google/wiki40b huggingface dataset:
קארי (ספר)

עלילה

הספר מתחיל בתיאור המחזור החודשי הראשון של קארי. קארי מקבלת מחזור באמצע מקלחת משותפת עם כל הבנות. קארי, שלא ידעה על קיומו של דבר כמחזור חודשי, נלחצת ובטוחה שהיא מדממת למוות. היא קוראת לשאר הבנות לעזור לה אך הן צוחקות עליה ואף זורקות עליה טמפונים ותחבושות היגיניות. המורה להתעמלות, מיס דסז'ארדן, עוזרת לה ולוקחת אותה לחדר המנהל. קארי מתגלה כבעלת כוחות טלקינזיס - הזזת חפצים באמצעות כוח המחשבה בלבד. 
כריס הארגנסן, האשמה במקרה מקבלת עונש - אסור לה להגיע לנשף הסיום, היא זועמת ומתחילה לתכנן נקמה. סו (סוזן) סנל, אחת המשתתפות באירוע, מרגישה רע על מה שעשתה לקארי ומנסה לפצות על כך. 
קארי חוזרת לביתה ואימה, מרגרט, נוצרית אדוקה, מקבלת אותה בבית. סו משכנעת את טומי, בן זוגה, להזמין את קארי לנשף. שאר הספר עוסק בתכנון של כריס להתנקם בקארי באמצעותו של בילי ובנשף, שלוקח חלק משמעותי מאוד מהעלילה. בילי, בהוראת כריס, ממלא שני דליים בדם של חזירים וממקם אותם מעל במת הנשף כדי שהדם יפול על קארי. קארי מסכימה לבוא לנשף עם טומי.

ליל הנשף

טומי אוסף את קארי שבאה לנשף על אף התנגדות מובהקת מצד אימה, והשניים נוסעים לבית הספר. בבית הספר, קארי וטומי זוכים בתואר מלך ומלכת הנשף, ושני דליים של דם נשפכים עליהם, אחד הדליים נופל על ראשו של טומי שמאבד את הכרתו. קארי בורחת מבית הספר, עטופה בדם. באמצעות כוח המחשבה היא נועלת את דלתות בית ספר ומשאירה את הילדים בפנים עם כבלי חשמל רופפים וגלאי עשן מצפצפים מלאכת ידה. טומי שוכב מעולף על הבמה בתוך שלולית מים שיצרו גלאי העשן, כאשר אחד מכבלי החשמל נופל לתוך השלולית ומחשמל את טומי למוות. בית הספר עולה באש בזמן שכל העיירה נאבקת בשריפה אחת גדולה, כל חוטי החשמל בעיר משוחררים, מה שמוביל לאנשים רבים שמתחשמלים בדרכים. כל מי שנכח בבית ספר אחרי שקארי נעלה את הדלתות נהרג בשריפה. קארי חוזרת הביתה והורגת את אימה. בכוחותיה האחרונים היא מפוצצת את שאר העיר. בסופו של דבר היא מוצאת את מותה עקב דימום לאחר שנדקרה בכתפה על ידי אמה.
רוזלי אבלה

רוזלי סילברמן אבלה (באנגלית: Rosalie Abella; נולדה ב-1 ביולי 1946) היא משפטנית קנדית ממוצא יהודי. היא מונתה ב-2004 לבית המשפט העליון של קנדה, ובכך הפכה לשופטת היהודייה הראשונה בתפקיד זה.

ראשית חייה

רוזלי סילברמן נולדה למשפחה יהודית במחנה עקורים בשטוטגרט, גרמניה, שם עבד אביה עורך-הדין כסנגור עבור עקורים בדרום-מערב גרמניה, בשטח הנתון לשליטת בעלות-הברית. משפחת סילברמן עברה לקנדה ב-1950, שם רכשה רוזלי השכלה תיכונית בעיר טורונטו, ומאוחר יותר תואר B.A. ב-1967 ותואר LL.B. ב-1970 מאוניברסיטת טורונטו.

קריירה

אבלה עברה את מבחני הלשכה של אונטריו ב-1972. היא עסקה במשפט אזרחי ובדיני משפחה עד לשנת 1976, אז מונתה בגיל 29 לבית הדין לענייני משפחה באונטריו (כיום מהווה חלק מבית המשפט של אונטריו). בכך הפכה אבלה לשופטת הצעירה ביותר, וכן לראשונה שמונתה בהיותה בהריון, בהיסטוריה של קנדה. היא מונתה לבית המשפט לערעורים של אונטריו ב-1992. לצד זאת, כיהנה כיושבת הראש בוועדות שונות. היא נחשבת בקנדה כאחת המומחיות בתחום משפט זכויות האדם, ולימדה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
ב-2004 מינה ראש הממשלה פול מרטין את אבלה כשופטת בית המשפט העליון של קנדה. בכך הפכה אבלה לשופטת היהודיה הראשונה בתפקיד זה. היא צפויה לכהן כשופטת בית המשפט העליון עד ל-1 ביולי 2021 (עת ימלאו לה 75 שנים).
ב-1983 מונתה אבלה כמפקחת על הוועדה המלכותית לשוויון בתעסוקה, ובתפקידה זה טבעה את המונח שוויון תעסוקתי, המציין אסטרטגיה להפחתת החסמים בתעסוקה העומדים בפני נשים ומיעוטים אחרים. המלצות וועדה זו אומצו על ידי מדינות נוספות מלבד קנדה, כמו ניו זילנד, דרום אפריקה וצפון אירלנד.
ב-1988 ניהלה אבלה את העימות בין המועמדים לראשות הממשלה.

פרסים וחיים אישיים

במהלך הקריירה זכתה אבלה לקבל 37 פרסי הוקרה, והיא מכהנת כחברה בחברה המלכותית של קנדה. היא זכתה במדליית חגיגות הזהב למלכותה של המלכה אליזבת השנייה (Queen Elizabeth II Golden Jubilee Medal) בשנת 2002. היא מונתה כחברת כבוד שאיננה אמריקאית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2007. במאי 2016 היא זכתה בתואר של כבוד מאוניברסיטת ייל בארצות הברית, ובכך הפכה לאישה הקנדית הראשונית לזכות בכבוד זה. היא מכהנת כשופטת בוועדת פרס גילר (פרס בתחום הספרות בקנדה). כמו כן, אבלה היא בוגרת הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בפסנתר קלאסי.
בינואר 2017 זכתה אבלה בתואר משפטנית השנה בעולם לשנת 2016 מטעם בית ספר פריצקר למשפטים של אוניברסיטת Northwestern, בעבור מחויבותה רבת השנים לזכויות אדם ולמשפט פלילי בינלאומי. באפריל 2018 אבלה נבחרה כחברה בחברת הפילוסופיה האמריקאית.
אבלה נשואה להיסטוריון אירווינג אבלה, ויש לה שני בנים.

אבלה ויחסה לישראל

אבלה היהודייה ביקרה בישראל מספר פעמים, בפעם הראשונה ב-1965. היא מעידה על עצמה כתומכת נלהבת של ישראל ועל הערכה רבה לבית המשפט העליון הישראלי, ועושה שימוש בפסיקותיו בפסקי דינה, בעיקר בנושאי ביטחון וטרור.
מגנט

מגנט, או מגנט קבוע, הוא גוף או חפץ בעל שדה מגנטי. הוא נקרא על שם המקום בו נתגלה: היוונים הקדמונים מצאו בקרבת העיר מגנסיה שבאיוניה מחצב המושך אליו ברזל, וקראו לו משום כך ביוונית מגנס.

הסבר טכני

מגנט קבוע הוא חפץ העשוי חומר פרומגנטי כגון ניקל או ברזל שעבר תהליך של מגנוט. כל אטום בחומר פרומגנטי יוצר סביבו שדה מגנטי, והשדה המגנטי הכללי הוא סופרפוזיציה (חיבור) של השדות הללו.  כאשר סידור האטומים בחומר אקראי מבטלים שדותיהם המגנטיים זה את זה. תהליך המגנוט גורם לכך שבהשפעת שדה מגנטי חיצוני חזק המופעל לזמן מוגבל מסתדרים אטומי החומר כשהשדות המגנטיים שלהם מצביעים באותו הכיוון, ונשארים כך לאורך זמן.
עוצמת השדה המגנטי של מגנטים קבועים העשויים מסגסוגת נאודימיום, ברזל ובור יכולה להגיע עד 1.4 טסלה. מגנטים קבועים מסגסוגת זו הם החזקים ביותר הידועים כיום.

קטבי המגנט

מאפיין מעניין של מגנט הוא העדר קיומו של מונופול מגנטי - כלומר, מגנט, בכל אורך נתון, יכיל 2 קטבים - מבנה הנקרא דיפול מגנטי. נהוג לסמן קטבי מגנט "צפון" ו"דרום" בהתאם לקטבי כדור הארץ שאליהם הם נמשכים בהשפעת השדה המגנטי של כדור הארץ. קטבים  מגנטיים בעלי סימן זהה דוחים זה את זה וקטבים בעלי סימן מנוגד מושכים זה את זה. משום כך, מגנט חופשי הנתון בתוך שדה מגנטי נוטה להסתדר במרחב כך שהשדה המגנטי שלו מנוגד בכיוונו לשדה המגנטי החיצוני (כפי שמצפן מסתובב בהשראת השדה המגנטי של כדור הארץ). מכאן נובע שהקוטב הדרומי גאוגרפית של כדור הארץ הוא הקוטב הצפוני של השדה המגנטי שלו.
ניתן לזהות קטבי מגנט על ידי שימוש באלקטרומגנט אשר קטביו ידועים על פי ”כלל יד ימין”.
כאשר חותכים או שוברים מגנט לרוחב (במיקום שבין שני הקטבים) הופך כל אחד משני החלקים למגנט בפני עצמו (בעל עוצמה פחותה) אשר לו שני קטבים מנוגדים.
לאוניד לאונוב

לאוניד לאונוב (ברוסית: Леонид Максимович Леонов;‏ (19 במאי (31 במאי) 1899 - 8 באוגוסט 1994, מוסקבה)) היה סופר סובייטי. על פעילותו הספרותית זכה בפרס ברית המועצות (1977 ,1943) ופרס לנין (1957). על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו ללאונוב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין 6 פעמים, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי.

ביוגרפיה

לאוניד לאונוב נולד במוסקבה למשפחת משורר משושלת סוחרים. בשנת 1915 לאונוב פרסם את היצירות הראשונות שלו. לאחר סיום בית הספר בשנת 1918 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1920 הוא התנדב לצבא האדום ושירת בה עד לשנת 1921.
לאחר שרות צבאי לאונוב חזר למוסקבה והקדיש את עצמו לפעילות ספרותית. בשנת 1924 הוא פרסם את הרומן הגדול הראשון שלו. יצירותיו משכו תשומת לב של מקסים גורקי שהעריך את הכישרון של לאונוב. בשנת 1928 מחזה של לאונוב הועלה על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה אך נכשל. 
בשנת 1927 לאונוב היה שותף ליצירה ספרותית משותפת של מספר סופים רוסים שפורסמה בשבועון אוגוניוק. כל סופר כתב פרק נפרד שפורסם במהדורה השבועית החדשה.
במהלך שנות ה-30 פרסם לאונוב מספר רומנים ומחזות. בתחילת שנות ה-40 הורדו 40 מחזות שלו מהבמה בהוראת השלטונות וסופר חשש ממעצר. בשנות ה-30 היה לאונוב יחד עם מקסים גורקי בין מקימי איגוד הסופרים הסובייטי.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה לאונוב כתב מחזה על אירועי המלחמה ומחזה זה זכה בפרס סטלין שנת 1943. לאונוב החזיר את הפרס לקרן ההגנה.
בשנת 1953 לאונוב פרסם רומן "היער הרוסי" על אירועי המלחמה אך גם לראשונה נגע לנושאים של הגנת הסביבה. על ספר זה לסופר הוענק פרס לנין. בשנת 1961 לאונוב כתב מחזה שעל בסיסו צולם סרט בשנת 1975.
בתחילת שנות ה-90 סיים לאונוב את עבודתו על הרומן האחרון אותו כתב במשך 45 שנים.
לאונוב היה פעיל בתחום הציבורי. הוא היה חבר בסובייט העליון החל משנת 1946 ועד לשנת 1970. בשנת 1972 נבחר לאונוב לאקדמיה הסובייטית למדעים.
בשנת 1990, לאחר תחילת הפרסטרויקה, לאונוב חתם על עצומה נגד התהליך.
הסופר נפטר בשנת 1995 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
כתיב מלא

כתיב חסר ניקוד הוא צורת כתיבה בשפה העברית, אשר משתמשת באמות הקריאה כדי להורות את האופן שבו יש לקרוא את המילה הכתובה, כתחליף לסימני הניקוד. האות ו' באה במקום חולם חסר וקובוץ, והאות י' באה במקום חיריק חסר ולעיתים כאם קריאה מסייעת לצירי. למניעת בלבול, ו' עיצורית (העיצור [v]‏) נכפלת כשהיא באמצע מילה, וכך גם י' עיצורית.

כתיב מלא

מפאת הקושי בקריאת כתיב חסר-ניקוד, התפתח בימי הביניים כתיב חלופי שבו נוספו למילה האותיות ו' ו-י' לציון התנועות השונות. לכתיב זה, שהיה נפוץ מאוד בספרות התורנית, לא היו כללים אחידים, והוא השתנה מספר לספר וממהדורה למהדורה. ועד הלשון העברית היה הראשון שניסח את כללי הכתיב חסר הניקוד. כללים אלו אומצו מאוחר יותר על ידי האקדמיה ללשון העברית, שהמשיכה לשכללם, והתקבלו ברובם על ידי הציבור, בעיקר בכתיבה רשמית. ביוני 2017, בעקבות תהליך אשר ראשיתו בבחינת מנהגי הכתיב הרווחים בהוצאות הספרים, בעיתונות ובמרשתת, פרסמה האקדמיה ללשון העברית מהדורה חדשה של הכללים, ובה שינויים אחדים בהשוואה לכללים הקודמים.
בימינו הפך הכתיב החסר לאנכרוניסטי, ובעשרות השנים האחרונות הכתיב המלא שולט בטקסטים שאינם מנוקדים: מרב העיתונים, הספרים, והאתרים, (ובפרט, ויקיפדיה) הכתובים בעברית, נכתבים בכתיב מלא. בנוסף, מקובל להשתמש בכתיב מנוקד, בעיקר בספרי ילדים, בפרסומי שירה או לצרכים מיוחדים, אך השימוש בכתיב חסר ללא ניקוד אינו מקובל.
חרף קביעת הכללים על ידי האקדמיה, השימוש בכללים אינו אחיד, הן בשל חוסר ידיעה, והן משום שהחלטות האקדמיה נתפסות כהמלצות, וגופים שונים עדיין יכולים להחליט לא לקבל, או לא להקפיד, על כללים מסוימים.
Claymore

תקציר עלילה

לפני זמן רב יצורים אפלים הנקראים יומה (Yoma) לבשו את צורתם של בני האדם, חיו בעיירות אנושיות וניזונו מאיבריהם של בני האדם בסתר. אף בן אדם לא יכל לזהות יומה או להביס אחד עד שארגון אנונימי יצר חצי-אדם, חצי-יומה שיוכל להגן על בני האדם מפני היומה, תמורת סכום כסף. במהלך השנים בני האדם התחילו לכנות לוחמות אלה בשם קליימור(Claymore) בהתבסס על חרבותיהן. הן מכונות גם בשם "המכשפות כסופות העיניים"("Silver Eyed Witches"), מבוסס על האופי שלהן ועל צבע עיניהן בזמן שהן נלחמות. קליימור בשם קלייר אשר מצילה עיירה קטנה מיומה פוגשת את ראקי ילד שהוריו נהרגו על ידי יומה. מתוך הכרת תודה ראקי עוקב אחרי קלייר מעיר לעיר במהלך העבודות שלה להריגת יומה. הסיפור הופך להיות סיפור של נקמה שקלייר נפגשת עם דמות מעברה.
אוטו, רוזן באלנשטדט

ביוגרפיה

אוטו נולד בשנת 1170, והיה הבן הבכור של אדלברט השני, רוזן באלנשטדט ואדלייד מוויימאר-אורלמינדה, בתו של אוטו הראשון, מרקיז מייסן. לאחר מותו של חותנו, מגנוס, דוכס סקסוניה, בשנת 1106, אוטו ירש חלק משמעותי מנחלותיו של מגנוס, אולם לותאר זופלינבורג תפס את השלטון בדוכסות סקסוניה. ב 1112, לאחר שנכסי לותאר הוחרמו, מונה אוטו לדוכס סקסוניה על ידי היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם באותה שנה, הוא נכנס לסכסוך עם הקיסר ואיבד את התואר. לאחר מכן הוא כרת ברית עם לותאר, ועזר בשנת 1115 ללותאר להביס את הוייר הראשון, דוכס מנספלד, ששלט בסקסוניה בשם הקיסר.
אטו כבש את האזורים סביב צרבסט וזלצוודל מהסלאבים, ותמך בשנת 1125 בבחירתו של לותאר לקיסר. בנוסף, אוטו גם טען לזכויותיו על רוזנות וויימאר-אורלמינדה, בשם אמו שהייתה יורשת הנחלה.
ב-9 בפברואר 1123 מת אוטו, ובנו אלברכט ירש את נחלותיו.
דניאל ראיין (שחקן)

ביוגרפיה

ראיין נולד ב-1968 בשם דניאל או'בראיין. הוא מוכר מהופעותיו בדמות דארן אלכסנדר בדרמה הקומית של ה-BBC "לינדה גרין", בתפקיד אנדרו גיליגן בסרט "The Government Inspector", אנדי קולסון בסדרת הדרמה "Steel River Blues", וקני ריד בסדרה "The Whistleblowers". בתיאטרון שיחק במחזות "מקבת'", "חלום ליל קיץ" ו"ריצ'רד השלישי".
הוא גילם גבר עם פגיעת ראש חמורה שנהג בהשפעת אלכוהול, בקמפיין למניעת נהיגה בשכרות (Drinking And Driving Wrecks Lives).
ב-2005 השתתף ראיין בסדרה הקומית "בחלוף השנים" בכיכובם של ג'ודי דנץ' וג'פרי פאלמר, בה גילם את הארי (בעלה של סנדי). הוא החליף את דייוויד מייקלס שגילם את הדמות קודם לכן. ב-2008 הופיע ראיין בתפקיד אורח בפרק "חצות" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
עוד ב-2008 הופיע ראיין במחזה "Gethsemane" מאת דייוויד הר בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2010 שיחק במחזה "Posh" מאת לורה וייד בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
ראיין שיחק בדרמת הנעורים "סקינס" בתפקיד אביו של ריץ' הרדבק בדור השלישי של הדמויות בשנים 2011 ו-2012. ב-2014 הופיע בתפקיד ביל קצ'סייד בסרט הטלוויזיה "Salting the Battlefield".
ב-2011 החל ראיין לככב בסדרת הדרמה קומית "משפחה וצרות אחרות" (Mount Pleasant) בתפקיד דן, והופיע בה במשך שש עונות עד לתום הסדרה ב-2017.
ב-2015 גילם ראיין את קולונל אנתוני פורבס-לית' בפרק "The Truth in the Wine" בסדרה הבלשית של ה-BBC "האב בראון".
עוד ב-2015 שיחק בתפקיד הקצב הוולשי ברין ברינדסלי בסדרה "Home Fires" של רשת ITV.
ב-2017 הופיע בפרק הראשון בסדרת האנתולוגיה "Creeped Out" של ערוץ CBBC בתפקיד דל אבא של ג'סי.
יאיר פנטילט

ביוגרפיה

פנטילט נולד בתל אביב. הוא התאמן במועדון מכבי תל אביב, בהדרכתו של אברהם גרין. בשנת 1957 לקח חלק במשחק דרבי במסגרת ידידותית במדי קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב, במהלכו ניצחה מכבי 0–6. פנטילט אף היה חלק מהמבקיעים.
בתחרות שנערכה באתונה, יוון במאי 1959 סיים פנטילט במקום שלישי בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:57.6 דקות, שיפור לשיא בן 7 השנים של אריה גליק (1:59.7 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1960 זכה פנטילט בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.4 דקות, לפני קוטנר מהפועל נוף ים (2:02.2 דקות) והכהן ממכבי חיפה (2:05.0 דקות). מדליית כסף, בריצת 400 מטא בתוצאה של 51.5 שניות, אחרי אלימלך שוחט מהפועל דליה (50.9 שניות) ולפני הכהן (53.8 שניות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיים פנטילט במקום 34, בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:59.8 דקות (זמן אוטומטי - 4:00.14 דקות) ובמקום 44, בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:54.7 דקות (זמן אוטומטי 1:54.86 דקות).
בתחרות שנערכה בלונדון בריטניה ב-5 באוגוסט 1967 סיים פנטילט במקום רביעי בריצת 1500 מטר, בשיא ישראלי חדש של 3:52.4 דקות, שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי יובל וישניצר (3:43.3 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בברייטון בריטניה ב-10 באוגוסט הוא סיים במקום שלישי בריצת 800 מטר, בשיא ישראלי חדש של 1:51.3 דקות. שיא זה החזיק מעמד כ-9 שנים ונשבר על ידי דוד לאוגומר בן ה-15 (1.50.8 דקות).
כיום, משמש פנטילט כמזכיר איגוד הספורטאים האולימפיים הישראליים.

חייו האישיים

לפנטילט שני בנים. אחיו, נתנאל פנטילט, היה רץ מצטיין שזכה באליפויות ישראל.
מרדכי דובין

תולדותיו


נולד ב-1 בינואר 1889 (כ"ח בטבת ה'תרמ"ט) בריגה, לאביו הרב שניאור זלמן, שהיה סוחר וחסיד חב"ד. כבר בנערותו החל בעסקנות ציבורית, בהמשך מונה ליו"ר מפלגת אגודת ישראל. הוא היה ציר בבית הנבחרים הלטבי, וניהל את קהילת היהודית הלטבית עד 1940.
בשנת 1937 השתתף ונאם בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במריאנסקה לאזנייה.
דובין היה ידוע כשתדלן הפועל אצל השלטונות לסייע ליהודים מכל הזרמים. הוא היה נחשב לידיד אישי של קרליס אולמניס, הדיקטטור הסמכותי של לטביה מ-1934 עד 1940. היו, כמו משה סנה, שדרשו לגנאי את שתדלנותו והתרפסותו בפני השלטונות הגויים, בעוד אחרים הכירו לו טובה על הסיוע.

שחרור האדמו"ר הריי"צ מחב"ד

בשנת 1927 (ה'תרפ"ז), נאסר רבי יוסף יצחק שניאורסון האדמו"ר השישי של חב"ד, בעקבות פעילותו הרבה להקמת תלמודי תורה יהודיים ברחבי ברית המועצות. דובין הפעיל לחצים כבדים, ואיים על ברית המועצות בהפסקת חלק מהמסחר עם מדינת לטביה, השתדלותו הרבה בנוסף ללחצים נוספים הצליחה להביא לשחרורו מהכלא.
לאחר מכן המשיך דובין במאמצים רבים להביא לצאתו של הריי"צ מברית המועצות, ובאישור להוצאת ספרייתו של הריי"צ, מברית המועצות.
לאחר יציאת הריי"צ מברית המועצות והתיישבותו בריגה, ליווה אותו דובין בביקורו הראשון בארצות הברית בשנת 1929.

אחרית ימיו

לאחר כניסת הצבא האדום ללטביה ביוני 1940 בקש דובין פגישה עם השגריר הסובייטי ובקשתו נענתה. מהפגישה הוא יצא עם הבנה שהקומוניסטים מתכוונים לחסל את הקהילה היהודית, ולא ארכו הימים והקהילה היהודית נסגרה וארכיונו של דובין הועבר לידי המשטרה החשאית הסובייטית. לקראת סוכות פנה דובין אל השלטונות בבקשה לשחרר משלוח של ארבעת המינים ובקשתו נענתה. בסוף 1940 דובין נאסר בריגה. לאחר שהגרמנים תקפו את ברית המועצות במבצע ברברוסה, הועבר דובין עם מנהיגים יהודים אחרים לכלא בקויבישב. בסוף 1941 שוחרר, על פי הנטען בגלל לחץ של ארצות הברית. דובין המשיך להתגורר זמן מה בקויבישב ובהמשך עבר למוסקבה. 
דובין השתהה בברית המועצות עד תום המלחמה כדי לדעת מה עלה בגורל משפחתו. בתום המלחמה נודע שאשתו ובנו יחידו נרצחו בשואה. הוא ביקר בקיץ 1946 בריגה. 
תולדות ימיו משנת 1947 לוטות בערפל וידיעות שונות נפוצו על קורותיו ומותו. 
בסביבות שנת 1947–1949 נאסר שוב. על פי עדות אחת הוא נאסר לאחר ששהה בשמחת תורה עם יהודי שעשה מי שברך לסטלין ואמר "לשנה הבאה בירושלים הבנויה". ידיעה אחרת אומרת שהוא נאסר באשמת קשרים עם שלמה מיכאלס ונשלח לסיביר. ידיעה שלישית מספרת שנאסר באזור לבוב בנסותו לברוח מברית המועצות. על פי ידיעה משנת 1959 במאסרו השני הוא נכלא בבית חולים לחולי רוח בטולא. 
הריי"צ השתדל מאד להצלתו, בקיץ 1948 כתב הריי"צ מכתב לרב הראשי לישראל דאז הרב יצחק אייזיק הרצוג, בו הריי"צ מפליא במעלותיו של דובין ומבקש מהרב הרצוג לנסות לפעול לשחרורו מהכלא הסובייטי. זמן קצר אחר כך כתב הרבי מכתב לשז"ר בו הרבי מבקשו גם לפעול בעניין. בתחילת 1949 ביקש חסיד חב"ד בישראל מאנשי אגודת ישראל לפעול למען שחרור דובין ונענה על ידי מרדכי נורוק שדובין כלל אינו במאסר.
בשנת 1953 פנתה אגודת ישראל לצלב האדום בבקשה לברר מה עלה בגורלו.
בשנת 1945 נפוצה שמועה שהוא נפטר, שהתבררה כשגויה. ידידו אברהם גודין סיפר שבקיץ 1956 כששב לריגה לאחר מאסר ממושך, דובין כבר לא היה בין החיים. על פי ידיעה אחת, דובין נפטר ב-7 ביולי 1956. על פי ידיעה אחרת, וכפי שחקוק על מצבתו, דובין נפטר בעיר טולה ב-16 בספטמבר 1957 (כ' באלול ה'תשי"ז).
בשנת 1987 הועברה גופתו לקבורה במלחובקה במבצע חשאי בהוראת הרבי מליובביטש ומצבה מכובדת הוקמה על קברו.
פסטיבל אלדבורו

פסטיבל אלדבורו (באנגלית: Aldeburgh Festival) הוא פסטיבל אמנויות אנגלי, המוקדש בעיקר למוזיקה קלאסית. הפסטיבל מתקיים מדי שנה באזור אלדבורו בסאפוק, ומרכזו באולם הקונצרטים הראשי בסנייפ מלטינגס.

תולדות פסטיבל אלדבורו

את הפסטיבל ייסדו בשנת 1948 המלחין בנג'מין בריטן, הזמר פיטר פירס והלבריתן אריק קרוזייר. כוונתם המקורית הייתה לתת בית ללהקת האופרה שלהם, "קבוצת האופרה האנגלית", אבל החזון התרחב עד מהרה וכלל הקראות שירה, ספרות, דרמה, הרצאות ותערוכות אמנות. הפסטיבל הראשון התקיים בין 5 ל-13 ביוני 1948 ואולם היובל של אלדבורו, במרחק בתים אחדים מביתו של בריטן רחוב קראב, שימש כאתר המופעים העיקרי. בפסטיבל הראשון היו הצגה של "אלברט הרינג" בביצוע "קבוצת האופרה האנגלית"; "קנטטת סנט ניקולאס" החדשה של בריטן, אופוס 42; והופעה של הפסנתרן קליפורד קרזון ורביעיית זוריאן.
במשך השנים גדל הפסטיבל והתפשט אל אתרים חדשים, כמו כנסיית סנט פיטר וסנט פול מן המאה ה-15 באלדבורוואולמות באורפורד, בלית'בורו ופראמלינגהם הסמוכות. באמצע שנות ה-60' קיבל הפסטיבל אולם קונצרטים חדש וגדול בהרבה עם השינוי בייעוד של סנייפ מאלטינגס, הכולל מבשלת מאלט שעורים מאמצע המאה ה-19, מן הגדולות ביותר בתקופה ההיא באיסט אנגליה. רוב מאפייניהם המקוריים של הבניינים, כגון פתחי האוורור המרובעים, הייחודיים, של בית המבשלה, נשמרו. האולם החדש נחנך על ידי המלכה ב-2 ביוני 1967, עם פתיחת הפסטיבל ה-20 של אלדבורו.
כעבור שנתיים, בליל הפתיחה של פסטיבל 1969, כילתה שריפה את האולם. רק קליפת הקירות החיצוניים נותרה על עומדה. אותה שנה הועבר הפסטיבל למקומות אחרים בסביבה, אך בשנה שלאחריה כבר היה האולם בנוי מחדש ונחנך שוב בידי המלכה, הפעם בראשית פסטיבל 1970.

הפסטיבל כיום

כיום מפעילה את הפסטיבל Aldeburgh Music האחראית גם לניהול "תוכנית פירס-בריטן לאמנים הצעירים" (קודם "בית ספר בריטן-פורס ללימודי מוזיקה מתקדמים"), "השתלמויות אלדבורו" - תוכנית המציעה הכשרה והזדמנויות פיתוח לפי הזמנה לאמנים מן הממלכה המאוחדת ומארצות חוץ - כמו גם תוכנית חינוכית מקיפה.
הפסטיבל שומר על אופיו הייחודי, במידה רבה הודות למיקומו בסאפוק הכפרית. הוא ממשיך גם לשים דגש על הצגת מוזיקה חדישה, פרשנויות חדשניות וגילוי מחודש של מוזיקה נשכחת. יצירות משל בריטן עלו בו בביצועי בכורה - האופרות "חלום ליל קיץ") ב-1960; "מוות בוונציה" ב-1973, כמו גם האופרה "פאנץ' וג'ודי" של הריסון ברטוויסל ב -1968.
המנהל האמנותי הנוכחי של הפסטיבל הוא המלחין תומאס אדז, שהתמנה לתפקידו בשנת 1999, בגיל 28.
יוסף דוד זינצהיים

קורות חייו


נולד בטריר (ישנם מקורות המצביעים על כך שנולד באלברסוויילר ) שבגרמניה לרב יצחק זינצהיים שכיהן שם ברבנות, ממנו הוא קיבל את תורתו. בשנת 1762 קיבל אביו משרה רבנית באלזס והמשפחה עברה לגור בנידרנאי (צר'). התחתן בשנת 1765 עם אסתר בער, אחותו של פרנס קהילת יהודי אלזס, סֶרף בֶּר. עם חתונתו, עבר לגור קרוב לגיסו בבישהיים (צר'), הקדיש את זמנו ללימוד תורה וחי על רווחים מהשקעות בעסקי גיסו. בשנת 1786 פתח סרף בר ישיבה בעיר והעמיד בראשה את הרב זינצהיים. היא פעלה עד תקופת המהפכה הצרפתית, אז איבדה משפחת בר חלק גדול מעושרה ונסגרה הישיבה.
בתקופת שלטון הטרור שלאחר נפילת המלוכה התרחשו ברחבי צרפת רדיפות כלפי הדת וסמליה. בשל כך נאלץ הרב לברוח ולהסתתר, והוא נמלט יחד עם משפחתו לשווייץ. בתום התקופה הזאת, חזר הרב לאלזס והפך לרב הקהילה החדשה בשטרסבורג, בה היה אסור ליהודים להתגורר מאז סוף המאה ה-14.
נפטר ב-11 בנובמבר 1812, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.

כתביו

בהקדמה לספרו "יד דוד", כותב הרב זינצהיים כי בימי בריחתו מרדיפות הדת בצרפת, נדר כי אם יזכה לשוב אל ביתו יסדר את חידושיו ויביאם לדפוס. בשנת תקנ"ט נדפס (במימון בניו של סרף בר) הכרך הראשון של ספרו "יד דוד" - חידושים על הש"ס, שכלל את החידושים למסכת ברכות וסדר מועד. החידושים על שאר מסכתות הש"ס נותרו בכתב יד, והודפסו רק במאה העשרים על ידי מכון ירושלים. בנוסף נדפס על ידי המכון ספרו "שלל דוד" על התורה. ספרים נוספים נותרו בכתב יד.
שכיב מרע

שְׁכִיב מֵרַע (תרגום מילולי מארמית "שוכב חולה") הוא ביטוי תלמודי המתאר חולה אנוש, הנוטה למות. התלמוד מבהיר דין מיוחד לגבי שכיב מרע, שדבריו (דיבוריו בעל פה), ככתובין ומסורין דמו, כלומר, למרות שבדרך כלל (באדם בריא) אין בכוחם של סתם דברים שאומר אדם כדי להקנות נכסים, ויש צורך בפעולת קניין מפורשת, אצל שכיב מרע מסתפקים בדיבור כאילו הוא כתוב (נכתב על ידיו) ומסור (הועבר מידו לידי אדם אחר).

ברכת שכיב מרע

המנהג הוא שהנוטה למות מברך את בניו ובנותיו, כמו שנאמר במדרש תנחומא: "א"ר ישמעאל אתה מוצא שהצדיקים מברכין לבניהם בשעת מיתתן, שכן הוא אומר יצחק לעשו ואברכך לפני ה' לפני מותי. לפיכך כשחלה יעקב נטל יוסף שני בניו והכניסן אל אביו שיברכם" (מדרש תנחומא, פרשת ויחי, סימן ה'). כלומר, למדים זאת מהעובדה שיצחק, כאשר ידע שקרוב יום מיתתו, קרא לעשו בנו כדי לברכו, וכן מהעובדה שכאשר קרוב היה יום מיתתו של יעקב, הכניס אליו יוסף את שני בניו, מנשה ואפרים, כדי שיברכם.

וידוי שכיב מרע

נהוג כי שכיב מרע אומר וידוי לפני מיתתו. במסכת שמחות מובא כי הנכנסים לפני המת אומרים לו "התוודה עד שלא תמות. הרבה היו שנתוודו ולא מתו, והרבה שלא התוודו ומתו, והרבה שהיו מתוודין מהלכין בשוק. שמא בזכות שאתה מתוודה אתה תחיה". 
קיימים מספר נוסחי וידוי לשכיב מרע, מהם קצרים ומהם ארוכים. בין החשובים ניתן למנות נוסח שמביא הרמב"ן בספרו "תורת האדם" (שער הסוף): "מודה אני לפניך ה' אלהי ואלהי אבותי שרפואתי בידך ומתתי בידך. יהי רצון מלפניך שתרפאני רפואה שלמה, ואם אמות תהא מיתתי כפרה על כל עונות וחטאים ופשעים שחטאתי ושעויתי ושפשעתי לפניך. ותן חלקי בגן עדן וזכני בעולם הבא המצופה לצדיקים". נוסח מורחב תיקן ר' אהרון ברכיה ממודינה בספרו "מעבר יבוק", וקיימים נוסחים נוספים. 
כן נהוג שהנוטה למות קורא פסוק שמע ישראל. יסוד המנהג הוא במדרש על יעקב, שקרא פסוק זה לפני מיתתו, וכן במעשה המובא על רבי עקיבא, שקרא פסוק זה בשעה שהוציאוהו למות על קידוש השם. בספר "מעבר יבוק" מביא גם טעמים על דרך הקבלה.
גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס

גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס (Gnaeus Cornelius Lentulus Marcellinus; סביב 90 לפנה"ס - 48 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומי. נבחר לקונסול בשנת 56 לפנה"ס.
מרקלינוס היה שייך לענף הלטונולים במשפחת הקורנליים האצילה. בשנת 75 או 76 לפנה"ס שהה בחצי האי האיברי והיה אחראי על המכרה. בשנת 67 שירת בדרגת לגאטוס בצבאו של פומפיוס בעת מאבקו בשודדי הים הקיליקיים. בשנת 60 נבחר לפראיטור ובין 59 ל-58 שירת כנציב בסוריה בדרגת פרו-פראיטור. בשנת 56 נבחר לקונסול ביחד עם לוקיוס מרקיוס פיליפוס. במסגרת תפקידו עמד לצד האופטימטים והתנגדותם למסע הכיבושים של יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה. המהלך הפוליטי כשל אודות לברית החזקה של יוליוס קיסר עם גנאיוס פומפיוס מגנוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס הידועה בשם הטריאומווירט הראשון. לאחר סיום כהונתו כקונסול פרש מפוליטיקה. 
בנו, לנטולוס מרקלינוס שירת תחת קיסר ואילו אשתו, סקריבוניה התחתנה בסופו של דבר עם אוגוסטוס.
פליסקה

פּלִיסְקָה (בבולגרית Плиска) הייתה בירתה הראשונה של האימפריה הבולגרית הראשונה, בין השנים 681 ל-893 ועיר הבירה הראשונה של ישות מדינית כלשהי בבולגריה. כיום זהו שמו של כפר, השוכן ליד חורבות העיר העתיקה ובו מתגוררים 1,124 נפש.

תולדותיה של העיר

על פי הרשומות הבולגריות, בשנת 681 קבע החאן אספרוך את פליסקה כבירת ממלכת בולגריה. פליסקה עצמה הוקפה בתעלת מגן וסביב העיר נבנו ביצורים שהקיפו שטח של 23 קמ"ר. עובי החומה הפנימית היה 2.5 מטר וגובהה 12 מטר.
בשנת 809 הביזנטים בזזו את פליסקה, בשנת 811 חאן קרום הביס צבא של 70,000 חילים ביזנטיים בקרב פליסקה. יורשו של קרום, חאן אומורטאג "הבנאי" חתם על הסכם שלום עם הביזנטים ושיקם את העיר. בשנת 886 חאן בוריס הראשון הקים בית ספר לספרות, בראשו עמד נאום ובו פיתחו את האלפבית קירילי.
ב-892 הנהיג ולדימיר התקוממות פאגאנית כנגד התפשטות הנצרות אולם הובס. סימאון הראשון בנו של בוריס הראשון אשר קיבל את המלוכה, העביר את בירת ממלכת בולגריה לפרסלב. כתוצאה מכך, במשך המאה ה-10 התנוונה העיר.
פליסקה נהרסה על ידי הרוסים בשנת 969 ועל ידי הביזנטים בשנת 972. אחרי מלחמת העולם השנייה הוכרזו חורבות פליסקה כשמורה ארכאולוגית לאומית.
רות צ'פנגטיץ'

ביוגרפיה

צ'פנגטיץ' נולדה וגדלה במחוז עמק ריפט.

2017

צ'פנגטיץ' זכתה בריצת מרתון איסטנבול בנובמבר 2017 בתוצאה של 2:22:36 שעות.

2018

במרתון פריז שנערך בשנת 2018 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:22:59 שעות. היא הגנה על תוארה במרתון איסטנבול שנערך בנובמבר אותה שנה לאחר שקבעה שיא מסלול חדש של 2:18:35 שעות.

2019

צ'פנגטיץ' זכתה במרתון דובאי שנערך בינואר 2019 לאחר שקבעה שיא אישי חדש ושיא מסלול חדש של 2:17:08 שעות.

אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בדוחה בספטמבר 2019 זכתה צ'פנגטיץ' במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:32:43 שעות, לפני האלופה היוצאת רוז צ'לימו מבחריין (2:33:46 שעות) והלליה ג'ואנס מנמיביה (2:34:15 שעות).