google/wiki40b huggingface dataset:
איירין, נסיכת הולנד

ביוגרפיה

הנסיכה איירין נולדה ב-5 באוגוסט 1939 בארמון המלכותי בבארן, הולנד, ליוליאנה, מלכת הולנד ולברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד. מכיוון שנולדה בתקופת המתיחות שקודם למלחמת העולם השנייה, והוריה ציפו לפתרון בין המדינות שלחמו הם קראו לבתם על שם אירנה, אלת השלום היוונית. לאחר הפלישה הגרמנית להולנד נמלטה משפחת המלוכה לבריטניה והיא הוטבלה לנצרות בארמון בקינגהאם.
בשנת 1962 היא הייתה שושבינה בחתונה של חואן קרלוס, נסיך ספרד וסופיה, נסיכת יוון ודנמרק. הנסיכה איירין למדה באוניברסיטת אוטרכט ולאחר מכן נסעה למדריד ללמוד ספרדית, שם פגשה במהלך לימודיה את קרלוס הוגו, נסיך בורבון-פארמה. בשנת 1963 המירה איירין את דתה מנצרות פרוטסטנטית לנצרות הקתולית בחשאיות, ודבר זה התגלה לראשונה כאשר צלם של עיתון מקומי באמסטרדם פרסם תמונה שלה בכנסייה קתולית. אמה התנגדה לבן זוגה של איירין, ומערכת יחסים זו הביאה את הנסיכה להיות במרכז תשומת לב התקשורת העולמית. 
ב-29 באפריל 1964 התחתנה איירין ברומא עם קרלוס הוגו, אולם אף אחד מבני משפחת המלוכה ההולנדית לא הגיעה לחתונה. בני הזוג התגוררו במדריד, ונולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. לאחר החתונה היו בני הזוג פעילים בקבוצות ימין, אולם עם הזמן עברו לאהוד קבוצות שמאלניות, ובשל כך גורשו בשנת 1977 מספרד. באותה שנה מת חמיה סאווריו, נסיך בורבון-פארמה, ובעלה ירש את תאריו. בסוף שנת 1977 הותר לבעלה לחזור לספרד, ובתחילת 1978 קיבלה גם איירין היתר לחזור לביתה. בשנת 1981 התגרשה איירין מבעלה, וחזרה להתגורר בהולנד. איירין פעילה בהרבה פעילויות חברתיות וארגוני צדקה, וחזרה למלאות תפקידים בחצר המלוכה ההולנדית.
תרמיל ריחוף

תרמיל ריחוף או חגורת סילון או ג'טפק (Jet pack) הוא מכשיר הנישא בדרך כלל על גבו של המשתמש בו, ומאפשר לו ריחוף באוויר באמצעות דחף. ההנעה יכולה להיות מבוססת מנוע סילון, מנוע רקטי, סילון מים ועוד. 
עד כה, השימוש המעשי היחיד שנעשה בג'טפק היה לצורך פעילות חוץ רכבית של אסטרונאוטים בחלל, שכן עדיין עומדים מכשולים בפני השימוש בטכנולוגיה מסוג זה לצרכים צבאיים וכאמצעי תחבורה אישי. חרף ההתקדמות הטכנולוגית שחלה בעשורים האחרונים, טרם נמצא פתרון הולם לאתגרים הקשורים באטמוספירת כדור הארץ, בכוח הכבידה ובפיזיולוגיה של גוף האדם (אשר לא מותאם לתנאי טיסה מסוג זה). 
במהלך המאה ה-20 פיתח צבא ארצות הברית ג'טפק לצורך שימוש מבצעי, אבל בשל קשיים ביציבות הטייס ותצרוכת הדלק הגבוהה, בוטל לבסוף הפרויקט.
מכשירי הג'טפק הקיימים כיום צורכים כמות גדולה מאוד של דלק, ומשום כך אורך הטיסה המקסימלי האפשרי באמצעותם הוא 9 דקות. חיסרון נוסף הוא שעדיין לא קיים מנגנון בטיחות למקרה של תקלה או למקרה שהדלק אוזל. משום כך, לג'טפק בצורתו הנוכחית אין עדיין שימוש מעשי למעט טיסות לשם תצוגת תכלית.
במהלך תכנון טיל השיוט טומהוק גילו המתכננים שחלקי מנוע הג'טפק יעילים עבור מנוע הסילון של הטיל, אשר משמש אותו בתעופתו לאחר שלב השיגור
אשר מבוצע באמצעות רקטה.
לאוניד מיכלסון

ביוגרפיה

נולד בקספיסק  למשפחה יהודית, לאחר שסיים לימודי הנדסה אזרחית תעשייתית במכון סמארה להנדסה אזרחית ב-1977 החל לעבוד כמהנדס בחברה במחוז טיומן באורל, ובהמשך כמנהל עבודה בחברת בנייה. אחד הפרויקטים הראשונים שלו היה צינור הגז בין שדה הגז אורנגוי  לעיר צ'ליאבינסק.
ב-1985 מונה למהנדס הראשי של חברת "ריאזאנטרובופרובודסטרוי" (Рязаньтрубопроводстрой; מילולית: חברת בניית הצנרת של ריאזאן) וב-1987 מונה כמנכ"ל "קויבישבטרובופרובודסטרוי" (Куйбышевтрубопроводстрой; מילולית: חברת בניית הצנרת של קויבישב, היא סמארה). ב-1991 הייתה החברה בקויבישב אחת הראשונות שעברה הפרטה במסגרת פירוק ברית המועצות.
לאחר ההפרטה המשיך מיכלזון בתפקידו כמנכ"ל החברה ששמה שונה אז ל"נובה". באוקטובר 1994 התמנה למנכ"ל חברת האחזקות של נובה, "נובהפיניבסט" (Новафининвест), שנודעה לימי כ"נובהטק".
מיכלסון מחזיק ב-57.5% מבעלות חברת הפטרוכימיה ועיבוד הגז "SIBUR"  המפעילה 26 אתרי ייצור ברחבי רוסיה ובניין המטה שלה שוכן בבירה מוסקבה.
טקיטוס (קיסר רומי)

עד לעלייתו לשלטון

מעט מאד ידוע על חייו של טקיטוס שלא זכה להיות באור התיעוד ההיסטורי לפרק זמן מספיק לעורר עניין בקרב בני זמנו והיסטוריונים מאוחרים. ידוע כי נולד בטרני שבאיטליה, בתאריך לא ידוע. ככל הנראה בסמוך לשנת 200 לספירה. אנקדוטה היסטורית היא שככל הנראה טען טקיטוס לקרבת משפחה להיסטוריון הרומאי טקיטוס שפעל במאה הראשונה לספירה ובמאה השלישית כבר היה בגדר דמות שאבדה בערפילי הזמן, טקיטוס מתואר כמי שהחיה את זכרו של ההיסטוריון העתיק ודאג שספריו שנשכחו ייכתבו מחדש ויופצו ברבים. במבט לאחור הישג זה שיש המפקפקים בהיותו מעבר לאנקדוטה, יהיה הישגו הגדול ביותר של טקיטוס. בשנת 273 התמנה טקיטוס לקונסול.

תקופת שלטונו

לאחר הרצחו של הקיסר אורליאנוס בספטמבר של שנת 275 מינה הסנאט הרומי את טקיטוס כקיסר הנבחר והמינוי קיבל את הסכמתו של צבא האימפריה הרומית, זו הייתה הפעם האחרונה בדברי ימי רומא שהסנאט מינה את הקיסר ולאחר מותו של טקיטוס עבר הכוח למנות את השליט לידי לגיונות הצבא והמשמר הפרטוריאני. במהלך הזמן בין הרצחו של אורליננוס לתפיסת כס הקיסר על ידי טקיטוס תפסה אשתו של אורליאנוס אולפיה סברינה (לטינית: Ulpia Severina) את מושכות השלטון ואף שלטה באימפריה לתקופה קצרה, בין יתר פעולותיה היא יזמה הכרזה על בעלה המנוח כאל על ידי הסנאט. טקיטוס שישב במחוז קמפניה בעת בחירתו מיהר לרומא ולאחר שחזר בפני הסנאט על הבקשה להעלות את אורליאנוס לדרגת אל הוא פעל לאסור ולהוציא להורג את רוצחי אורליאנוס. טקיטוס החזיר לסנאט את חילק מסמכויות החקיקה והיכולת להתערב בענייני המדינה שנשללו מהסנאט במהלך הזמן.
צעדו הבא של טקיטוס היה לפרק את לגיונות השכירי חרב הזרים שאסף הקיסר אורליאנוס על מנת לחזק את צבא האימפריה הרומית למסע מלחמה במזרח מול האימפריה הסאסאנית, עם מותו אל אורליאנוס פרקו שכירי החרב עול והחלו תוקפים ערים מרכזיות בפרובינציות המזרחיות תוך שהם בוזזים רוצחים ושודדים מכל בא ליד. טקיטוס ואחיו-למחצה פלוריאנוס ששימש כמפקד המשמר הפרטוריאני הצליחו להכניע את הכוחות המורדים שכללו בעיקר גדודים של שבטים גרמאניים וטקיטוס זכה לשאת את התואר "גוטיקוס מקסימוס".
בדרכו של טקיטוס חזרה לרומא כשהוא בשיא תהילתו ובראש גייסות מנצחים הוא פנה ללא דיחוי להתעמת עם פולשים פרנקים ואלמאנים שפלשו אל תוך הפרובינציה של גאליה על פי המקורות הרומאים בני התקופה הוא מת ממחלה בסמוך לעיר טיאנה שבקפדוקיה (טורקיה) בחודש יוני 276. על פי הסיפור הוא החל להתנהג באופן מוזר ובשגיון והצהיר כי הוא ישנה את שמות חודשי השנה ויקרה להם על שמו ואז התמוטט ומת. על פי מקור אחר ההיסטוריון הרומאי זוסימוס  הוא נרצח לאחר שמינה קרובי משפחתו לתפקידי מפתח בסוריה.
קארי ארנסון

קריירת מועדונים

ארנסון נולד בגטבורג שבשוודיה. ארנסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער ויקינגור. בגיל 20 הצטרף ארנסון לגונזאגה בולדוגס בה שיחק שנתיים ולאחר מכן עבר לאדלפי פאנתרס. בעונת 2004 חתם ביורגודן מליגת העל השוודית, עימה זכה באליפות בעונת 2004 ועונה לאחר מכן בדאבל. בשנת 2006 ארנסון חתם בארהוס מליגת העל הדנית ובינואר 2009 הושאל לאסביירג.
בקיץ 2009 ארנסון חתם בפליימות' ארגיל. ב-22 באוגוסט 2009 ארנסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד דרבי קאונטי. ב-28 בדצמבר 2009 ארנסון הבקיע את שערו הראשון עבור פליימות' בניצחון 1-4 נגד רדינג, והפך לכדורגלן ה-500 שכבש עבור בקבוצה. בינואר 2010, ארנסון האריך את חוזהו בקבוצה עד קיץ 2012.
ביוני 2011 ארנסון התחיל להתאמן בהארטס מליגת העל הסקוטית, אך לבסוף חתם באברדין ב-18 ביולי. ב-23 ביולי 2011 ארנסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד סט. ג'ונסטון. ב-15 באוקטובר, ארנסון הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד דנדי יונייטד. ב-2 בינואר 2012 ארנסון הבקיע את השער הניצחון בניו פירם נגד דנדי יונייטד.
ביוני 2012, ארנסון חתם ברוטרהאם יונייטד מפוטבול ליג השנייה. ארנסון, היה שותף לעלייה של הקבוצה תוך שנתיים לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-29 ביוני 2015, ארנסון לשנתיים וחצי חתם במאלמה מליגת העל השוודית.
ב-30 בינואר 2017, ארנסון חתם באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-14 ביולי 2017, ארנסון חזר לאברדין.
ב-24 ביולי 2018, ארנסון חתם בגנצ'לרבירליגי מהליגה הטורקית הראשונה.
בינואר 2019, ארנסון חתם לשנתיים בויקינגור.

קריירה בינלאומית

במרץ 2005 ארנסון זומן לראשונה לסגל נבחרת איסלנד. ב-30 במרץ 2005 ארנסון ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד איטליה. ב-12 באוקטובר 2005, ארנסון הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 נגד שוודיה.
ארנסון, נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 ומונדיאל 2018.
דובט גנהורה

ביוגרפיה

דובט גנהורה נולדה בחוף השנהב. אביה הוא הפרקשניסט (נגן כלי הקשה) בוני גנהורה, ממקימי כפר האמנים קי-יי מבוק (Ki-Yi M'Bock) הממוקם ליד אביג'אן. זהו גם המקום בו דובט רכשה את החינוך המוזיקלי שלה.
בשנת 1996 הכירה את הגיטריסט הצרפתי קולין לרוש דה פלין (Colin Laroche de Feline), אשר ביקר בקי-יי מבוק. השניים התחתנו ובשנת 1999 עזבו לצרפת בעקבות המתחים הפוליטיים והחברתיים ששררו באותה תקופה באביג'אן.

קריירה

בשנת 1999 דובט הקימה עם קולין בעלה את הצמד המוזיקלי Ano Neko (קרי, "בוא ניצור ביחד") והצמד הופיעו ברחבי צרפת בשנים 1999-2000. ב-2001 הם חזרו לאביג'אן, שם הופיעו בפסטיבל MASA Off והקליטו שירים נוספים ובשנת 2002 חזרו לצרפת. ב-2003 העשייה המוזיקלית שלהם התמקדה בדובט והם צרפו להרכב שלהם זמר ליווי ונגן כלי הקשה. ב-2004 יצא אלבומה הראשון של דובט, “Ano Neko“, בהפקתו של Contre Jour. מאז היא הספיקה להוציא את האלבומים Na Afriki ב-2007, Djekpa La You ב-2010, Na Drê ב-2014 ובמאי 2018 צפוי לצאת אלבומה החמישי MIZIKI. 
בשנת 2005 הופיעה בישראל בפסטיבל מינטה למוזיקת עולם שהתקיים במרכז סוזן דלל בתל אביב בין התאריכים 30 ביוני- 2 ביולי.
ב-2006, הייתה מועמדת על ידי רדיו 3 של ה-BBC, לקבלת פרס למוזיקת עולם תחת הקטגוריה "האומן החדש הטוב היותר". בשנת 2010, בטקס פרסי הגראמי ה-52, היא זכתה בפרס ההופעה האורבנית/אלטרנטיבית הטובה ביותר, אותו חלקה עם India.Arie, עבור השיר “Pearls”.

סגנון ומוזיקה

המוזיקה של דובט משלבת בין מגוון רחב של מנגינות ומקצבים אפריקאים, המועברים בצליל הדומה לג'אז. היא שרה בצרפתית וב-7 שפות אפריקאיות שונות. הלהקה שלה מורכבת מזמרי רקע ונגנים צרפתים וטוניסאים המלווים את השירה שלה בגיטרה ובמגוון כלי הקשה וכלי נגינה אפריקאים מסורתיים כגון קלימבה (בשמו הנוסף, סנזה), באלאפון (קסילופון אפריקאי, באנגלית: Balafon) ותופי בונגו (באנגלית: Bongos).
לרוב שיריה של דובט עוסקים בנושאים חברתיים חשובים כמו מאבק הנשים בחברה האפריקאית, חשיבות המשפחה ואיידס. השירים שלה עוסקים לעיתים קרובות בילדים ובחוויית ההורות; בשיר "Télodé" היא מעודדת הורים לאפשר לילדיהם לצאת לעולם ולהביע את עצמם. בשיר "Khabone-n'Daw" היא מביעה עמדה נחרצת נגד גילוי עריות. בשיר "Djiguene" היא שרה על נשים מכל העולם אשר נלחמות על החופש שלהן ודואגות לסביבה ולמשפחה שלהן. כמו כן, רבים משיריה עוסקים בילדות שלה, בחיים בקהילת האומנים ובהוקרת תודה לאנשים שעזרו לה במהלך הדרך.ג'ון לסק מרדיו 3 של ה-BBC אמר שכאשר דובט מופיעה על הבמה היא "תוססת ואנרגטית", כמו כן הוא הוסיף ש"היא בורכה בקול עוצמתי ובכריזמה מדבקת."
יוסף פרס

יוסף פרס הוא רופא ישראלי מומחה ברפואת ילדים, ראומטולוגיה ורפואה דחופה. מכהן כמנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.

ביוגרפיה

פרס למד רפואה באוניברסיטת קובנה בליטא בשנים 1971 עד 1977. ב-1978 החל בסבב התמחות במרכז רפואי סורוקה בבאר שבע. בשנים 1984 עד 1990 התמחה ברפואת ילדים בסורוקה. בשנים 1993 עד 1994 עשה התמחות-על בראומטולוגיה בבית החולים לילדים סיק-קידס  בטורונטו שבקנדה. שימש מנהל המחלקה לרפואה דחופה בילדים בסורוקה וכיו"ר החטיבה לרפואת ילדים בסורוקה. 
ב-2002 מונה לפרופסור חבר בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון. בינואר 2008 מונה למנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים. בשנת 2010 מונה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2014 זכה בפרס "ליטא הגלובלית".
פרס נשוי לד"ר פרננדה פרס, מנהלת היחידה להריון בסיכון גבוה בסורוקה. אב לשתי בנות.
גבי לסקי

ביוגרפיה

גבי לסקי נולדה ב-1966 במקסיקו סיטי שבמקסיקו. עלתה לבדה בגיל 15 ונקלטה בפנימייה של עליית הנוער. משפחתה עלתה אחר-כך. שירתה כקצינה בגדנ"ע.
למדה במכללה למנהל, אוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
היא שותפה במשרד עורכי דין שהקימה, "גבי לסקי ושות'", העוסק בדיני חופש הביטוי והזכות למחאה. ייצגה במספר תיקים בעלי פרופיל ציבורי גבוה ושימשה יועצת משפטית של ארגוני מחאה, בהם משפטה של דפני ליף (שהסתיים בזיכוי) ושאר פעילי המחאה החברתית, חושף השחיתויות רפי רותם, יונתן פולק מתנועת אנרכיסטים נגד הגדר, ארגון גוש שלום בעתירה נגד חוק החרם, פעילות ארגון מחסום ווטש, ארגון בצלם, דארין טאטור ועהד תמימי. הייתה יו"ר ועדת חקיקת זכויות אדם בלשכת עורכי הדין.
לסקי היא פעילה פוליטית פמיניסטית וחברתית שנים רבות כחלק ממפלגת מרצ. היא משמשת כ"שופטת" בבית הדין העממי לדיור הציבורי, חתמה על הקול הקורא למען יונתן היילו, וכיהנה כמזכ"ל שלום עכשיו בראשית המאה ה-21. בבחירות המוניציפליות בשנת 2013 נבחרה לחברת מועצת עיריית תל אביב מטעם מרצ תל אביב-יפו ויזמה את אימוץ החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם, בדבר שילובן של נשים במוקדי קבלת החלטות, כחוק עירוני בת"א. היא יו״ר הוועדה העירונית לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, ויועצת ראש העיר לנושאי קיימות ואורבניות. זכתה בשנת 2012 באות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח.
נבחרה למקום השביעי ברשימת מועמדי מרצ לכנסת העשרים, אך מרצ זכתה בחמישה מנדטים בלבד והיא לא נכנסה לכנסת.
שובצה במקום הרביעי ברשימת מרצ בבחירות למועצת העיר תל אביב בשנת 2018, אך מפלגתה זכתה בשלושה מושבים בלבד ולסקי נותרה מחוץ למועצה.
לסקי, אם לשניים, מתגוררת בתל אביב.
Revue des Études Juives

Revue des Études Juives (בתרגום מצרפתית: כתב עת למחקרי יהדות, בראשי תיבות: REJ) הוא רבעון צרפתי שנוסד בפריז ביולי 1880 על יד האגודה למחקרי יהדות (Société des Études Juives). בתחילה הוא הוצא לאור בהנהלתו של איזידור לב, ואחרי מותו ב-1892 על ידי ישראל לוי. כתב העת המשיך בדרך של חכמת ישראל, והוא מוקדש למחקר מדעי ולפרסום טקסטים שלא הודפסו קודם לכן בתחום היהדות.
כתב העת מסודר לפי כרכים. שניים מהם מכילים את המאמרים של אותה שנה. כל אחד מכרכים אלה כולל שתי חוברות. כמעט בכל אחת מהחוברות יש גם חלק ביבליוגרפי המוקדש למחקרים עדכניים על התרבות היהודית. התורמים לכתב העת הם בני לאומים שונים ומשתייכים לאוניברסיטאות או מכוני מחקר שונים כמו המרכז הלאומי למחקר מדעי (Centre national de la recherche scientifique).

היסטוריה

בין התורמים הראשונים ל-REJ היו וילהלם באכר, יוסף והרטוויג דרנבורג, איזידור לב, צדוק כהן, דוד קאופמן, שמואל אברהם פוזננסקי, יצחק ברוידה, אברהם אפשטיין. 
המחבר הפורה מבין אלה היה איזידור לב (Isidore Loeb), שבנוסף לסקירות הביבליוגרפיות שלו, העשיר את כתב העת במספר אב של טקסטים בנושאים שונים. עניין רב יש בסדרת מאמרים מאת יוסף דרנבורג בנושאי המקרא וסדרה על ספרות רבנית. עניין רב יש גם בסדרה מחקרי מקרא (Recherches bibliques) מאת יוסף הלוי וכן בסדרת מאמרים על ארכאולוגיה מקראית הכוללים גם טקסטים אשוריים בהם יש תכתובת בין מנהיגים מזרחיים והמלכים המצריים אמנחותפ השלישי ואחנתון 
אחרי ישראל לוי נערך כתב העת על ידי מוריס ליבר, ז'וליאן וייל, ז'ורז' ויידה, ז'ראר נהון, שארל טואטי, ז'ילבר דהן וסימון קלוד מימוני.
כיום עורכים אותו ג'וזה קוסטה, ז'אן-פייר רוטשילד ופיטר נהון.
קלארקסוויל

היסטוריה

עד המאה ה-19 האזור בו נמצאת העיר היום היה מיושב על ידי שבטים אינדיאנים שונים, כשהעיקרי מביניהם הוא הצ'רוקי. ב-1838 הממשל הפדרלי של ארצות הברית אילץ את האינדיאנים המקומיים לעבור לטריטוריה האינדיאנית (באוקלהומה של היום) במה שנודע כ"מסלול הדמעות" (Trail of Tears).
ההתיישבות הלא-אינדיאנית באזור החלה בשנות ה-70 של המאה ה-18. לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית בערך באותו זמן, הממשל העניק אדמות באזור לחיילי הצבא הקונטיננטלי שפורק עם סיום המלחמה. אותם חיילים הגישו ב-1784 בקשה לאספת הנבחרים של קרוליינה הצפונית (שטחי טנסי היו שייכים באותו זמן לקרוליינה הצפונית) להקים עיירה בשם קלארקסוויל. אספת הנבחרים של קרוליינה הצפונית אישרה את הבקשה וייסדה באופן רשמי את העיירה ב-29 בדצמבר 1785. העיירה נקראה על שמו של ג'ורג' רוג'רס קלארק, מפקד בצבא הקונטיננטלי ואחיו של מגלה הארצות ויליאם קלארק.
קלארקסוויל גדלה בהדרגה כשהכלכלה המקומית התבססה על מסחר בטבק. ב-1855 היא קיבלה מעמד של עיר. ב-1859 נחנך קו רכבת בין ממפיס ולואיוויל בקנטקי שעבר דרך קלארקסוויל. ב-1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, העיר נכבשה ללא קרב על ידי צבא האיחוד לאחר שחיילי צבא הקונפדרציה ששהו בקלארקסוויל נטשו אותה.
העיר התאוששה במהירות לאחר המלחמה והחלה לשגשג, עד שב-1878 פרצה שריפה גדולה שהשמידה חלקים גדולים ממרכז קלארקסוויל. הנזקים שוקמו כעבור זמן קצר.
העיר גדלה באופן משמעותי בשנות ה-20 של המאה ה-20. במלחמת העולם השנייה נבנה בקרבת העיר בסיס צבאי בשם קמפ קמפבל (כיום פורט קמפבל). בבסיס הוצבו אלפי חיילים והוא תרם רבות לכלכלת קלארקסוויל.

חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת המדינה אוסטין פי.

תחבורה

במרחק של 11 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר נמצא נמל התעופה האזורי קלארקסוויל-מחוז מונטגומרי, המשמש בעיקר לתעופה כללית. כמו כן העיר נמצאת קרוב יחסית לנמל התעופה הבינלאומי נאשוויל.
העיר נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 24, המקשר בין צ'טנוגה ומדינת אילינוי.
הגר להב

הגר להב (נולדה ב-5 במאי 1966) היא מרצה בכירה וחוקרת במחלקה לתקשורת במכללת ספיר, המתמחה במחקרי עיתונות, מחקר פמיניסטי של המדיה וסוציולוגיה של האמונה, ולשעבר סגן ראש מערכת החדשות של עיתון הארץ.

ביוגרפיה

להב נולדה בקיבוץ חורשים, בת ליונת להב ודורון רוזנטל. היא עברה בגיל הנעורים לכפר סבא וחיה בתל אביב מאז 1985. ב-1997 נישאה ליוסי קסוטו. אם לאוראי (נולד ב-1998) ועומר (נולד ב-1999). 
את התואר הראשון שלה עשתה להב באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה, והשלימה אותו בהצטיינות ב-1989. במהלך התואר שימשה כעוזרת מחקר של פרופ' אבי בן צבי והחלה לעבוד בדסק החדשות של עיתון הארץ. להב עבדה בעיתון במגוון של תפקידי עריכה וכתיבה, והייתה בין היתר רכזת כתבים, ראש דסק החדשות, כתבת לענייני משרד ראש הממשלה דאז (בנימין נתניהו בקדנציה הראשונה). תפקידה האחרון בעיתון היה סגן ראש מחלקת החדשות של העיתון, ממנו פרשה בשנת 2000. 
בשנת 1999 החלה להב לימודי תואר שני בתוכנית לתקשורת פוליטית, בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בהצטיינות יתרה בשנת 2002. התיזה שלה, "סדר יום תקשורתי ותרבות דומיננטית: המקרה הישראלי", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' גד ברזילי, עסקה בסדר היום של כותרות העיתונים הישראליים המרכזיים במשך 30 שנה. בשנת 2003 זכתה להב בפרס דן דוד לחוקרים צעירים על עבודת התיזה. 
בין השנים 2006-2003 למדה להב לתואר שלישי בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתה של פרופ' דפנה למיש. הדוקטורט שלה, "שקופות: פטריארכיה ועריכה בטקסט העיתונאי", עסק באופן שבו העיתונים ידיעות אחרונות, מעריב והארץ סיקרו פרשת אונס קבוצתי בתיכון ברמת השרון ב-1999. המחקר חשף את האופן שבו כל העיתונים, למרות ההבדלים ביניהם, מסגרו את הפרשה באופן פטריארכלי. 
החל משנת 2007, להב היא חברת הסגל הבכיר במחלקה לתקשורת במכללה האקדמית ספיר.

פעילות אקדמית ותחומי מחקר

להב נחשבת לחלוצה במחקר פמיניסטי של ייצוג תקיפות מיניות בעיתונות. בעברית התפרסמו שני מאמרים שלה על הנושא - "'מקרה מזעזע': סיקור תקשורתי של תקיפות מיניות בישראל" (2008), ו"'הנאשמת', 'הסיוט' ו'התות המכני'" (2009). שני המאמרים הפכו לאבני יסוד בחקר הסיקור התקשורתי של תקיפות מיניות בישראל, ונלמדים בקורסים רבים באקדמיה.
בנוסף לכך פרסמה להב מאמרים העוסקים בסוציולוגיה של העיתונות בכתבי עת אקדמיים בינלאומיים רבים. חלק ניכר מעבודתה זו נעשתה בשיתוף פרופ' צבי רייך מאוניברסיטת באר שבע. במקביל לחקר העיתונות, מאז 2005 עוסקת להב גם בסוציולוגיה של האמונה, תחום מחקר המתמקד באופנים ובמשמעויות של אמונות, במרחבים חילוניים ודתיים כאחד. במסגרת זו מתמקדת להב בחקר חילונים-מאמינים יהודים בישראל. להב טוענת כי כ-25% מהאוכלוסייה היהודית בישראל מגדירה את עצמה כחילונית, אך גם מאמינה באלוהים, והיא בוחנת את הזהות, מערך האמונות, הפרקטיקות והחוויות של חברי קבוצה זו. היא פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת בינלאומיים על התופעה, ואף הפעילה לתקופה מסוימת בלוג בשם "אלוהים בלי כיפה", שעוסק גם בתופעה.
במכללת ספיר מלמדת להב קורסים תאורטיים על תקשורת, עיתונות, אמונה במרחבים חילוניים ואמונה ותקשורת.
אנג'לה דייוויס

נעורים

דייוויס נולדה בנולדה ב-26 בינואר 1944 בברמינגהאם, אלבמה, ב"גבעת הדינמיט", שכונה בה היה קונפליקט גזעי חריף.
אמה של אנג'לה, סאלי בל דייוויס, הייתה מהמארגנים של "קונגרס צעירי הדרום השחורים", ארגון שהושפע מאוד מהמפלגה הקומוניסטית. כתוצאה מכך, בילדותה אנג'לה דייוויס הייתה מוקפת בפעילים קומוניסטים, דבר שהשפיע מאוד על השקפת עולמה.
דייוויס זכתה למלגת לימודים באוניברסיטת ברנדייס שבוולת'ם, מסצ'וסטס, שם הייתה אחת משלושת הסטודנטים השחורים היחידים בקרב תלמידי השנה הראשונה. בתקופה הזו היא הכירה את הפילוסוף הרברט מרקוזה והחלה ללמוד אצלו. ב-1962 נכחה ב"פסטיבל הנוער והסטודנטים העולמי" בהלסינקי, פינלדנד. עם חזרתה ב-1963, נחקרה על ידי ה-FBI בנוגע להשתתפות בפסטיבל בעל נותני חסות קומוניסטים.
במהלך שנתה השנייה בברנדייס, בחרה דייוויס בתואר בצרפתית, והתעמקה בפילוסופיה של ז'אן פול סארטר. היא התקבלה לתוכנית לימודים בצרפת של המילטון קולג'. בזמן שהייתה בצרפת, שמעה דייוויס על פיצוץ הכנסייה בברמינגהאם, שבוצע על ידי חברי הקו קלוקס קלאן ב-1963. האירוע השפיע עליה מאוד מכיוון שהכירה באופן אישי חלק מהקרבנות. לקראת השלמת התואר בצרפתית, הבינה דייוויס שבעצם ברצונה להתמקד בפילוסופיה. היא השלימה את לימודיה באוניברסיטת ברנדייס בהצטיינות בשנת 1965, כחברה באחווה היוקרתית פי בטא קפא, הידועה בדבקות במצוינות אקדמית באומנויות ומדעים. לאחר מכן החלה ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט. דייוויס קיבלה מלגה של מאה דולר לחודש, ותחילה גרה אצל משפחה גרמנית. בהמשך עברה עם קבוצת סטודנטים לגור בלופט במפעל ישן. רבים מהסטודנטים שהתגוררה עמם היו פעילים באיגוד הסטודנטים הסוציאליסטים הגרמני, וגם היא לקחה חלק בפעילות שלהם. לאחר שנתיים של לימודים בגרמניה, עברה דייוויס לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בה השלימה תואר שני. כמו כן קיבלה דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת הומבולדט שבמזרח ברלין.

חייה הבוגרים

החל מ-1969 דייוויס עבדה כפרופסור במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). היו לה גם הצעות עבודה מאוניברסיטת פרינסטון ומאוניברסיטת סווטארטמור, אך היא העדיפה את UCLA משיקולי מיקום. באותה תקופה היא הייתה ידועה כפמיניסטית רדיקלית, חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וקשורה למפלגת הפנתרים השחורים. עקב לחץ ממושל קליפורניה, רונלד רייגן, חבר המנהלים של האוניברסיטה פיטר אותה בשנת 1969, באשמת חברות במפלגה הקומוניסטית. הדבר גרר מחאה של איגוד הפרופסורים באוניברסיטאות האמריקאי. היא הוחזרה לתפקידה כאשר השופט ג'רי פאצ'ט פסק כי לא ניתן לפטר אותה עקב קשריה עם המפלגה הקומוניסטית.
ב-20 ביוני 1970 חבר המנהלים פיטר את דייוויס על שימוש ב"שפה מסיתה" בארבעה מנאומיה. הדוגמאות כללו בין היתר את כינוי המשטרה "חזירים".
דייוויס הייתה ממגניהם של "האחים סולדאד", שלושה אסירים שהואשמו ברצח שומר בבית הסוהר סולדאד שבקליפורניה. ימים ספורים לפני המשפט, צעיר אפרו-אמריקאי חמוש השתלט על אולם בית המשפט, וחטף את השופט הרולד היילי, התובע גרי תומאס ושלוש נשים מחבר המושבעים. חילופי אש פרצו בניסיונם לעזוב את שטח בית המשפט, ובהם נהרגו מספר אנשים, ביניהם השופט. הנשק שבו נהרג השופט היה רשום על שם אנג'לה דייוויס, והיא הואשמה בניסיון חטיפה וברצח. צו מעצר הוצא נגדה ב-14 באוגוסט 1970, וב-18 באוגוסט היא הוכנסה לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. עקב כך דייוויס נמלטה מקליפורניה. היא נעצרה על ידי ה-FBI ב-13 באוקטובר בניו יורק. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, בירך את ה-FBI על "לכידתה של הטרוריסטית המסוכנת, אנג'לה דייוויס". 

ב-1972 בית המשפט זיכה את דייוויס מכל סעיפי כתב האישום.
נפת רמאללה

היסטוריה

ביולי 1922 הייתה הנפה חלק ממחוז ירושלים-יפו. בשנת 1924 הופרדו מחוזות יפו וירושלים.
לפי תוכנית החלוקה יועד שטח הנפה להיכלל בתחומי המדינה הערבית.
בעקבות מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק של 1949 צורף חלק מזערי משטח הנפה למחוז המרכז בישראל ואילו רוב השטח הפך לחלק מן הגדה המערבית, שהייתה בשליטת ממלכת ירדן. בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, נכבש השטח בידי צה"ל.
בעקבות הסכמי אוסלו בתחילת שנות ה-90 והקמת הרשות הפלסטינית הוקמה  נפת רמאללה ואל-בירה, המשתרעת על אותו שטח, בקירוב.
גוגול

גוּגוֹל (Googol) הוא המספר 10¹⁰⁰, כלומר הספרה 1 ובעקבותיה מאה אפסים. המונח נטבע על ידי מילטון סירוטה בן התשע, אחיינו של המתמטיקאי האמריקאי אדוארד קאסנר, והוא מתועד לראשונה במאמר של קאסנר משנת 1938. ב-1940 זכה המספר לפרסום בציבור הרחב, כשקאסנר הציג אותו בספרו "מתמטיקה והדמיון".
כבכל מספר שהוא חזקה שלמה של 10, גורמיו הראשוניים של המספר גוגול הם 2 ו-5 בלבד. בייצוג בינארי הוא נכתב באמצעות 333 ספרות.
למספר גוגול אין כל תפקיד משמעותי במתמטיקה. קאסנר השתמש בו כאמצעי המחשה, על מנת להדגים את ההבדל בין מספר גדול עד מעבר לדמיון, כמו גוגול - שהוא גדול ממספר החלקיקים האלמנטריים ביקום הידוע (כ-10⁸⁷) לבין האינסוף עצמו. אף על פי שגוגול אכן מספר גדול, פעולות מתמטיות פשוטות מניבות מספרים גדולים יותר. למשל, המספר 70 עצרת (!70) הוא מאותו סדר הגודל של גוגול.
מנוע החיפוש גוגל נקרא על שם המספר גוגול, ומטה החברה אף נקרא גוגלפלקס. בגלל שגיאת כתיב של אחד ממקימי החברה כאשר הוא בדק אם הדומיין לאתר היה פנוי, מנוע החיפוש נקרא גוגל ולא גוגול.
עיתון מתעד

עיתון מתעד (באנגלית: Newspaper of record) הוא מושג בעיתונות ולו שתי משמעויות. האחת, עיתון רשמי מטעם המדינה אשר מפרסם חוקים, תקנות והודעות רשמיות של גופי המדינה. השנייה, עיתון הנחשב לאמין, מקיף ובעל תפוצה רחבה, כך שהידיעות שבו נחשבות לבעלות אמינות מיוחדת בקשר לאותה מדינה.
העיתונים במשמעות הראשונה של המושג, נקראים לרוב גאזט, בהם ניתן למנות את הלונדון גאזט, Canada Gazette וה-The Hong Kong Special Administrative Region Gazette. בישראל העיתון המתעד הרשמי הוא רשומות.

עיתון מתעד (מוניטין)

במשמעות השנייה, עיתון מתעד הוא עיתון בעל מוניטין רב כעיתון אמין ולכן ניתן לצטט ממנו ולעשות בו שימוש (לעיתים קרוי עיתון זה בביטוי צרפתי, Presse de référence).
תג (גופן)

גופנים ללא תגים

גופנים ללא תגים, המכונים גופני סן-סריף (sans serif) התפתחו למעשה רק בעידן הדפוס המודרני. גופנים ללא תגים, המכונים גם "גותיים" מתחלקים למספר קבוצות: גרוטסקיים, נאו-גרוטסקים, הומניסטים וגאומטרים.