google/wiki40b huggingface dataset:
You Want It Darker (שיר)

תיאור השיר

זהו אחד משיריו האחרונים של כהן מהאלבום שהתפרסם שבועות ספורים לפני מותו. במילות שיר זה מטיח כהן אמיתות בפני האל, לצד ציטוטים והפניות למקורות ביהדות (מוטיב הקיים גם בשירים אחרים של כהן).
בשיר You Want It Darker מארח כהן את החזן ומקהלת בית הכנסת של ילדותו, בית הכנסת "שער השמיים" שבעיר מונטריאול. שיתוף פעולה מוזיקלי מיוחד זה, שבמרכזו המלה "הנני" ולצדה מילות תפילת הקדיש, היה הדרך בה בחר כהן להיפרד מן העולם.
בשנים האחרונות לפני מותו נהג כהן להתכתב עם גדעון צלרמאייר (Zellermayer Gideon), החזן בבית הכנסת אותו בנה סבו של כהן ואליו הלך כהן בילדותו. גם בתקופות עמוסות בקריירה שלו, כשהוא חווה תחייה מאוחרת בקריירה שלו וקהל רב אשר שב לנכוח בהופעותיו, הקפיד כהן להתכתב עם צלרמאייר.
בחירתו של כהן לשלב בשיר את מקהלת בית הכנסת ואת צלרמאייר, מהווה גם היא הוכחה נוספת לאהבה הרבה שגילה כהן לדת היהודית, כמו גם בולטת כמעשה חריג במונחים מוזיקליים. לאורך הקריירה שלו הקפיד כהן ללהק זמרות לקולות רקע, ואילו כאן הייתה זו אחת הפעמים הבודדות בהן ביכר מקהלת בית כנסת כל-גברית על פני שירת נשים. מאוחר יותר ציווה כהן כי צלרמאייר יערוך את טקס הלוויה שלו.

הופעות במדיה אחרת

בשיר נעשה שימוש בקדימון של משחק הווידאו Assassin's Creed Origins בשנת 2017, וכמו כן בסיום הפרק השלישי של העונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "מיליארדים" ועוד.

מיצג

במלאת שנה לפטירתו של כהן, עלה בלובי מוזיאון העם היהודי - בבית התפוצות מיצג המבוסס על השיר.
המיצג מורכב מקטעים מתוך סרט דוקומנטרי שיצרה הטלוויזיה הקנדית בשנת 1964, ומצילום של דמויות מרכזיות בתרבות והאמנות הישראלית: אתי אנקרי, יואב קוטנר, מלך זילברשלג ועוד, שמאזינות לשיר, כשברקע קולו של לאונרד כהן.
בית הסוהר אשמורת

בית הסוהר אשמורת (בעבר "כלא בית ליד") הוא מתקן כליאה לשעבר של שירות בתי הסוהר הממוקם בצומת בית ליד שבכביש 4 .
בראשית ימי המדינה שימש מצדת הטגארט בצומת בית ליד כתחנת משטרה של מעברת שבות עם. בשנת 1960 הוסב המבנה לבית סוהר ששימש את בית הסוהר נווה תרצה. בשנת 1968 פונו ממנו הנשים והוא שימש ככלא לכליאת מחבלים. בית הסוהר המשיך לשמש לכליאת אסירים ביטחוניים אל תוך שנות ה-80, כשבמקביל הוכנסו אליו גם אסירים פליליים.
בינואר 1972 נהרג מנהל הכלא, ד. זמיר, בתאונת דרכים. ביוני 1989 נעצר מפקד הכלא בחשד שקיבל שוחד מאסירים, בהם שבתאי קלמנוביץ.
בערוב ימיו בית הסוהר שימש להחזקת כ-400 אסירים בעיקר אסירים טעוני הגנה, אסירי הפרדה ארצית ונגמלים מסמים. בין האסירים המפורסמים שישבו בו נמצאים הלבנונים מוסטפא דיראני ועבד אל-כרים עובייד, השייח' אחמד יאסין ושבתאי קלמנוביץ.
בית הסוהר נקרא "כלא בית ליד" בשל מיקומו על צומת בית ליד (השרון), או "כלא כפר יונה" בגלל קרבתו לכפר יונה. בשנת 1986 הוחלף שם בית הסוהר ל"בית הסוהר אשמורת".
בשנת 2009 נסגר כלא אשמורת. במקומו נבנה בית הסוהר רימונים אשר מטרתו אכלוס 900 אסירים במבנה חדיש ומשוכלל בן 6 קומות אשר ממוקם במתחם בתי הסוהר: השרון, הדרים ואופק.
מבנה בית הסוהר אשמורת משמש כיום את שירות בתי הסוהר כמתקן אימונים והדרכות, וכן מרכז אימונים ראשי ליחידות המיוחדות של השב"ס "מצדה" ו"דרור".
ארכיטקטורת הרווארד

ארכיטקטורת הרווארד היא ארכיטקטורת מחשב בה מקום האחסון וערוצי המידע מופרדים ממש, בין אלה המשמשים את הפקודות להרצה, ואלה של המידע המעובד על ידי הפקודות.
מקורו של המונח הוא במחשב הרווארד סימן 1, שהיה בעל מקום מוגבל לאחסון מידע, אשר הוכל במלואו בתוך יחידת עיבוד מרכזית, ולא אפשר גישה לזיכרון אשר הכיל את הפקודות כזיכרון לעיבוד. תוכניות היו צריכות להטען על ידי המפעיל, והמחשב לא היה יכול לבצע אתחול לעצמו.
כיום, מעבדים מיישמים הפרדה שכזו בקווי המידע על פי רוב מטעמי ביצועים. חלק מהמעבדים אשר מוצהרים כ"מעבדי ארכיטקטורת הרווארד" מממשים, הלכה למעשה, ארכיטקטורת הרווארד מֻסְגֶּלֶת, כך שהם מסוגלים לבצע פעולה כמו טעינת תוכנה ממקום אחסון חיצוני, ולאחר מכן הרצתה.
עם זאת, קיימים גם רכיבים הנשענים על עקרונות ארכיטקטורת הרווארד קלאסית (בעיקר מעבדי אות ספרתיים ומיקרו-בקרים קומפקטיים), אך אפילו רכיבים כאלו מממשים לרוב פקודות מיוחדות לצורכי שליפת מידע מזיכרון התוכנה כטבלאות נתונים לקריאה בלבד ו/או פקודות לתכנות מחדש של זיכרון התוכנה.
ירחמיאל ישראל יצחק דומב

ביוגרפיה

נולד ביבלונה שבפולין לרב יעקב שכנא דומב, רב העיר וחסיד סטריקוב. נקרא על שם האדמו"ר מאלכסנדר, הרב ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר. למד בישיבת חכמי לובלין אצל הרב מאיר שפירא. היה תלמיד מובהק של משגיח הישיבה, הרב שמעון מזליחוב, הוא סולק מהישיבה במסגרת המאבק בין תומכי ר' שימעל'ה ומתנגדיו. לאחר מכן הוא למד בישיבת כנסת בית יצחק של הרב ברוך בר ליבוביץ', גם משם הוא סולק לאחר שדיבר דברי קנאות]. לאחר פטירת אביו מונה לממלא מקומו ברבנות יבלונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר ללונדון, שם התעשר ממסחר בתכשיטים. היה מעורב שם בפרשת יוסל'ה שוחמכר. 
היה אחד ממורי דרכם של נטורי קרתא. נהג לתקוף את רבני אגודת ישראל וטען שאינם מבטאים את דעת התורה, עם זאת, שמר על קשרים חמים עם רבי אברהם לנדא, האדמו"ר מסטריקוב, החסידות שאליה השתייך לפני המלחמה. תקף גם את ראשי העדה החרדית ורבניה (מלבד רבי יואל מסאטמר, שאותו העריץ על אף שהתנגד לחלק מדעותיו, כגון היתר השתתפות בבחירות מקומיות). הוא טען כי קנאותם מזויפת. בשל התקפותיו נגד רבני העדה, הוחרם על ידה. טען שתנועת החסידות אינה רלוונטית לאחר שרוב האדמו"רים והחסידים פנו לאגודת ישראל, ולעומת זאת קנאי ירושלים, משתייכים לעדת הפרושים. נהג לבקר בישראל, בפרט לקראת בחירות, ומסר דרשות נגד השתתפות בבחירות ושיתוף פעולה עם מוסדות המדינה. 
התנגד בתוקף לפגישות עם אויבי מדינת ישראל, בטענה שבעוד הוא מתנגד לרעיון הציוני, הם מתנגדים לקיומם של היהודים. קהילת נטורי קרתא בירושלים התפלגה לשניים - פלג "תורה ויראה" שבראשותו, ופלג "אוהל שרה" שחלקו מצדד במפגשים עם ערבים. 
מסר מדי שבוע שיעור בחומש עם רש"י. השיעור נמשך שעות ארוכות והקיף גם ענייני קנאות. עסק רבות גם בתורת המהר"ל והרמח"ל.
הוא עסק רבות בלימוד סדר קדשים וסדר טהרות. הוא סייע לרב שמעיה גרינבוים בהוצאת פירושו על משניות "סייעתא דשמיא", ובחלק על סדר טהרות, יצאו חידושי הרב דומב.
הוציא לאור את ספרו של רבו, רבי שמעון זליכובער, נהרי אש.
לרב דומב שני בנים ושתי בנות. בניו, הרב שמעון והרב יעקב דוד מכהנים במשרות רבניות בלונדון.
מרדכי יצהר בוימל

מרדכי יצהר בוימל (נולד ב-21 בספטמבר 1980, י"ב בתשרי תש"מ) הוא מוזיקאי, מלחין, זמר וחזן.

ביוגרפיה

נולד בירושלים. גדל באפרת לשרה ויוסי בוימל עולים מארצות הברית. למד בתלמוד תורה 'ברקאי' בקריית ארבע.
לאחר מכן למד בישיבת ישיבת נתיבות יוסף במצפה יריחו אצל הרב שבתי סבתו. לאחר מכן המשיך בישיבה הגבוהה' מאור טוביה' במצפה יריחו במשך שנתיים.
בהמשך למד בישיבת עתניאל. התגייס לחטיבת גולני לגדוד 51. לאחר הצבא למד בישיבת ההסדר בצפת.
לומד ומלמד בגיטרה, "סאז" טורקי, "עוד" וכלי הקשה. משמש כחזן בשבתות ובימים טובים בסגנונות שונים. נמנה עם הז'אנר של מוזיקה יהודית.
הוציא שלושה דיסקים. הדיסק הראשון נקרא 'השביל המיוחד שלי', יחד עם המפיק המוזיקלי ערן קליין. ההפצה הייתה על ידי חברת הינדיק הפקות.
הדיסק השני נקרא 'האש בתוכי שבוערת'. באלבום הוא מארח מספר אומנים ביניהם: ניר מוצרי, אילן קינן, משה שלו, דביר כהן, עוזיאל סבתו, יצחק מאיר, משה בוימל, אביחי פז גרינוולד, דני מגד, גלעד אפרת, אסף זמיר, ביני לנדאו, סיני תור. בדיסק יש את השיר 'דרך מיוחדת', בדואט עם דביר כהן, סולן להקות דיוואן הלב ומיתרי דוד. האלבום גויס באתר הדסטארט. המפיק הוא ערן קליין.
הדיסק השלישי נקרא 'shalom for jeruslem'. דיסק שחיבר בהיותו נגן ברחובות ירושלים במשך שנתיים. אוסף שירי ירושלים מוכרים בביצוע הסאז הטורקי.
בנוסף היה שותף במרבית השירים בדיסק 'אגדלך' של פורת נוב.
כיום חבר בלהקת החתונות 'חסידשע טארב'.
חלק גדול משיריו הם ניגונים ופיוטים מן המזרח. למד במשך שנתיים אצל זיו יחזקאל מוזיקה ערבית קלאסית ומקאמים.
נשוי לנטע ואב לארבעה. מתגורר ביישוב תקוע.
לוביץ' (עיר)

תולדות היישוב

לוביץ' נזכרת מהמאה ה-12, ובמאה ה-13 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאות ה-15 וה-16 שגשגה העיירה, אך באמצע המאה ה-17 נבלמה התפתחותה כתוצאה מההרס של פלישת האימפריה השוודית.
בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי לוביץ'

קהילה יהודית התקיימה בלוביץ' מהמאה ה-15, ובשנת 1516 גורשו היהודים מהעיירה בהוראת הארכיבישוף המקומי. בתחילת המאה ה-18 התחדשה הקהילה היהודית בעיירה, אך בשנת 1724 נאסרו מגורי יהודי בה. בתקופה הפרוסית בוטל איסור זה, אך בשנת 1828 נצטוו יהודי העיירה לעבור להתגורר ברובע מסוים בה, לאחר פניית הפולנים המקומיים לשלטונות. בשנת 1862 בוטלו הגבלות המגורים ליהודי העיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה העיירה כתוצאה מהפגזות ומדליקות שפרצו בה, ומצבם הכלכלי של יהודיה הוחמר. בשנת 1919 ערכו חיילי הצבא הכחול ביזה בחנויות היהודים בעיירה, והתעללו ביהודים חרדים באופן פומבי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,500 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית. בשנות השלושים של המאה ה-20 גברו והלכו ההתנכלויות האנטישמיות בעיירה, תוך יידויי אבנים תכופים לעבר בית הכנסת המקומי ובתי היהודים בעיירה.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה יהודים רבים לוורשה, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים מאזור לודז', עד שמספר היהודים בעיירה הגיע לכ-8,200 איש.
ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד של יהודיה, תוך חטיפתם לעבודות כפייה. בחורף 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף חומה וגדר תיל שהוקם בה, בו מתו יהודים רבים ממגפת טיפוס הבהרות. באביב 1940 נסגרו שערי הגטו, והוא חולק לשני חלקים. יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה שונות, חלקן במחנות עבודה, בתיווך היודנרט שמונה בו, שבראשו הועמד ברוך שפירא.
במרץ 1941 הועברו כל יושבי הגטו שבעיירה לגטו ורשה. לאחר מכן פורק בית הכנסת השרוף שבעיירה בידי פולנים מקומיים. בשנת 1941 התקיים בפרבר של העיירה מחנה עבודה, בו הועסקו כ-300 עד 360 יהודים מגטו ורשה. במחנה זה הורעבו היהודים, וחוו מעשי התעללות מצד שומריהם האוקראינים, תוך שריפה בחיים של יהודים.
לאחר השואה שבו לעיירה 37 יהודים, אך בשל יחס עוין מצד שכניהם הפולנים, שהתבטא בירי על בתיהם, עזבו אותה כולם במהרה. בית העלמין היהודי בעיירה חולל ונהרס בזמן המלחמה, ומצבותיו שימשו לריצוף רחובות העיירה.
גו אהד איגלס

הופעות באירופה

בעונת 1965/1966 שיחקה הקבוצה בגביע המחזיקות, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת סלטיק מסקוטלנד. בעונת 1966/1967 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז שיחקה בבית המוקדם מול קבוצות סיון משווייץ, פוגיה מאיטליה וטילור מבלגיה, הקבוצה סיימה במקום הראשון באותו הבית עם מאזן נאה של שישה ניצחונות אך הפסידה בשלב רבע הגמר לקבוצת אינטר ברטיסלבה מצ'כוסלובקיה.
בגביע האינטרטוטו בעונת 1967 שיחקה הקבוצה בשלב הבתים מול קבוצות רואן מצרפת, ליירסה מבלגיה וגרנשן משווייץ אך סיימה אחרונה בבית. באותו המפעל שיחקה הקבוצה גם בעונת 1969, אז שיחקה מול קבוצות לוגאנו משווייץ, אוסטר משוודיה וזומביירקי ביטום מפולין אך היא סיימה שלישית בבית זה.
ניובה

ניובה במיתולוגיה

המיתולוגיה מספרת שניובה חטאה בחטא ההיבריס כלפי לטו, אמם של התאומים ארטמיס ואפולו. ניובה טענה כי היא טובה מלטו, מפני שילדה שבעה בנים ושבע בנות, בעוד שלטו ילדה רק זוג תאומים. היא ליגלגה באומרה שבנה של לטו "יפה כמו אשה", ובתה עוסקת במקצוע גברי - ציד. 
נקמתם של אפולו וארטמיס לא איחרה לבוא: אפולו הרג את כל בניה של ניובה כשהשתתפו במשחקים אתלטיים, וארטמיס הרגה את כל הבנות. על פי גרסה מסוימת, רק כלוריס נותרה בחיים מכל ילדיה של ניובה. אמפיון נשבע לנקום את דם ילדיו, אך אפולו הרג גם אותו. 
ניובה, שעולמה חרב עליה בן רגע, נמלטה להר סיפליון באסיה הקטנה ובכתה נוראות, עד שהפכה בידי זאוס לסלע הגונח כשדורכים עליו. דמעותיה הפכו לנהר אכלואוס. זאוס הפך את כל אנשי תבאי לאבן כדי שאיש מהם לא יוכל לקבור את ילדי ניובה המתים במשך תשעה ימים. בתום תשעת הימים קברו האלים עצמם את הילדים.

הנצחה

על שמה של ניובה כונה היסוד ניוביום. היסוד התגלה ביחד עם מרבצי היסוד טנלום, שכונה על שמו של טנטלוס, אביה של ניובה.
האסטרואיד 71 Niobe (71 Niobe) שהתגלה על ידי רוברט לות'ר ב-1861 נקרא על שמה.
ישיבת אור עציון

ישיבת ההסדר

ישיבת ההסדר אור עציון הוקמה בשנת ה'תשל"ז (1977), ראש הישיבה הרב חיים דרוקמן.
בישיבה לומדים כ־200 תלמידים, כולל התלמידים הנמצאים בשירות צבאי פעיל ואברכים הלומדים בכולל שבישיבה. עם צוות הישיבה נמנים הרב אביגדור שילה, הרב יהודה בהרב, הרב שמעון לפיד, הרב מנחם מן, הרב שמואל רוזנפלד (רבו של קיבוץ חפץ חיים), הרב יאיר פינקלשטיין והרב דני אלינר.
הישיבה ממוקמת ביישוב מרכז שפירא, בין קריית מלאכי לאשקלון.
הישיבה מונה כמאה וחמישים תלמידים הלומדים בבית המדרש, וכן תלמידים המשרתים בצבא במסגרת תוכנית "ההסדר".
כארבעים מהתלמידים הם אברכים. חלקם לומדים גמרא במסגרת הרגילה, וחלקם לומדים בתוכניות ההלכה לקראת בחינות ההסמכה של הרבנות הראשית לישראל. האברכים מתגוררים בחלקם על יד הישיבה ובחלקם בשכונת הקראווילות של קיבוץ עין צורים הסמוך.

דרכה של הישיבה

ישיבת אור עציון מחנכת את תלמידיה ברוחו של הרב קוק. כבר מתחילת דרכה התגייסו תלמידי הישיבה לצבא רק לאחר שנתיים וחצי של לימוד תורה. כיום, ישיבות רבות נוהגות כך.

הישיבה התיכונית

לקראת שנת תשע"ח מונה לראש הישיבה התיכונית הרב ערן פרינס. בין הר"מים הרבנים קלמן כ"ץ, עמי צברי, ניסים ברזילי, אברהם לוי, ארנטל נחמיה, אברהם דיין, גיל ביצ'ה, משה יניב, בניהו יורב ואיציק בן עזרא. לומדים בה כ-500 תלמידים, כולל חניכי הפנימייה הצבאית ותלמידי תורת עציון.
ראשי הישיבה אשר קדמו לרב פרינס הם (ע"פ סדר כרונולוגי, מהמאוחר למוקדם) הרב מיכה קלצהנדלר, הרב יצחק נריה, הרב רפי מימון, הרב יוסף כפיר, הרב חיים דרוקמן (המשמש כיום כנשיא הישיבה) והרב חיים בנימיני.
מסלול הפנימייה הצבאית הוקם בשנת 1980. מייסד הפנימייה ומפקדה הראשון היה סגן-אלוף פנחס נעמן. אחריו פיקדו על הפנימייה סא"ל אדי דגן, סא"ל נתי שכטר, סא"ל אילון היימן, סא"ל ליאור פרי וסא"ל דורון הלל. בפנימייה לומדים כ־30 חניכים בכל כיתה (הנקראת "פלוגה").
בישיבה מסלול בשם 'תורת עציון', שבו נערכים הלימודים בקמפוס של הישיבה הגבוהה, כולל שיעורים של הרמי"ם מהישיבה הגבוהה. התלמידים במסלול לומדים לימודי קודש עד שעות אחר הצהרים ולאחר מכן לימודי חול לתעודת בגרות מלאה. ראש המסלול הוא הרב ברוך הרניק.
הליכה לקיסריה

היסטוריה

השיר "הליכה לקיסריה" נכתב בקיבוץ שדות ים שמדרום לקיסריה העתיקה, שם התגוררה סנש באותה תקופה.
לאחר מותה, נמצאו בעזבונה של סנש נוסחים שונים לשיר, והחל ויכוח סביב האותנטיות שלהם. במהלך הוויכוח היו אפילו שהציעו כי לא סנש היא שכתבה את השיר אלא רק העתיקה ושינתה. אך כיום ברור שהיא הכותבת והגרסאות השונות לשיר הם פשוט נוסחים ששמרה מתהליך הכתיבה.
הנוסח שפורסם ראשון, באוגוסט 1945, היה:
אלי, שלא ייפסק לעולם:
החול והים,
זמזום המים,
ברק השמים, –
האמון באדם.
נוסח זה נמצא ביומן של סנש, אך איננו האחרון שכתבה. בטרם יציאתה לשליחות, העתיקה סנש שירים שונים למחברת בשם "ללא שפה", את המחברת העבירה לחברה ושם מופיע השיר בגרסה הידועה לנו. (זו המופיעה משמאל בראש הדף)
השיר הולחן ב-1945 על ידי דוד זהבי, שהפיץ אותו כשלימד אותו בהתיישבות העובדת ובכינוסים של "הנוער העובד". השיר המולחן הושר על ידי מבצעים רבים, והוא מבוצע באופן תדיר באירועים ממלכתיים, כדוגמת טקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בשנת 1954 שיר זה והשיר "אשרי הגפרור" נכללו במחזה "הסנה הבוער" מאת אהרון מגד.

מאפייני השיר

השיר מאופיין ומקושר לזהותה של הכותבת, חנה סנש. סנש מייצגת דמותה של אישה לוחמת, מנציגי היישוב היהודי, שלמרות הסיכון הרב העזה להסתכן ביציאה לאירופה הכבושה על ידי הנאצים, והוּצְאה להורג על ידי שלטונות הונגריה לאחר שנחקרה ועונתה, כלוחמת יהודייה.
מאפיין נוסף בשיר "הליכה לקיסריה", המייחד אותו משירים אחרים שנכתבו ביישוב היהודי לפני קום המדינה, הוא תוכנו. השיר אינו מדבר על לאומיות, על זכותנו על הארץ, על קריאה לעם להתאחד, ואינו מזכיר את עם ישראל ואת סוגיית הלאומיות העברית.
השיר מכיל 14 מילים ואורכו 6 שורות בלבד. הוא כתוב כתפילה לאל, שבה מבקשת ממנו המשוררת לשמור על "החול והים", "רשרוש של המים", "ברק השמים" ועל "תפילת האדם". לפי גרסה אחרת, המרכיב הרביעי אינו "תפילת האדם" אלא "האמון באדם". לכל אלה מקדימה המשוררת תקווה תמימה, בקשה מהאל כי רגע זה "לא ייגמר לעולם". פשטותו של השיר, התמימות שבו, האופן שבו הוא מנציח רגע אחד של אושר, של תקווה אוניברסלית, הם אולי הבסיס להישרדותו, קרוב ל-70 שנה לאחר כתיבתו.
בראייה אחרת של השיר ניתן לומר כי המשוררת מנסה לומר כי הדבר החשוב והנעלה ביותר הוא "תפילת האדם" זאת אם בוחנים את השיר על פי חתך סכמטי של הים.
בתחתית נמצא החול, מעליו הים, מעליו רשרוש של המים, מעליו ברק השמיים, ומעל לכל "תפילת האדם" היא הדבר הנעלה ביותר.
במחקר שנערך בשנת 2009, עלה כי זהו השיר המושמע ביותר ביום השואה.
ריו נגרו

גאוגרפיה

ראשיתו של הנהר באמזוניה הקולומביאנית, סמוך למקורות האורינוקו (קיים חיבור של נהר ביניים בין מקורות האמזונאס למקורות האורינוקו באזור זה). הנהר מהווה קטע גבול ארוך בין ונצואלה לקולומביה עד הגיעו לברזיל, שם מתחברים אליו נהרות גדולים כמו הריו ברנקו. אחר ממשיך הנהר בזרימתו עד הישפכו לאמזונאס. רוחבו במקום השפך כ-32 ק"מ. צבע מי הנהר שחור כמשקה קולה בשל המינרלים שהוא סוחף עמו, אולם המים צלולים כמי ברז. המפגש בין שני הנהרות האדירים הוא אחד המקומות הבודדים בעולם שבו אפשר לחזות בעוצמתו של הטבע – במשך קילומטרים רבים זורמים שני הנהרות זה לצד זה מבלי שיתערבבו מימיהם, לכאורה גוף מים אחד שחציו חום-צהוב וחציו שחור. בסופו של דבר נמהלים מי הריו נגרו במי האמזונאס והופכים יחדיו לנהר הגדול בעולם. העיר החשובה ביותר שהוקמה על גדות הריו נגרו היא מנאוס, בירת מדינת אמזונאס והעיר השנייה בגודלה באמזוניה בכלל. ממנאוס אפשר להפליג בספינת נהר במעלה הריו נגרו ולחזות במאות איים הסמוכים זה לזה. המראה של אי שחופיו לבנים, בלב נהר שחור עם צמחייה טרופית, שלל פרחים וציפורים ופרפרים מכל הגוונים, הוא מרשים ביותר.
אברהם סקורקה

ביוגרפיה

אברהם סקורקה נסמך לרבנות בשנת 1973. בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור לכימיה מאוניברסיטת בואנוס איירס. הוא פרסם מאמרים מדעיים בתחומי הביופיזיקה וגם בנושאי תנ"ך ותלמוד.
סקורקה קיבל תואר דוקטור גם מבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק, וכן תואר דוקטור לשם כבוד שהוענק לו בשנת 2010 מטעם האוניברסיטה הקתולית של ארגנטינה, הפעם הראשונה באמריקה הלטינית שאוניברסיטה קתולית מעניקה תואר כזה לרב.
סקורקה ידוע בעיקר בשל יחסיו האישיים הקרובים, אך גם בשל הוויכוחים התאולוגיים שניהל עם הארכיבישוף של בואנוס איירס, חורחה מריו ברגוגליו, לימים האפיפיור פרנציסקוס. השניים פרסמו ספר משותף, "Sobre el Cielo y la Tierra", שתורגם לעברית בשם "על רומא וירושלים: שיחות בין אפיפיור לרב". הספר כולל סדרה של שיחות ביניהם בנושאי דת ואמונה וההקשר שלהם לחיים המודרניים, כגון: קיומו של אלוהים, מוות, הומוסקסואליות, השואה, וקפיטליזם.
במאי 2017, פרסם הרב סקורקה הסכמה בנוגע להצהרה הרבנית האורתודוקסית בנושא הנצרות הקרויה "לעשות רצון אבינו שבשמיים: לקראת שותפות בין יהודים לנוצרים" שפורסמה כשנתיים לפני כן על ידי המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי (CJCUC) בישראל.
סלבה גרסיה

קריירת מועדונים

סלבה נולד וגדל בסנט אדריה, פרוור של ברצלונה. בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה. במהלך עונת 1979/1980 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה ב', ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית. בקיץ 1982 הושאל מברצלונה לריאל סראגוסה מהליגה הראשונה בספרד. הוא השתלב במהרה בהרכב קבוצתו החדשה ואת הופעת הבכורה בליגה ערך במחזור הראשון של העונה, ב-5 בספטמבר, בניצחון 2-0 על ריאל בטיס. במהלך עונת 1982/1983 היה שחקן חשוב בהרכב הקבוצה, הוא ערך 28 הופעות בליגה, עוזר לקבוצה להגיע למקום ה-6, ו-6 נוספות בגביע הליגה, שם הודחה סראגוסה על ידי ריאל מדריד. ההשאלה המשיכה גם בעונת 1983/1984, ומעמדו של סלבה נותר איתן. הוא פתח ב-32 מ-34 משחקי הליגה וסייע לסראגוסה להגיע למקום ה-7.
לאחר ששב מההשאלה לברצלונה, עדיין לא היה לסלבה מקום בקבוצה, ולכן הוא הושאל פעם נוספת, הפעם להרקולס, קבוצה נוספת מהליגה הראשונה, במהלך עונת 1985/1986. סלבה לא השתלב באופן מידי בקבוצתו החדשה, ורק החל מנובמבר 1985 החל לשחק בהרכב בעקביות. את שערו הראשון בליגה הספרדית הבקיע ב-6 באפריל 1986 לרשתה של ולנסיה, שניצחה את הרקולס 3-1. בסך הכול ערך במהלך העונה 16 הופעות בליגה, ובסיום העונה, בה ירדה הרקולס לליגה השנייה שב לברצלונה. בקיץ, בו נערך גביע הליגה, זכה לערוך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ברצלונה. הוא פתח בכל משחקיה של ברצלונה בטורניר ועזר לה לזכות בגביע, אחרי שגברה בגמר על ריאל בטיס.
סלבה נשאר בברצלונה, שם מילא תפקיד שולי ומיעט לשחק. בעונת 1986/1987 ערך שתי הופעות בודדות כשחקן מחליף. עונת 1987/1988 הייתה העונה בה זכה לשחק בתדירות גבוהה יחסית בברצלונה. בליגה פתח ב-11 משחקים ונכנס כמחליף ב-6 נוספים, ובגביע אופ"א נכנס כמחליף ב-3 משחקים ופתח באחד. ברצלונה הגיעה למקום ה-6 בליגה ולרבע גמר גביע אופ"א. היא זכתה במהלך העונה בגביע הספרדי, אך סלבה לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל סוסיאדד 1-0. מעמדו הצטמק בעונת 1988/1989, והוא פתח במשחק ליגה אחד ונכנס כמחליף בשניים נוספים בלבד. ברצלונה זכתה בגביע מחזיקות הגביע, אך סלבה לא לקח חלק באף אחד ממשחקי המפעל במהלך העונה.
בקיץ 1989 עזב סלבה את ברצלונה והצטרף ללוגרונייס, גם היא מהליגה הראשונה בספרד. בקבוצתו החדשה היה שחקן הרכב והוא פתח בהרכב ב-30 משחקי ליגה במהלך עונת 1989/1990, עוזר לקבוצתו להגיע למקום ה-7. סלבה הורחק בכרטיס אדום בתיקו 0-0 עם קאסטיון ב-29 באוקטובר 1989, לראשונה בקריירה שלו. הוא אף קיבל כרטיס אדום שני בעונה זו בהפסד 3-1 למיורקה ב-11 במרץ 1990. בעונה הבאה המשיך להשתתף במשחקי הקבוצה. הוא הופיע ב-22 משחקי ליגה וקבוצתו הגיעה למקום ה-10. בעונתו השלישית בקבוצה דעך מעמדו והוא שותף רק ב-5 משחקים, ולכן בסוף העונה, בהיותו בן 31, פרש ממשחק.

קריירת נבחרות

יכולתו של סלבה כשחקן ריאל סראגוסה משכה את תשומת לבו של מאמן נבחרת ספרד מיגל מוניוס. סלבה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ב-5 באוקטובר 1983, במשחק ידידות מול צרפת בפריז. נבחרת ספרד העפילה ליורו 1984 מבלי שסלבה ישתתף באף משחק מוקדמות, ובכל זאת סלבה נכלל על ידי המאמן בסגל הנבחרת לטורניר. הוא נכנס כמחליף במחצית הראשונה של המשחק השלישי של שלב הבתים מול גרמניה, בו ניצחה ספרד 1-0 והעפילה לחצי הגמר. בחצי הגמר, בו פגשה ספרד את דנמרק, פתח סלבה בהרכב, ולאחר ש-90 הדקות הראשונות הסתיימו בתיקו 1-1, הוחלף סלבה בהארכה וספרד עלתה לגמר בדו-קרב בעיטות עונשין. בגמר פתח פעם נוספת, אך נבחרתו הפסידה 2-0 לצרפת. היה זה משחקו השישי והאחרון במדי הנבחרת הספרדית.
קאריס ואן האוטן

ביוגרפיה

ואן האוטן נולדה בליידרדורפ שבהולנד למשפחה נוצרית ממוצא הולנדי וסקוטי. אמהּ, מרג'י סטסי, חברת במועצת הטלוויזיה החינוכית של הולנד, ואביה, תיאודור ואן האוטן, הוא סופר ושדרן. אחותה הצעירה, ילקה ואן האוטן, אף היא שחקנית. היא למדה בתיכון באוטרכט, שם שיחקה בתפקיד הראשי במחזה טיל אולנשפיגל. ואן האוטן למדה באקדמיה לאומניות באמסטרדם.
תפקידה הראשון של קאריס ואן האוטן היה בסרט הטלוויזיה, "סוזי קיו" (Suzy Q). ואן האוטן זכתה בפרס עגל הזהב הראשון שלה בתפקידה כסוזי. היא זכתה בפרס עגל זהב נוסף על תפקידה בסרט Undercover Kitty, בשנת 2001. באותה שנה, הופיעה גם בסרט "אמנזיה" שהוקרן אף בארצות הברית. ואן האוטן זכתה בפרס עגל זהב נוסף על הסרט "ספר שחור" (Zwartboek) בפסטיבל הסרטים ההולנדי בשנת 2006 שעל תפקידה בו זכתה לשבחים רבים. בסרט, בבימויו של פול ורהובן, גילמה ון האוטן זמרת יהודיה, החברה במחתרת ההולנדית בזמן מלחמת העולם השנייה.
סרטה דובר האנגלית הראשון של ואן האוטן היה דורותי (Dorothy) של הבמאית הצרפתיה אגנס מרלה. היא גם הופיעה בשנת 2008 לצידו של טום קרוז בסרט מבצע ואלקירי ולצידו של ג'וד לאו בסרט Repo Man בשנת 2010. בשנת 2008, אף הופיעה בסרט קצר בשם Zingen in het Donker ("שרים באפילה"). באותה שנה, הוכרזה כאשת שנה על ידי הניו יורק מגזין, והצטלמה למגזין ואניטי פייר בגיליון מרץ 2008. בשנת 2009 הופיעה בסרט Black Death, ובסרט ההולנדי Stricken.
ביולי 2011, לוהקה ואן האוטן לדמותה של הכוהנת המסתורית מליסנדרה בעונה השנייה של סדרת הפנטזיה של רשת HBO, משחקי הכס. בשנת 2012, הוציאה אלבום בשם See You On The Ice, ואף הוציאה קליפ.
בשנת 2017 שיחקה בסרט האימה "התגלמות הרוע", לצד קתלינה סנדינו מורנו וארון אקהרט.

חיים אישיים

בשנים 2005-2009 הייתה בזוגיות עם השחקן הגרמני סבסטיאן קוך, שכיכב עימה בסרט Zwartboek. בשנים 2013-2015 הייתה בזוגיות עם קיס ואן ניווקרק. מאז 2015 בזוגיות עם השחקן האוסטרלי גיא פירס, ובאוגוסט 2016 נולד בנם הראשון.
ורנר אוסטנדורף

קריירה מוקדמת

אוסטנדורף נולד ב-15 באוגוסט 1903 בדורטמונד, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1925 הוא התגייס לרייכסווהר, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-1. בשנת 1933 הוא סייע בהקמת בסיס הדרכה, ובשנת 1934 הוא הועבר ללופטוואפה. ב-1 באפריל 1935 הוא הצטרף לאס אס, ובשנת 1937 הוא הצטרף למפלגה הנאצית.

מלחמת העולם השנייה

עם הקמת דיוויזיית אס אס "דאס רייך", ב-10 באוקטובר 1939, מונה אוסטנדורף לראש מטה הדיוויזיה, והחזיק בתפקיד עד יוני 1942. לאחר המערכה על צרפת, בקיץ 1940, הוא עוטר בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וב-13 בספטמבר 1941 הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. באביב 1942 הוא פיקד על צוות קרב של הדיוויזיה, וב-5 ביוני אותה שנה הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ביוני 1942 מינה אותו פאול האוסר לראש מטהו בקורפוס הפאנצר אס אס השני, עמו לחם בקרב חרקוב השני ובקרב חרקוב השלישי, וב-20 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר. ב-15 בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 שהוקמה בצרפת, על בסיס יחידות מדיוויזיית פאנצר אס אס העשירית, ונקראה על שם הגיבור הגרמני גץ פון ברליכינגן. ב-20 באפריל 1944 הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר, וביוני 1944 מיד לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת, הועברה הדיוויזיה לנורמנדי, ואף נטלה חלק חשוב בקרב על קרנטן. ב-17 ביוני 1944 נפצע אוסטנדורף קשה במהלך הקרבות, ולאחר החלמתו חזר לפקד על הדיוויזיה. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גרופנפיהרר, ולמחרת מונה לראש מטהו של הימלר בקבוצת ארמיות אוברריין. ב-4 בפברואר 1945 מונה אוסטנדורף למפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 בהונגריה, אולם ב-9 במרץ נפצע באורח קשה. ב-1 במאי 1945 מת מפצעיו בבית חולים צבאי בבאד אוזי, וב-5 במאי הוענק לו לאחר מותו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים.