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת דקוטה הצפונית וכן לימד באוניברסיטת ייל.
הפרלמנט הפיני

האדוסקונטה (בפינית: eduskunta or Suomen eduskunta) הוא הפרלמנט והרשות המחוקקת בפינלנד. הפרלמנט בנוי בשיטה של בית מחוקקים חד-ביתי ומונה 200 נציגים. בניין הפרלמנט יושב בבירת המדינה, הלסינקי.
200 הנציגים נבחרים בבחירות ישירות ויחסיות מדי ארבע שנים לפי 13 מחוזות בחירה. כמות הנציגים מתחלקת במחוזות לפי גודל האוכלוסייה. נשיא המדינה יכול להקדים את הבחירות, אך מקרה שכזה לא קרה מאז שנת 1975. שיטת חלוקת המושבים מחושבת לפי שיטת ויקטור ד'הונד. כל אזרח מגיל 18 זכאי לבחור ולהיבחר. האנשים היחידים שאינם זכאים לעשות זאת הם אנשי צבא בשירות פעיל, פקידי שיפוט גבוהים, נשיא הרפובליקה, ואנשים תחת אפוטרופסות. לאחר הבחירות, הנשיא מתייעץ עם ראשי הסיעות, ובונה ממשלה המאושרת על ידי הפרלמנט.
הבחירות האחרונות נערכו בשנת 2015. הבחירות הבאות אמורות להתקיים בשנת 2019.
חברי הפרלמנט נהנים מחסינות פרלמנטרית, אשר יכולה להתבטל רק באישור של חמש שישיות בהצבעה בפרלמנט. שיעור הנשים בפרלמנט הוא כ-40%, אחד מהשיעורים הגבוהים בעולם.
לחבר פרלמנט אסור לכהן גם כחבר הפרלמנט האירופי.

היסטוריה

הבחירות הראשונות לפרלמנט התקיימו בשנת 1907, בימיה של פינלנד כישות אוטונומית ברוסיה הצארית. בשנים שלאחר מכן כוחו של הפרלמנט היה מצומצם לעומת כוחו של הצאר. כוחו של הפרלמנט גדל לאחר מהפכת אוקטובר ועצמאותה של המדינה בשנת 1917. רפורמות בשנים 1991 ובשנת 2000 חיזקו עוד יותר את כוח הפרלמנט.

ועדות

בפרלמנט יש 16 ועדות קבועות, שרובן מונה כ-17 חברים. בנוסף ישנן 17 ועדות מיוחדות.
יוסיף סאבה

ביוגרפיה

יוסיף סאבה נולד ביאשי למשפחה בה דורות רבים עסקו במוזיקה. הוא למד בקונסרבטוריום של יאשי בשנים 1945-1944 באקדמיה למוזיקה על שם אנסקו בין השנים 1947-1945, במכון לאמנות בין השנים 1949-1947ובתיכון לאמנות בין השנים 1951-1949. את לימודי ההמשך עשה בבוקרשט בקונסרבטוריון
"צ'יפריאן פורומבסקו" בבוקרשט אצל מורים כמו ג'ורג'ה פסקו, אקים סטויה וקונסטנטין קונסטנטינסקו, ובין השנים 1951-1955סיים לימודי פילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט. 
בין השנים 1974-1987 היה סאבה פסנתרן וצ'מבליסט במספר הרכבים מוזיקליים ושימש גם כמלווה של מוזיקאים גדולים. סאבה כתב לפחות 44 ספרים, מתוכם 35 על מוזיקה, ויותר מ-6000 מאמרים. בין השנים 1990-1993 היה עורך ראשי של מחלקת המוזיקה של הטלוויזיה הרומנית ובין 1993-1998 העורך הראשי של המערכת התרבותית של הטלוויזיה.

הנצחה

בבוקרשט קראו על שמו כיכר בקרבת הקונסרבטוריון.
כוח (סוציולוגיה)

כוח מבחינה סוציולוגית הוא היכולת לגרום או לכפות על יחידים וקבוצות לפעול בדרך מסוימת או להימנע מפעולה בדרך אחרת, בדרך כלל על ידי נקיטת סנקציות שונות או על ידי איום בהן. כוח, יכול להתבטא ככוח פיזי או להבדיל ככוח פוליטי, המתבטא באיום בסנקציות כלכליות, חברתיות וכדומה. כוח הוא גורם מסביר חשוב מאוד בכל תאוריה סוציולוגית, ובעזרתו ניתן להסביר כיצד נורמות וערכים מוצאים את ביטויים בהתנהגות, לדוגמה.

הפעלה של כוח

המושג הקלאסי של כוח, כפי שמנסח אותו מקס ובר, רואה את הכוח כתכונה של שחקן חברתי - של יחיד, של קבוצה או של מוסד. אותו שחקן משתמש בכוח כנגד שחקנים חברתיים אחרים על מנת לגרום לקידום האינטרסים שלו אל מול אינטרסים מתנגשים של שחקנים חברתיים אחרים. 
דוגמה לכוח כזה היא תקרת הזכוכית - מצב בו קבוצה מגדרית אחת, גברים, מפעילה שיטות שונות על מנת למנוע מקבוצה מגדרית אחרת תפיסת תפקידים, ובכך שומרת תפקידים אלה לבני הקבוצה.
כוח במובן זה, הוא כוח חברתי שחייב להתקיים בתוך מערכת של יחסי גומלין בין לפחות שני צדדים. שחקן חברתי כשלעצמו, אינו יכול להפעיל או לכפות כוח, יש צורך לציין את הצד הכופה והנכפה בתוך המערכת החברתית בה מופעל הכוח. למרות שמדובר במשוואה עם שני משתנים, אין הם שווים בכוחם. אך בעוד צד אחד מצליח להשיג שליטה על הדברים אליהם הוא שואף, גם הצד שאינו שולט, מסוגל להשיג שליטה על אמצעים אחרים להם הוא זקוק. למשל, למנהל יש כוח יחסי על עובדיו, הוא השולט במשכורת, בתנאי העבודה, ויש לו היכולת לשכור או לפטר את העובד. העובדים מצדם, יכולים לשנות את השליטה לטובתם במידה מסוימת, כיוון שהם יכולים להחליט לעזוב, לעבוד בחריצות יותר או פחות, או להתאגד בתוך איגוד עובדים שיגן על זכויותיהם וכולי. למרות שאין מדובר בצדדים השווים בכוחם, אף צד אינו "חלש" עד כדי דיכוי רצונותיו לחלוטין. גם בתאוריה הסטרוקטורליסטית כוח מופיע כתהליך, יחסים חברתיים מתמשכים.

מרקסיזם

במסורת המרקסיסטית, אנטוניו גראמשי שכלל את התפקיד של הגמוניה תרבותית באידאולוגיה. ההגמוניה לשיטתו, היא חיזוק של כוח הקפיטליזם ומדינת הלאום. גרמאשי, ראה את הכוח כמופעל באופן ישיר וגלוי, כוח של בורגנות אשר שומרת על הפרולטריון במקומו.

פמיניזם

המחקר הפמיניסטי על פטריארכליות, עוסק רבות בנושאים של כוח. אחת האמרות הידועות על אונס היא, כי "אונס הוא אודות כוח, לא סקס" (Rape is about power, not sex).
ישנם פמיניסטים המבחינים בין "כוח על" (השפעה כוחנית על אנשים אחרים) לבין "כוח ל-" (הכוח לבצע).
אנה יסיפובה

חייה וקריירה

יסיפובה, בתו של איש ציבור בכיר שקיבלה חינוך מוזיקלי בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. היא הייתה אחת מתלמידותיו המובילות של תאודור לשטיצקי, אתו היא התחתנה ב-1880 (הזוג התגרש אחרי 12 שנה). ב-1869 היא עשתה את מבחני הגמר שלה יחד עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ושניהם קיבלו מדלית זהב כאות הצטיינות. זו הפעם הראשונה שמדליה כזו ניתנה. לאחר הופעתה הראשונה כפסנתרנית בסקנט פטרבורג היא יצאה ב-1875 למסע קונצרטים ברוסיה, אירופה וארצות הברית. היא הופיעה, גם עם הצ'לן אנטון הקינג (Anton Hekking). 
ב-1885 מונתה יסיפובה לפסנתרנית החצר של ממלכת פרוסיה.
מ-1893 עד 1908 שימשה כפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. בין תלמידיה נמנים סרגיי פרוקופייב, לב פישנוב, סרגיי טרנובסקי, איזידור אחרון, מריה יודינה ואחרים.
בתחילת המאה ה-19 הקליטה מספר יצירות הזמינות היום בהקלטות מודרניות.
תסמונת התבקעות התעלה העליונה

תיאור המחלה

המחלה נגרמת מדלדול או חוסר של החלק של עצם הרקה אשר מעל לתעלה העליונה, שהינה חלק ממערכת שיווי המשקל שבאוזן הפנימית.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1995 על ידי ד"ר לויד ב. מיינור. ב-1998 פרסמו ד"ר מיינור ועמיתיו את המאמר "ורטיגו המושרה על ידי קול ו/או לחץ עקב התבקעות עצם של התעלה העליונה". ד"ר מיינור פיתח גם הליך כירורגי לסתימת החסר בעצם כפתרון לתסמונת.

טיפול

כדי לטפל במחלה, יש לסגור את התעלה, בעזרת רקמה ודבק איחוי עצמות. את התעלה מכסים בשתל קליפת העצם ואוטמים בדבק פיברין, אך הטיפול לא תמיד מצליח.

אבחנה

מאחר שהמחלה נדירה וקשה לאבחון, רבים מהחולים מאובחנים כסובלים מהפרעות נפשיות כגון סכיזופרניה או כחולים בכולסטאתומה או בגידול באונה הרקתית.
ליאור פרידמן

ביוגרפיה

פרידמן החל את דרכו בגלי צה"ל, שם שימש ככתב תחבורה ומשפט ועורך חדשות. 
בשנת 2006 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2 בתפקיד מגיש ועורך. בשנים 2010–2013 היה שליח חדשות 2 באירופה. 
החל משנת 2013 הגיש, לצידה של דוריה למפל, את התוכנית "החדשות הלילה". ב-27 ביולי 2016 הגיש בפעם האחרונה את "החדשות הלילה" וסיים את עבודתו בחברת החדשות. בספטמבר אותה שנה הצטרף לחברת "פרטנר" כמנהל מחלקת הטלוויזיה ועורך ראשי.
עורך תסריט

עורך תסריט הוא בעל תפקיד, בדרך להפקת סרט קולנוע, או סדרת טלוויזיה, התורם לשיפור התסריט על ידי מתן הערות והצעות מבניות לקיצורי סצנות או דיאלוגים, מחיקת סצנות, תיקוני סגנון, הצעות לדיאלוגים, הערות בונות והארות על העלילה, הדמויות, הדיאלוגים וכל אלמנט אחר הקשור לכתיבה, ומתן משוב ליוצר. עורך התסריט לעולם לא מתחיל בעבודתו עד אשר מודפסת הטיוטה הראשונה של התסריט. מקובל שעורך התסריט הוא תפקיד זוטר וכפוי-טובה, ולעולם לא מקבל קרדיט כשותף לתסריט, גם אם היה לו חלק מרכזי, ממשי או מכריע בעיצובו הסופי.
שמו התקין של התחום חדר לישראל רק בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת, תחילה בדרמות טלוויזיוניות, ואחר כך חלחל גם לתעשיית הקולנוע הישראלית ולשאר התוכניות, עד כי במצב הנוכחי המדיה הקולנועית והטלוויזיונית כולה מסתייעת בשירותיו של עורך תסריט. שנים רבות לפני כן, אדם בתפקידו כעורך תסריט בתעשיית הקולנוע הישראלית זכה לזיכוי ב"תודות" או לא זוכה כלל, ואילו בתעשיית הטלוויזיה כונה התפקיד "עורך אחראי", מתוקף היותו של העורך אחראי מטעם הגוף המשדר. בדרך כלל שיקוליו של העורך האחראי היו אינטרסנטיים והתערבותו בתוכן מועטה.]
תפקידו של עורך תסריט שונה מתפקידו של מנהל תסריט (גם: נערת תסריט, המשכיות), על אף שיכול להיגרם בלבול קל בין שני התפקידים, הנובע מהבנה לא נכונה, בעיקר בשל הסמנטיקה הכמעט זהה של השמות. עורך התסריט מלווה את הסרט העלילתי משלב הטרום-יצור שלו ועד לסיום הסרטתו. מנהל התסריט ממונה על ידי המפיק בתחילת ההסרטה ומופקד על המשכיות.

בתעשיית הסרטים העולמית

בארצות הברית, לעורך התסריט, הנקרא בתרגום מילולי רופא סיפור ורכז תסריטים, יש אחריות גדולה פי כמה מעורך התסריט הישראלי: עורך התסריט האמריקאי מסייע לתסריטאי, או לצוות התסריטאים, לפתח את סיפור העלילה וליישב קונפליקטים אמנותיים בדרך פשרה; מטפל בבעיות איות ופיסוק, מוודא את סדר ההמשכיות וההיגיון והכתיבה בפורמט תסריטאי נכון; מוודא סיכויים לתביעה. כל טיוטה חדשה של התסריט מועברת לטיפולו של עורך התסריט, שמסמן באמצעים ידניים לחלוטין (בעיפרון או בטוש) את תיקוניו ואף רשאי ליצור טיוטות בעצמו, שיועברו לאישור היוצרים, המפיקים והתסריטאים. במקרים רבים הוא אף מטפל בבעיות של רב-לשוניות, ואחראי לתרגום נכון ומדויק משפה לשפה, כאשר יש צורך בכך.
בדרך כלל, התסריט עובר טיוטות רבות מאוד, דבר שהופך את תפקידו של עורך התסריט האמריקאי למאתגר יותר, אך מסייע בהשגת תוצאה איכותית המקובלת על כולם.
שמחה יגל

פרופ' שמחה יגל (נולד בשנת 1952) הוא מנהל אגף נשים ויולדות במרכז רפואי הדסה הר הצופים ועין כרם.

ביוגרפיה

נולד בקיבוץ סעד לעזריאל פייגלשטוק יליד וינה, ולחווה ילידת המבורג, ניצולי שואה. למשפחה בת שלושה ילדים. כתינוק בן שנה עבר עם משפחתו לכפר בתיה, שם גרו חמש שנים. בהמשך הם קבעו את ביתם בפתח תקווה, בה העביר את עיקר ילדותו. היה חניך בסניף בני עקיבא מלאבס בפתח תקווה. למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים יחד עם מנחם בן ששון והרב חיים סבתו.
בתום לימודיו השתלב בלימודי הרפואה בעתודה האקדמית באוניברסיטה העברית. התמחה בגינקולוגיה.
לאחר נישואיו החל לגור בירושלים סמוך לבית החולים. עם תחילת שירותו הצבאי כרופא עברו לרמת מגשימים שברמת הגולן. בהמשך שב לירושלים. לאחר כמה שנים עבר ליישוב עפרה שם גם מתגורר כיום. במהלך השנים יצא עם משפחתו להשתלמויות מקצועיות בקנדה ובארצות הברית.
חיבר את הספר 'קרדיולוגיה של העובר', זאת במקביל לעוד עשרות ספרים מקצועיים שהוציא לאור. כתב גם מאות מאמרים מקצועיים, והוא מרצה בכנסים מקצועיים בעולם.
בתחום סריקת לב העובר גילה שיטה לבחינת אקו לב עוברי אשר נלמדת בכל העולם.]
כיום משמש כמנהל אגף נשים ויולדות במרכז רפואי הדסה הר הצופים ועין כרם. בנוסף עומד בראש המרכז לחקר שליית האדם בבית החולים.
נשוי לנעמי ואב לחמישה.
במהלך שנת 2014 הכתיר העיתון הכלכלי גלובס את פרופ' יגל כאחד משיאני השכר במרכז הרפואי הדסה, עם שכר שנתי של 3.7 מיליון ₪.
במהלך שנת 2015 שימש חוקר ראשי במערך ניסויים קליניים עבור חברת נובו גרופ אשר פיתחה באותה עת מכשיר לניטור עוברי בשם המסחרי Sensa.
בבדיקה שנערכה על ידי משרד הבריאות נמצאו ממצאים קשים בניהול ניסויים אלו, לרבות אי קבלת אישור משרד הבריאות לעניין ניסויים על נשים הרות, החתמת המשתתפות על אישור מדעת מטעה ולא מדויק, הכללת משתתפות מעל המספר שהתיר האישור, הכללת חלק מאותן משתתפות יותר מפעם אחת בניסוי, אי בהירות ביחס למכשיר בו נערך הניסוי, שימוש בחלקי מכשירים בניסוי ועוד.
כמו כן נמצא שפרופ' יגל שימש באותה עת בעל עניין וחבר דירקטוריון (Advisory Board) בחברת נובו גרופ, עבורה נעשה מערך ניסויים קליניים זה, אך לא דיווח על כך.
בחודש דצמבר 2016 זומן פרופ' יגל לשימוע במשרד הבריאות והוחלט להרחיקו מלשמש חוקר ראשי למשך שנתיים. הלה חויב בקורס GCP, ותוצאות המחקר שנעשה על ידו נפסלו.
בעקבות מקרה זה שכונה 'פרשת פרופ' שמחה יגל', ולאור דיון דחוף שנערך בוועדת המדע והטכנולוגיה בכנסת ישראל, קבע משרד הבריאות נהלים נוקשים לפיקוח על ניסויים בבני אדם, ובחודש פברואר 2017 הוציא
משרד הבריאות לראשונה נוהל פיקוח על ניסויים קליניים בבני אדם בישראל, שמטרתו אכיפה מוגברת בנושא.
בשנת 2017 הוגשה כנגד פרופ' יגל תלונה לוועדת האתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל (הר״י) (תלונה מס' 40664), וזאת בגין שורה ארוכה של הפרות הקוד האתי של הר״י, שמקורן במערך ניסויים קליניים שנוהל על ידו ובגין התנהגות שאינה הולמת רופא.