google/wiki40b huggingface dataset:
אייל גולסה

קריירה

גולסה, בנו של כדורגלן העבר של הפועל כפר סבא, אבנר גולסה, למד ב"אורט גוטמן" בנתניה, במגמת ניהול עסקי. הוא החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של בית"ר נס טוברוק, ובמקביל שיחק במדי נבחרת הנוער של ישראל. בקיץ 2008 עבר למועדון מכבי חיפה יחד עם אחיו התאום אוראל, תמורת סכום המוערך ב-1.5 מיליון שקל. ב-21 בספטמבר 2008, לפני שהיה בן 17, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול בני יהודה תל אביב.
בהופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח, נגד מ.ס. אשדוד בנובמבר 2008, כבש גולסה שער מרהיב, ונבחר לשחקן המצטיין של המחזור. בסיום אותה עונה הוא זכה עם מכבי חיפה באליפות. בעונה שלאחר מכן, במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, היה זה גולסה שהוביל את מכבי חיפה למהפך אחרי פיגור 0–3 מוקדם לאקטובה הקזחית. גולסה כבש שער שצימק ל-2–3, והיה מעורב גם בשער הראשון. בסיום אותו משחק ניצחה מכבי חיפה 4–3. בהמשך פגשה הקבוצה את רד בול זלצבורג האוסטרית, ובמשחק הגומלין כבש גולסה בניצחון 3–0 וסייע לקבוצתו להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בינואר 2010 חתם גולסה על חוזה ל-5 שנים בקבוצת לאציו האיטלקית, לאחר שהרשים את הסקאוטים של הקבוצה בשל יכולתו הגבוהה בליגת האלופות. בכך עורר כעס בקרב ראשי מכבי חיפה, שכן הוא היה חתום על חוזה בקבוצה והדבר נעשה מבלי ידיעתם. לאחר מספר ימים חזר לישראל וסיכם עם ראשי מכבי חיפה על הישארותו בקבוצה. מאז לא שיחק עד סוף העונה, עקב פציעה.
בעונת 2010/2011 זכה עם מכבי חיפה באליפות נוספת. בעונת 2013/2014, עקב סירובו לחתום על חוזה חודש במועדון, שותף בחמישה משחקי ליגה בלבד ולא שיחק מאוקטובר ועד לתום העונה.
ב-24 ביוני 2014 חתם גולסה לשלוש שנים בפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך 24 הופעות ליגה, אך לאחר שנתיים במועדון, ב-30 ביוני 2016, שוחרר מהקבוצה בתום עונה בה פתח בארבעה משחקי ליגה בלבד מתוך ה-11 בהם שותף.
ב-8 ביולי 2016, שב גולסה לישראל וחתם במכבי תל אביב. ב-14 ביולי 2016 ערך גולסה את הופעת הבכורה שלו במועדון, נגד קאיראט אלמטי הקזחית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-20 באוקטובר 2016 הבקיע גולסה את שער הבכורה שלו במועדון, בדקה ה-82 בניצחון 2–1 על א.ז. אלקמאר במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. ב-25 באפריל 2017 כבש גולסה לראשונה בליגה במדי מכבי תל אביב, בניצחון 3–1 על בני סכנין באצטדיון דוחה.

נבחרת ישראל

בנובמבר 2008 ערך גולסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של ישראל, ובמדיה רשם בסך הכל 19 הופעות. ביוני 2013 היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר אליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערך בישראל.
באוגוסט 2009, בטרם מלאו לו 18, זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, וב-2 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק מול נבחרת מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2012.
הקהילה הבהאית בקנדה

נוכחותה של הקהילה הבהאית בקנדה קיימת כבר משנת 1898, אך הקהילה פעילה משנת 1902. שנת 1898 נחשבת כשנה בה הוקמה הדת הבהאית בקנדה עם המרת דתה של אדית׳ מגי (Edith Magee) האישה הקנדית הראשונה לקבל על עצמה את הדת הבהאית. בשנת 1902 כבר התבססה הקהילה הבהאית הראשונה בקנדה אשר הוקמה על ידי מארי מקסוול (Mary Maxwell) במונטריאול, קוויבק. במהלך השנים, הייתה לקהילות הבהאיות בקנדה השפעה רבה על הקהילה הבהאית העולמית. היו מספר בהאים קנדים אשר מילאו תפקיד חשוב בקהילה העולמית: ויליאם מקסוול היה אדריכל דגול הידוע בתכנונם ובעיצובם של הגנים הבהאים בחיפה, ישראל. יחד עם אשתו מאי מקסוול הם היוו גורם חשוב בהקמתה של הקהילה הקנדית הראשונה. מארי מקסוול, בתם של ויליאם מקסוול ומאי מקסוול הייתה אשתו של שוגי אפנדי, שומר הדת הבהאית. כיום, ישנם כ-22,000 מאמינים בהאים בקנדה, המתגוררים בכ-1,400 מרכזים.

היסטוריה של הקהילה הקנדית

על פי צמד החוקרים וויל וון דן הונארד‏ (Will Van den Hoonaard) ודבורה וון דן הונארד‏, (Deborah Van den Hoonaard), החוקרים את הקהילה הבהאית בקנדה, ניתן לחלק את תולדותיה והתפתחותה של הדת בקנדה לארבע תקופות. 
התקופה הראשונה מ-1897 עד 1912 מאופיינת בחוסר הבנה של עקרונות הדת ונהליה מצד המאמינים הראשונים. בשנת 1902 מאי מקסוול התחילה לעבוד עם המאמינים הראשונים בקנדה, ולקדם את תנועת הדת החדשה באזור. 
תחילת התקופה השנייה של הדת בקנדה מיוחסת לבואו של עבד אל-בהאא לקנדה. להגעתו הייתה השפעה רבה על הקהילה. אחרי שהוקמו אסיפות רוחניות של הבהאים, הוגדר באופן מדויק יותר מיהו מאמין בהאי, ומהם הקריטריונים לקבלת מאמין חדש לתוך הקהילה. 
בתקופה השלישית משנת 1937 עד 1941, שוגי אפנדי קרא למאמינים להקים אסיפות רוחניות במערב. בקנדה עצמה הוחלט להקים קהילה בהאית אחת בעיר של כל מחוז בקנדה. בגלל מספרם הקטן של 90 נפשות בקהילה, היו קשיים רבים להקים את הקהילות האלה. 
התקופה הרביעית של הקהילה הבהאית בקנדה היא משנת 1942 עד 1948, בה הזהות הבהאית גדלה עקב השלכות של מלחמת העולם השנייה על הקהילה. בתקופה הזאת הוקמה הקרן הבהאית הקנדית כדי לממן את הצרכים של הקהילה וכדי להפיץ את הדת הבהאית ולהביא מאמינים חדשים. הקהילה הביעה בקול רם את דעותיה כלפי המלחמה ועל שלום, כך שנוצרה זהות לאומית בקנדה. הקהילה הקימה בתי ספר בהאים רבים ומשלחות לימוד של מורים לבשר על המסר הדתי בכל רחבי הארץ. תקופה זו הסתיימה בהקמת האספה הרוחנית הלאומית של קנדה כולה.

הקהילה הקנדית כיום

היום גרים בקנדה כ-22,000 מאמינים בהאים. הממשלות המחוזיות בקנדה מכירות בנישואין של המאמינים. הקהילה מנהלת מספר בתי ספר בהאים ואף תיכון בהאי. הממשלה גם מכירה בימי החג של התלמידים המאמינים. התיכון הבהאי אשר הוקם בשנת 1988 בקולומביה הבריטית נסגר 19 שנים לאחר מכן. תלמידים מכל רחבי העולם הגיעו ללמוד תוכנית לימודים זהה לזו של המחוז. תלמידים אשר לא היו דוברי אנגלית כשפת אם היו גם יכלו ללמוד אנגלית כשפה שנייה בבית ספר.
מהירות אווירית מכשירית

מהירות אווירית מכשירית (באנגלית: Indicated airspeed, בראשי תיבות: IAS) היא המהירות האווירית המוצגת במכשירי המטוס והנמדדת על ידי מערכת הפיטו של המטוס. מהירות זאת מתאפיינת בשגיאות מכשירים שנובעות מתכונות מכשירי המדידה. מהירות זאת דורשת תיקון חישובי לפני שניתן להשתמש בה לניווט. מהירות האוויר המכשירית נמדדת לרוב בקשרים ומסמלים אותה כ-KIAS. מהירויות ה-V של כלי טיס בדרך כלל מחושבים למהירות מכשירית בשביל להקטין את הסיכויים ליצירת בלבול ומנוע את הצורך בחישובים למהירויות קריטיות ובטיחותיות.
לטובת שימוש בניווט וחישוב ביצועים של כלי טיס ממירים את המהירות לנתון מהירות אווירית מתוקנת.
האופרה והבלט הלאומיים בסופיה

האופרה והבלט הלאומיים בסופיה (בבולגרית: Национална опера и балет או Софийска опера и балет) הם מוסד תרבות לאומי לאופרה ובלט בסופיה, בירת בולגריה. הוא ידוע גם כ"אופרה והבלט הלאומיים הבולגריים" להקת האופרה הראשונה בבולגריה הוקמה בשנת 1890 בכחלק מהלהקה לאופרה ולדרמה של עיר הבירה (דרמטיצ'סקו-אופרנה טרופה). היו חברים בה, בין השאר, הבריטון דרגומיר קזקוב, הטנור איוואן סלבקוב והמנצח אנגל בוקורשלייב.  שני האגפים - לאופרה ולדרמה נפרדו ב-1891 ללהקת התיאטרון "סאלזה אי סמיאך" ולאופרה הבולגרית שהציגה את המופע הראשון שלה באולם החברה לתרבות "סלביאנסקה בסדה". אמנם להקת האופרה התפרקה כעבור שנה בגלל קשיי כלכליים וחוסר מימון ממשלתי.
חברת האופרה הבולגרית ("בולגרסקה אופרנה דרוז'בה") נוסדה בשנים 1907- 1908 על ידי קבוצה של זמרים שחזרו מחו"ל ובראשם הטנור קונסטנטין מיכאילוב-סטויאן (בעבר סולן באופרה בולשוי),דרגומיר קזקוב, הבאס איוואן וולפה, ואשתו הסופרן בוגדנה גיוסלבה-וולפה. הלהקה הציגה את מופע הראשון שלה בתיאטרון הלאומי (נארודן תיאטר) ב-18 באוקטובר 1908, תחת שרביטו של הנריך ויזנר, עם קטעים מהאופרות "פאוסט" מאת שארל גונו ואיל טרובטורה מאת ורדי.  האופרה הראשונה שהוצגה במלואה במסגרת האופרה הבולגרית הייתה "פליאצ'י" מאת ליאונקוואלו בשנת 1909. בתקופה הזאת הוצגו בה גם אופרות מקוריות בולגריות, כמו "סירומחקיניה" מאת אמנואיל מנולוב, "קאמן אי צנה" מאת איוואן איוואנוב ווצלאב קאוצקי, "בוריסלב" מאת גאורגי אטנאסוב ו"טחיר בגוביצה" מאת דימיטר חג'יגאורגייב.
עם הזמן התגבש צוות קבוע של סולנים שכלל שמות כמו פאנאיוט דימיטרוב (טנור),גאורגי דונצ'ב (בס), כריסטינה מורפובה (סופרן) ,ליודמילה פרוקופובה (סופרן), אנה טודורובה (מצוסופרן), פטר ראיצ'ב (טנור), סטפאן מקדונסקי (טנור)  וכן מקהלה, תזמורת, להקת רקדנים וצוותים טכניים ושל הפקה שיצרו עד ל10 מופעי בכורה לאופרה ובלט בשנה, בנוסף לתוכניות קונצרטים. הרפרטואר התבסס על אופרות מאת מלחיני האופרה בעולם (בעיקר מאיטליה ורוסיה) ומאת מלחינים בולגרים.  עם הזמרים שהתחילו את הקריירה שלהם על במת האופרה בסופיה נמנו מגדולי הסולנים של המאה ה-20 כמו ניקולאי גיאורוב, ניקולא גיוסלב,גנה דימיטרובה ואירנה פטקובה. המוסד הוכרז כמוסד לאומי וקיבל לראשונה סבסוד מהמדינה בשנת 1922 ושינה אז את שמו ל"אופרה הלאומית הממלכתית" (דרז'אבנה נרודנה אופרה). הוקמה גם להקת בלט שהציגה את המופע הראשון שלה בשנת 1928. מאז המוסד נקרא בשמו הנוכחי - "האופרה והבלט הלאומיים בסופיה". החל משנת 1929 מופעי האופרה התקיימו באולם התיאטרון הלאומי "איוואן ואזוב".  האופרה בסופיה הפסיקה את פעילותה זמן קצר אחרי הפצצת סופיה על ידי בעלות הברית בשנת 1944, אבל פתחה קוב את שעריה זמן קצר אחר כך במימון מוגבר מטעם הממשלה.
הבניין הנוכחי של התיאטרון לאופרה ולבלט תוכנן עוד בשנת 1921 על ידי האדריכל לזר פאראשקבאנוב, אך נבנה ברובו תחת המשטר הקומוניסטי בין שנת 1947 ושנת הפתיחה שלו 1953. החל משנת 1966 איפשרו השלטונות הקומוניסטים סיורים של להקת האופרה במערב אירופה, מחוץ למסך הברזל. בעלת מוניטין ברחבי העולם, בשנת 1992 ערכו חברי להקת האופרה הלאומית הבולגרית סיור הופעות ראשון בישראל.
החל משנת 1961 האופרה של סופיה לקחה חלק בארגון התחרויות הבינלאומיות לזמרים צעירים, הנקראות כעת ע"ש בוריס כריסטוף. במסגרת תחרויות אלו פרצה הקריירה של זמרים חשובים כמו דימיטר פטקוב, סילביה שאש, רוזלינד פּלורייט ומרי סלוראק.
תחכמוני (דמות מקראית)

תַּחְכְּמֹנִי הוא דמות מקראית, שהיה מראשי הגיבורים של דוד המלך ולפי המסורת היהודית גם ראש הסנהדרין. השילוב של אִישׁ חַיִל עם תלמיד חכם  - לומד תורה מובהק עשתה אותו לדמות מופת. בשמו קרויים היום בתי ספר בחינוך ממלכתי דתי - תחכמוני.
ברשימת הגיבורים אשר לדוד המלך כתוב: "אלה שמות הגיבורים, אשר לדויד:  יושב בשבת תחכמוני ראש השלישי, הוא עדינו העצני על-שמונה מאות חלל, בפעם אחת." (שמואל ב' כ"ג,ח')

דוד המלך

בתלמוד הבבלי במסכת מועד קטן, מובאת דעה שונה: תחכמוני מיוחס לדוד המלך. וכך כתוב: "אלה שמות הגבורים אשר לדוד יושב בַּשֳּבֳת וגו'". אמר רבי אַבָּהוּ הכי קאמר (כך אמר) : "ואלה שמות גבורותיו של דוד: "יושב בַּשֳּבֳת" - בשעה שהיה יושב בישיבה לא היה יושב על גבי כרים וכסתות (כמו שנוהג אדם חשוב), אלא על גבי קרקע (כאחד התלמידים). דכל כמה דהוה רבייה עירא היאירי קיים הוה מתני להו לרבנן על גבי כרים וכסתות (שכל הזמן שהיה רבו של דוד "עירא היאירי" קיים, היה עירא מלמד להם לתלמידים כשהוא יושב על גבי כרים וכסתות) כי נח נפשיה הוה מתני דוד לרבנן והוה יתיב (כאשר נחה נפשו -נפטר עירא, היה דוד מלמד לחכמין והיה יושב) על גבי קרקע. אמרו ליה ליתיב מר אכרים וכסתות לא קביל עליה (אמרו לו: ישב אדוני על כרים וכסתות ולא קבל עליו, מחמת ענוה, שלא להראות עצמו כרבם של ישראל. תחכמוני - אמר רב אמר לו הקב"ה הואיל והשפלת עצמך - תהא כמוני: שאני גוזר גזרה ואתה (בצדקתך) מבטלה. ראש השלישים - תהא ראש לשלשת אבות (שדוד נמנה בתפילה כאחד משלושת האבות. הוא "עדינו העצני" (מרמז:) כשהיה יושב ועוסק בתורה היה מעדן עצמו כתולעת) ובשעה שיוצא למלחמה היה מקשה עצמו כעץ ("העצני" ומתחזק). (ומה נאמר) על שמונה מאות חלל בפעם אחת שהיה זורק חץ ומפיל שמונה מאות חלל בפעם אחת ." (דף ט"ז, עמ' ב).

מראשי הגיבורים

הרד"ק סבור כי "תחכמוני " בדומה ל"עדינו העצני" הם מראשי הגיבורים של דוד המלך, וכינויו בא להעיד על חכמתו, שנוספה על גבורתו, "והיה יושב בשבת סנהדרין... והיה ראש להם". אף "תחכמוני" ו"בן חכמוני" עניין אחד הם: בן חכמה.

בן חכמוני

עליו כתוב בדברי הימים א' "וְאֵלֶּה רָאשֵׁי הַגִּבֹּרִים אֲשֶׁר לְדָוִיד, הַמִּתְחַזְּקִים עִמּוֹ בְמַלְכוּתוֹ עִם-כָּל-יִשְׂרָאֵל לְהַמְלִיכוֹ--כִּדְבַר יְהוָה, עַל-יִשְׂרָאֵל.   יא וְאֵלֶּה מִסְפַּר הַגִּבֹּרִים, אֲשֶׁר לְדָוִיד:  יָשָׁבְעָם בֶּן-חַכְמוֹנִי, רֹאשׁ השלושים (הַשָּׁלִישִׁים)--הוּא-עוֹרֵר אֶת-חֲנִיתוֹ עַל-שְׁלֹשׁ-מֵאוֹת חָלָל, בְּפַעַם אֶחָת". 
אף הוא נימנה על גיבורי דוד.

פרשנות אחרת

יש הגורסים, כי לא מדובר בשני אנשים שונים, כי אם באותו אדם, אשר הגרסה עליו בספר שמואל ב' השתבשה, וכי הנוסח המתואר בספר דברי הימים א', הוא הנכון והיחיד. לדעתם, טענה זו אינה מצריכה את ההסברים שלעיל.
אלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו

ביוגרפיה

אלברטו אצו נולד ב-10 ביולי 1009 לאלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו ולאדליידה.
בשנת 1029 מת אביו אלברטו אצו הראשון, מרקיז מילאנו, ואלברטו אצו עלה לשלטון במקומו. אלברטו אצו המשיך במדיניות אביו, והרחיב את נחלותיו בצפון איטליה. בשנת 1069 מרדו התושבים ברוזנות מיין ברוברט השני, דוכס נורמנדיה, ואלברטו אצו דאג שבנו יקבל את הרוזנות כאיג החמישי, רוזן מיין, מכיוון שלאשתו היה זכות ירושה על הרוזנות.
בשנת 1055 ירש בנו ולף הרביעי את קרינתיה, ובשנת 1070 הפך לדוכס בוואריה, וממנו יצאה שושלת בית ולף, אשר הייתה אחת המשפחות החזקות ביותר באימפריה הרומית הקדושה.
במהלך מאבק האינווסטיטורה ניסה אלברטו אצו לפשר בין האפיפיור גרגוריוס השביעי להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם משלא עלה הדבר בידו הצטרף למחנה האפיפיור. בשנת 1073 הקים אלברטו אצו טירה באסטה, אשר הפכה על ידי כך מכפר קטן לעיר חשובה.
ב-20 באוגוסט 1097 מת אלברטו אצו, ובנו פולקו הראשון, מרקז מילאנו ירש את נחלותיו, וממנו יצאה משפחת בית אסטה, אשר הייתה משפחה חשובה מאוד באיטליה, ואשר מאוחר יותר שלטה בדוכסות מודנה.
אחמד אבו סויס

אחמד אבו סויס (בערבית: احمد ابو صويص) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב אזור הדרום בערוץ מַכַּאן 33 של תאגיד השידור הישראלי.

ביוגרפיה

אבו סויס נולד בעיר רהט וחיי בה כל חיו.

קריירה

אבו סויס כיהן בעבר ככתב חדשות הוט דרום. במסגרת תפקידו הכין, ערך והגיש כתבות משודרות בעברית ובערבית. כיום אבו סויס הוא כתב הדרום של מַכַּאן 33, ערוץ בשפה הערבית במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
אבו סויס למד במכללת ספיר ובאוניברסיטת בן-גוריון.
ישי ורדי

ביוגרפיה

ורדי גדל בקיבוץ בית קמה והתאמן בקבוצת השחייה של הקיבוץ, בהדרכתו של אברי גביש.

1974

באליפות אסיה בשחייה לנוער שנערכה במנילה הפיליפינים בסוף יוני 1974 זכה ורדי במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:07.6 דקות. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-200 מטר חופשי (2:17.2 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי (4:40.4 דקות)

1975

בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו במאי 1975 סיים ורדי במקום שביעי במשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 18:32.0 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:40.6 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1975 זכה ורדי ב-4 מדליות אישיות, 2 כסף, ו-2 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:29.6 דקות, אחרי נדב בטשא מהפועל גוש זבולון שהשווה את השיא הישראלי בתוצאה של 4:22.9 דקות ולפני דן ברנר ממכבי חיפה (4:36.7 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 17:52.6 דקות, אחרי נדב בטשא שקבע שיא ישראלי חדש של 17:23.4 דקות ולפני ארז לוי (18:24.0 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:25.4 דקות, אחרי דב ניסמן מהפעול העמקים (2:16.8 דקות) ורון קרמן ממכבי חיפה (2:21.7 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:12.6 דקות, אחרי דב ניסמן (4:52.0 דקות) ורון קרמן (5:07.3 דקות).

1976

באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1976 זכה ורדי במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.0 דקות, אחרי רון קרמן (5:03.4 דקות) ויורם כוכבי ממכבי תל אביב (5:07.1 דקות).
מארק זכארוב

ביוגרפיה

מארק זכארוב נולד במוסקבה ברית המועצות במשפחה יהודית. אביו שירת כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1918–1920, ואמו הייתה שחקנית. בשנת 1934 נשפט אביו ל-3 שנות מאסר, ולאחר ריצוי העונש הוגלה. אמו של זכארוב נסעה עם אביו, וזאכרוב הילד נותר במוסקבה אצל סבתו. לאחר מותה של סבתו, שבו הוריו למוסקבה, אך תוך זמן קצר נעצר אביו שוב.
זכארוב גדל במוסקבה, שם עודדה אותו אמו במאמציו להיות שחקן. הוא התקבל לאחר מספר ניסיונות ללימודי משחק באקדמיה רוסית לאמנויות התיאטרון וסיים את לימודיו ב-1955.
זכארוב הקים אנסמבל שחקנים שעבדו עמו בתיאטרון לנקום במוסקבה, בכללם: אינה צ'וריקובה, לאוניד ברונבוי, אולג ינקובסקי, אלכסנדר אבדולוב, ניקולאי קאראצ'נצוב, אלכסנדר זבורייב, אלכסנדרה זכרובה, טטיאנה קרצ'נקו, אלכסנדר לזרב ודמיטרי פבצוב.
זכארוב כיהן כמנהלו האומנותי של תיאטרון לנקום במוסקבה מאז שנת 1973, והוא מהמשפיעים בעיצוב הזירה התיאטרלית במוסקבה.
בישראל ביים את המחזה "תפילה" עיבוד של גריגורי גורין ל"טוביה החולב" מאת שלום עליכם, קופרודוקציה של תיאטרון חיפה ותיאטרון הקאמרי בשנת 1992.
ב-28 בספטמבר 2019, בגיל 85, נפטר זכארוב מדלקת ריאות.
קלובוצק

היסטוריה

לקלובוצק היסטוריה נרחבת, המתחילה כנראה סביבות המאה ה-12, אז התפתחה העיר באזור מסלול מסחר העובר מקרקוב. בשנת 1469 פרצה שריפה גדולה שהרסה את העיר כולה. העיר התפתחה מחדש סביב מכרות ותעשיית הברזל. בסוף המאה ה-17, לאחר החלוקה השנייה של פולין, הייתה קלובוצק תחת שלטון פרוסיה. ב-1815 עברה לשלטון מלכות פולין. 
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית חיה ומשגשגת, שמנתה כ-2,000 אנשים. ב-3 בספטמבר 1939, שלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו הגרמנים לעיירה, השמידו חלקים גדולים ממנה, פרעו ביהודיה, והטילו עליהם גזירות שונות. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו שהוקם בה, אשר חוסל ב-22 ביוני 1942.

לפני השואה

עדויות ראשונות להתיישבותם של יהודים בקלובוצק קיימות מ-1823, אז נרשמו 187 תושבים יהודים (מתוך 1,447 תושבים). ב-1931 מנתה הקהילה היהודית בקלובוצק 1,652 יהודים (818 נשים ו-834 גברים), מתוך 8,952 תושבים (18.5% מכלל התושבים). גם יהודי העיר Kamyk השתייכו לקהילה היהודית של קלובוצק, וביחד מנתה הקהילה 2,425 אנשים, נכון לשנת 1930. ככל הנראה חיו בקלובוצק לבדה קרוב ל-3,000 יהודים בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, מתוך 10,876 תושבים (כ-27% מכלל התושבים). ב-1941 היו רשומים 1,179 יהודים חיים בקלובוצק, ושנתיים לאחר מכן לא התגוררו כלל יהודים בעיר.
היהודים גרו באזור שנקרא "העיר הישנה", המרכז המסחרי, ועסקו בעיקר במסחר ואומנויות. ליהודים היה חלק גדול בעסקי התחבורה - שתיים מתוך שלוש חברות תחבורה בעיר היו שייכות ליהודים. היהודים בקלובוצק היו מיוצגים במועצת העיר באמצעות נבחרי הקהילה. לקהילה היו בית כנסת, מקווה, "חדר" ובית קברות יהודי בשטח של 592 מטר רבוע. המקווה נשרף בשנת 1927, ואז שופץ מחדש. הוועד המנהל של הקהילה הפעיל גם אכסניה למטיילים יהודים עניים שעברו בעיר. לרוב היהודים לא הייתה השתייכות פוליטית מיוחדת. בעיירה פעל סניף של פועלי ציון, אך לא היו בו חברי קבע. היה גם סניף של מפלגת הפועלים הציונית "התאחדות", ובו היו 60 חברים פעילים. סניף קלובוצק של התאחדות הספורט היהודי "מכבי" נרשם ב-1930. נכון ל-1922, היה בית הספר היהודי בעיירה בעל שלושה חדרים בלבד, ומנה כ-65 תלמידים.
בית הקברות היהודי, שנוסד במחצית הראשונה של המאה ה-19, הוא השריד היחיד שנותר מהקהילה היהודית הענפה שהייתה בקלובוצק. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית הקברות כמעט כליל על ידי הנאצים, וכיום נותרה בו מצבה אחת עומדת ושרידים ממצבות אחרות.

לאחר השואה

היהודים ששרדו את מחנות העבודה וההשמדה התפצלו לאחר מכן בין מספר ארצות. ידוע על משפחות יוצאי קלובוצק אשר התיישבו באוסטרליה. יהודים רבים עלו לישראל, והקימו את "ועד יוצאי קלובוצק". בין השאר הוציא הוועד ספר ביידיש, המתאר את קלובוצק והקהילה היהודית בה, באמצעות סיפורים אישיים של ניצולים.
יוצאי קלובוצק הנותרים וצאצאיהם מתאספים מדי שנה, באנדרטה שנבנתה לזכר קדושי העיירה שנספו בשואה, ומוצבת בבית העלמין הדרום.
להב"ה - למניעת התבוללות בארץ הקודש

פעילות

פעילויות להב"ה כוללות הסברה וחלוקה של מפות שבהן מפורטים שמות של בתי עסק המעסיקים ערבים, הנפקת "תעודות כשרות" לבתי עסק המעסיקים יהודים בלבד, הפגנות מול חתונות מעורבות, הפצת מדבקות ועלונים המזהירים צעירים ערבים כי אל להם להתקרב לנערות יהודיות, הפעלת מוקד טלפוני לדיווח על יהודיות המתרועעות עם ערבים והפעלת צוותי פעילים לשם סיכול מגעים מעין אלה.
באוגוסט 2014 פעלו ראשי להב"ה נגד חתונה של מוסלמי ויהודייה שהתאסלמה. החתן עתר לבית המשפט נגד קיום הפגנה מול אולם החתונות, והושגה פשרה שלפיה ההפגנה תיערך במרחק של מאתיים מטרים מהמקום. המחאה נגד החתונה זכתה לחשיפה נרחבת בתקשורת, ולדיון נוקב בין מתנגדי הארגון לתומכיו.
ב-2014 הגיעו לארגון תלונות בדבר ניצול מיני וסרסרות של נשים יהודיות לגברים לא-יהודים. המידע הועבר למשטרת ישראל והוביל למעצרם של חשודים במעשה, בהם דוד דבש הנחשד כמנהיג הקבוצה.
באוקטובר 2014 הוציא בית משפט השלום צו הרחקה ממרכז ירושלים לכמה מפעילי הארגון, אך בערעור לבית המשפט המחוזי בוטל הצו, בנימוק שלא הובאו ראיות הקושרות את הארגון לאירועי האלימות במרכז העיר.
ב-16 בדצמבר 2014 נעצר גופשטיין ותשעה מפעיליו, בחשד לעבירות של הסתה וקריאות לביצוע פעולות אלימות וטרור על רקע גזעני. הם שוחררו לאחר מעצר של יום עד שלושה ימים. בהחלטתו לשחרר את אחד העצורים כתב השופט רם וינוגרד כי "ככלל ניתן לומר שהחלק הארי של החומר מתבסס על הנחת מוצא שספק רב אם ניתן להניח שהיא אכן מקימה עבירה...". במקביל הודיע גופשטיין על השהיית פעילות והימנעות מתקשורת.
באפריל 2015 תכנן הארגון להפגין נגד הדלקת משואה ביום העצמאות בידי לוסי אהריש, אך חזר בו מכוונתו בערב הטקס כשהמשטרה אישרה רק הפגנה ללא נאומים ובמיקום שאינו מול הר הרצל.
בראשית שנת תשע"ז פרסם הארגון נתונים על פעילותו בשנת תשע"ו, לפיהן 107 אנשים עזבו קשר עם גוי בעקבות פנייה לארגון ותשעה ילדים בוגרים של יהודייה וערבי "שבו לעם ישראל". בנוסף ב-187 מקרים נעצרה פעילות מיסיונרית. עוד פורסם כי בארגון רשומים 9,574 פעילים, ושבמהלך השנה הם חילקו למעלה ממאתיים אלף פליירים וסטיקרים, הפעילו 163 דוכני הסברה והתראיינו 123 פעמים בכלי התקשורת.

ביקורת

מבקרי להב"ה טוענים שהארגון מסית לגזענות ושוביניזם גברי. ביולי ובאוגוסט 2014 הסירה פייסבוק מספר פעמים את דף הארגון בעקבות תלונות גולשים, לפיהן שימש להסתה. תומכי הארגון אומרים שהוא אינו מתנגד רק לנישואין בין ערבים ליהודים אלא לנישואי תערובת בכלל, שמשמעותם התבוללות.
בראשית 2015 כתב שר הביטחון משה יעלון בדף הפייסבוק שלו כי ביקש לבחון האם ניתן להגדיר את הארגון כהתאחדות בלתי מותרת, וזאת משום ש"אסור לנו כמדינה להרשות תופעות גזעניות המסכנות באופן ממשי את מרקם החיים כאן". בנובמבר 2015 הביע יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, תמיכה ביוזמה זו. הארגון לא הוכרז כהתאחדות בלתי מותרת.
קולו

היסטוריה

קולו נבנתה במאה ה-13 על מעבר-הנהר ורטה, וזכתה במעמד של עיר ב-1362. המקורות המהימנים הראשונים מראים כי יהודים התיישבו בעיר במאה ה-16. ב-1564 נתן המלך ליהודי קולו זכות-ישיבה בעיר, וב-1571 זכויותיהם עוגנו בחוזה, לפיו התחייבו התושבים הנוצרים, תמורת מס-שנתי לקופת-העיר, להגן על היהודים מפני תקיפה. במפקד ב-1764/65 נמנו בקולו 65 בתי-אב יהודיים.
מקורות הפרנסה העיקריים של יהודי קולו החל מהמאה ה-16 היו מלאכה ומסחר, אך במאה ה-19 החלו רבים לעסוק בתעשייה, בפרט בתעשיית הטקסטיל. הם הסתייעו בשלושה בנקים ובשתי קופות גמ"ח של האיגודים המקצועיים. כמו כן פעלו בעיר חברות צדקה וסעד מסורתיות. ילדי הקהילה למדו בשני בתי ספר עבריים, אחד מהם של רשת "יבנה", ובגני ילדים עבריים. בתחום החינוך והתרבות פעלו בעיקר המפלגות הציוניות.
בין רבני קולו במאה ה-19 בלט רבי מאיר אוירבך (1813- 1878), שנתמנה כרבה של קולו ב-1846. עלה לירושלים ב-1859 ושימש בה רב ראשי לעדה האשכנזית.
בין שתי מלחמות העולם חיו בקולו כ-6,000 יהודים – כמעט מחצית אוכלוסייתה. לפני מלחמת העולם עזבו את קולו כמה מאות יהודים, חלקם עלו לארץ ישראל.

יהודי קולו בתקופת השואה

הנאצים כבשו את קולו ב-18 בספטמבר 1939 וכבר למחרת הם רצחו כמה יהודים והחלו לגייס יהודים לעבודת כפייה ב-20 בספטמבר 1939 שרפו הגרמנים את בית הכנסת והטילו כופר על היהודים. באוקטובר 1939 הצטוו כל הגברים היהודים בני 14 ומעלה לעבוד בעבודת כפייה במפעלים של הגרמנים ואצל המשטרה הגרמנית. היהודים נצטוו בתחילה לשאת סרט צהוב על זרוע שמאל, ולאחר מכן – טלאי צהוב בצורת מגן דוד על החזה ועל הגב. נאסר עליהם לבוא במגע עם הנוצרים ולקנות בחנויותיהם ורוב כספם הוחרם.
בנובמבר 1939 נרצחו בעיר יהודים אחדים, מאנשי האינטליגנציה ומהעשירים. הוקם יודנרט של 11 חברים, ובראשו עמד פנחס ברנר.
ב-10 בדצמבר 1939 רוכזו 1,139 יהודים, ולאחר שהוחזקו בבידוד יותר משבוע גורשו מהעיר לאיזביצה קויאווסקה שבגנרלגוברנמן. רכושם נמסר לגרמנים. רבים מהמגורשים לאיזביצה מתו מרעב וממחלות.
ב-2 באוקטובר 1940 גורשו 150 משפחות יהודיות מהעיר לגטאות כפריים שהוקמו בכפרים בוגאי ונוביני ברדובסקיה. מקצת המגורשים שולחו בנובמבר 1941 למחנה העבודה באינוברוצלב (Inowroclaw), והיתר שולחו בינואר 1942 למחנה ההשמדה חלמנו. בראשית דצמבר 1940 הוקם הגטו בקולו, והיציאה ממנו נאסרה. רבים מתו כתוצאה מכך ממחלות. בין 19 ל-21 ביוני 1941 שולחו כ-500 גברים מהגטו למחנות עבודה בסביבת פוזנן. באוגוסט 1941 שולחו כ-100 נשים יהודיות מהגטו למחנה עבודה בברסלאו.
בין 8 ל-11 בדצמבר 1941 ריכזו כוחות המשטרה הגרמניים, בפיקודם של גריין (Grein) ושטרק (Stark), את יהודי גטו קולו וגירשו אותם למחנה ההשמדה חלמנו, והיו הראשונים להגיע אליו. לאחר המלחמה שבו לקולו כמה עשרות יהודים, שניצלו ממחנות-הריכוז ומרוסיה. שהייתם במקום הייתה קצרה בגלל האווירה האנטישמית, והם יצאו עד מהרה לערים הגדולות בפולין.
ניו וסטמינסטר

היסטוריה

האזור בו שוכנת ניו וסטמינסטר החל להתפתח באמצע המאה ה-19 בעקבות גילוי זהב. העיר הוקמה ב-14 בפברואר 1859 על ידי מושל קולומביה הבריטית, ג'יימס דאגלס ונקראה בתחילה קווינסבורו. המלכה ויקטוריה העניקה לעיר את שמה הנוכחי על שמו של רובע וסטמינסטר שבלונדון. בשל כך זכתה העיר בכינוי "העיר המלכותית".
ב-1866 אוחדו מושבת קולומביה הבריטית ומושבת האי ונקובר למושבה אחת, מושבת קולומביה הבריטית. כבירתה של מושבה זו נקבעה העיר ויקטוריה שהיא בירתה של פרובינציית קולומביה הבריטית עד היום.
ב-1871 הצטרפה קולומביה הבריטית כפרובינציה השישית של קנדה. העיר זכתה בעקבות כך לפיתוח כלכלי שהואט במקצת לאחר שהתחנה הסופית של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית הוקמה בעיר ונקובר, אך סעיף של המסילה נסלל לעיר ב-1886. ב-1898 החריבה שריפה את מרכז העיר.