google/wiki40b huggingface dataset:
Open Your Heart

רקע וכתיבה

השיר במקור היה שיר רוק אנ' רול תחת השם "Follow Your Heart" שנכתב עבור הזמרת סינדי לאופר על ידי גרנדר קול ופיטר רפלסון. מדונה שבאותה תקופה חיפשה שירים עבור האלבום קיבלה את השיר בסופו של דבר ושינתה את המילים שלו ביחד עם פטריק לאונרד שיתאים יותר לז'אנר הפופ. 
מבחינה לירית השיר הוא שיר אהבה בו מדונה מבטאת את התשוקה המינית שלה.

ביקורת והופעה

השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים ששיבחו את הפשטות שלו. השיר זכה להצלחה כאשר הגיע לעשירייה הפותחת בבלגיה, קנדה, אירלנד, איטליה, הולנד ובריטניה ובנוסף גם למקום הראשון בארצות הברית מה שהפך עד לאותו זמן לשיר החמישי של הזמרת לעשות זאת. 
הקליפ לשיר מציג סיפור אשר שונה ממילות השיר, כאשר במהלך הקליפ מדונה מגלמת רקדנית אקזוטית במועדון בו היא מתרועעת עם ילד קטן ונמלטת משם. הקליפ זכה לביקורות חיוביות רבות אך גם ביקורות שליליות רבות על כך שבחרה לעשות שימוש בילד. הקליפ הוא מחווה לשחקניות לייזה מינלי ומרלן דיטריך. 
את השיר מדונה ביצעה במהלך הקריירה שלה ב-3 מסיבובי ההופעות שלה, "Who's That Girl World Tour", "Blond Ambition World Tour" ו-"The MDNA Tour". במהלך השנים השיר זכה לקאברים רבים ואף גם הופיע בסרט קרוסרודס בו שיחקה הזמרת בריטני ספירס בתפקיד ראשי. כמו כן, הקליטה עפרה חזה את השיר מחדש, תוך שהוציאה אותו כסינגל רשמי.
הקהילה היהודית ברקסינגן

הקהילה היהודית ברקסינגן (גרמנית: Rexingen) במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה התקיימה מאז המאה ה-16, עד לשנת 1942. בית הכנסת הראשון בעיר נחנך בשנת 1710, והוחלף בבניין נאה ומרווח בשנת 1835. בשנת 1824 ייסדה הקהילה בית ספר יסודי.

תולדות הקהילה

היהודים הראשונים שהתיישבו דרך קבע ברקסינגן בשנת 1649, וולף פולאק ודוד בוכבינדר, נמלטו אליה עם משפחותיהם מפולין מפחד הפרעות ת"ח ות"ט. בשנת 1710 הגביל השלטון ברקסינגן את מספר המשפחות היהודיות ל-18. על היהודים, שהיו במעמד יהודי חסות, הוטל לשלם דמי-חסות חד פעמיים כגון מסי לידה, פטירה ונישואים, פטור משירות צבאי בנוסף למיסים מיוחדים כגון מימון אווזים לשליטי העיר לחג מרטין הקדוש.
בשנת 1790 פרצה שריפה גדולה בעיר ממנה נפגעו בעיקר תושבי הרובע היהודי, שנשארו ללא מקום מגורים. למרות מצבם, הכפיל מושל העיר את דמי החסות פי 10. על יהודי העיר נאסר בשנת 1803 להחזיק במקרקעין שלא לצורכי מסחר, ואלו ששכרו בתים של נוצרים הצטוו לפנות את מקום מגורים. יהודי רקסינגן התפרנסו בעיקר ממסחר בתבואות, בקר ועורות, ועם פרסום "חוק היהודים" בשנת 1828 , גם מחקלאות ונדל"ן. 
הקהילה היהודית שהיוותה שליש מאוכלסיית המקום, נשאה אופי אורתודוקסי ואנשיה הרבו לקבוע עיתים ללימודים תורניים. במשך שנים רבות פעלו בה האגודות "תלמוד תורה" ו"אומרי תהילים", וכן קופת "עזרה בצרה" שסייע למשפחות יתומות. אנשי הקהילה התייחסו יפה לעוברי אורח יהודים ממזרח אירופה וגם תמכו בגובי כספי החלוקה בירושלים. כמו כן תרמו בעין יפה למגביות ציוניות.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 66 מצעירי הקהילה, מתוכם 14 לא חזרו. בהם הסגן יוסף צינדרפר, מהטייסים היהודיים הראשונים בגרמניה. בשנת 1932 מנתה הקהילה 562 נפשות. באותה עת התקיימה בעיר אספה אזורית של "האיגוד לשמירת האינטרסים של היהדות החרדית".
בשנת 1938 עלו במרוכז כ-38 מצעירי רקסינגן והקהילות הסמוכות, והקימו את המושב השיתופי שבי ציון. 
בליל 9 בנובמבר 1938 פלשו אנשי האס אה לבית הכנסת, עקרו את הנברשות והעלו באש ערימה של ספרי תורה ותשמישי קדושה. לאחר מכן העלו גם את הבניין באש. הבניין שופץ לאחר המלחמה ומשמש את הכנסייה האוונגלית. מבין 128 יהודי רקסינגן שגורשו למחנות ריכוז, שרדו את השואה צעיר אחד ו-3 נשים. 174 מיהודי העיר הספיקו להגר לפני המלחמה, רובם לישראל ולארצות הברית.
יחסי ברזיל–גינאה המשוונית

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין רפובליקת גינאה המשוונית כוננו ב-1974, כשש שנים לאחר זכייתה של המדינה בעצמאותה מספרד. לשתי המדינות קשרים היסטוריים עם פורטוגל כאשר גינאה המשוונית נשלטה כ-300 שנים בידי פורטוגל וברזיל גם היא. השפה הפורטוגלית מהווה שפה רשמית בשתי המדינות ושתיהן חברות בארגון קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית.
בחודש יולי 2010 ביקר נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה בגינאה המשוונית. במהלך הביקור חתם הנשיא על מספר הסכמי שיתוף פעולה בין שתי המדינות וקרא להחלפת שיטת המשטר במדינה לשיטה דמוקרטית יותר בה לאזרחים יש יותר כוח בתהליך בחירת ראש מדינתם.
בחודש דצמבר 2011 במהלך ביקור דיפלומטי של דיפלומט ברזילאי בגינאה המשוונית הוא נדבק במלריה ונפטר, במשרדי החוץ של שתי המדינות הביעו תנחומים על הפטירה.
בפברואר 2013 ביקרה נשיאת ברזיל דילמה רוסף בגינאה המשוונית על מנת להשתתף בוועידה השלישית של מדינות אפריקה ודרום אמריקה.

יחסים כלכליים

חברות ברזילאיות רבות פועלות במדינה ובין שתי המדינות מתקיים סחר בילטרלי גדול, הנסמך ברובו על ייבוא הנפט של ברזיל מגינאה המשוונית.
יהושע אובסי

יהושע אובסֵי (1883, קרליץ, פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 14 בדצמבר 1957, רמת גן) היה סופר עברי, עורך, מבקר, עיתונאי, מורה ומסאי.

ביוגרפיה

יהושע אובסי אובסייביץ' בורישנסקי נולד בשנת 1883 בעיירה קרליץ שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה). קיבל חינוך מסורתי ותורני, למד בישיבות של מיר ושל וולוז'ין. בגיל הנעורים רכש לו השכלה כללית, והיה תלמיד ברשת בתי הספר של חברת מפיצי השכלה, קודם ברוסיה ואחר כך בעיר גרודנה שברוסיה הלבנה. החל בעבודת ההוראה כבר בשנת 1910, בעודו נער.
בשנת 1915 היגר יהושע אובסי למערב אירופה, קודם לדנמרק, ואחר כך לאנגליה. מאנגליה המשיך בדרך הגירתו לארצות הברית, אליה הגיע בשנת 1918. שם שהה כמעט 40 שנה, ושימש כמורה במוסדות שונים, עד עלייתו לישראל באביב תשט"ז (1955).
אובסי נפטר ברמת גן בסוף שנת 1957, ערירי. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
ראשית פרסומיו של אובסי בעיתונות העברית הייתה בעיתון "המליץ", ומאז פרסם את רשימותיו מסותיו מאמריו וביקורותיו בעתונים עבריים רבים, ואפילו בכמה במות יידיש. לאחרונה שוב נזכר אובסי, כמי שהכיר בגדולתו של הסופר ס. יזהר, יחד עם מעטים נוספים, מיד עם פרסום סיפורו הראשון "אפרים חוזר לאספסת", בכתב העת "גליונות" של יצחק למדן, בקיץ 1938.
יגאל לרר

ביוגרפיה

נולד בירושלים לשרה ולחזן יהושע לרר, החזן הראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב ובתי הכנסת הגדול בלונג איילנד ובאנטוורפן. בגיל שלוש עזבה משפחתו את הארץ למספר שנים ועברה לאנטוורפן, והוא שב ארצה בגיל 14. למד במדרשיית נעם בפרדס חנה, לאחר מכן, בשנת ה'תשל"ג עבר ל"ישיבת בית התלמוד-גור אריה חיים ברלין" בראשות הרבנים דב שוורצמן ויצחק הוטנר. לאחר תקופה קצרה, עבר לישיבת מרכז הרב, שם למד אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב שאול ישראלי ורבו המובהק הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. כמו כן, במשך שנים רבות למד אצל הרב חיים צימרמן. הוסמך לרבנות וקיבל כושר לרב עיר מהרב שפירא. בהמשך, הוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, ישראל מאיר לאו ואליהו בקשי דורון.
שימש כ'נושא ונותן' בישיבה, ובשנת ה'תשנ"ג התמנה לר"מ. במסגרת תפקידו כר"מ בישיבה, מעביר שיעורים בסוגיות בעיון לפי סדר המסכתות הנלמדות בישיבה, שיעור בספר "חידושי הגר"ח מבריסק על הרמב"ם", ושיעור בנושאים לפי סדר פרשיות השבוע.
בשנת ה'תש"ס התמנה לדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע. בשנת ה'תשס"ח עבר לבית הדין בפתח תקווה, ובשנת ה'תשע"ה התמנה לאב"ד בפתח תקווה.
מלבד היותו אב"ד בפתח תקווה ור"מ בישיבת מרכז הרב, הקים בשנת ה'תשע"ד כולל בפתח תקווה, שמהווה שלוחה של ישיבת מרכז הרב והוא משמש כנשיאו ומעביר בו שיעורים רבים. כמו כן, מעביר שיעורים רבים ברחבי העיר. בעבר העביר באופן קבוע שיעורים בישיבת נחלים ובישיבת דרכי נעם בפתח תקווה.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם "קנה לך חבר" - תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
הרב התגורר בירושלים במשך שנים רבות בבניין של רבני ישיבת מרכז הרב הסמוך לישיבה, ובשנת תש"ע עבר לפתח תקווה. נשוי לצביה, בתו של הרב יוסף בא-גד.
פונשל

גאוגרפיה

יחד עם הישויות העירוניות הסמוכות לה - קמרה דה לובוס, סנטה קרוס, מנישו וריביירה בראבה, גרים באזור פונשל 150,000 תושבים. היא נחשבת לעיר הפורטוגלית המאוכלסת ביותר מחוץ ליבשת אירופה בה נמצאת פורטוגל. פונשל ממוקמת במקום ייחודי על האי: "אמפיתיאטרון" טבעי מקיף את העיר, עם מדרונות קלים בתחילת נמל העיר שמתנשאים לגובה של 1,200 מטר.
סביבת העיר מציבה לה מקלט טבעי והיא שמשכה את המתיישבים הראשונים להתמקם באזור. פונשל עיר קוסמופוליטית ונופה העירוני נודע בזכות הפארקים הרבים שנמצאים בשטחה. בעיר ישנם הרבה מלונות, כולל מלונות מהדרגה הגבוהה ביותר. פונשל היא בירת מחוז מדיירה במשך יותר מחמש מאות שנים, ושמה נגזר כנראה בגלל שבסביבתה ישנו שפע של גידולי שומר (פונשו בפורטוגזית).
העיר נוסדה על ידי ז'ואו גונסלווש זארקו בשנת 1421, וקיבלה את התואר "עיר" בשנת 1508 על ידי מנואל הראשון, מלך פורטוגל. בתחילת המאה ה-15, מגלה הארצות הפורטוגלי אנטוניו פרננדש היה שליטה של העיר. במהלך המאה ה-16 פונשל נחשבה ליעד עצירה חשוב בין האינדים לעולם החדש. היא שימשה גם בתור שער הכניסה לסוכר ויין למדיירה.
נמלה של העיר פונשל הוא הנמל העמוס והעסוק ביותר באי מדיירה.
נמל התעופה כריסטיאנו רונאלדו שנקרא גם נמל התעופה פונשל, ממוקם במזרח העיר. ב-23 ביולי 2016 שונה השם הרשמי מ-"נמל התעופה מדיירה", לשמו של כוכב הכדורגל יליד העיר כריסטיאנו רונאלדו. נמל התעופה הזה נחשב לאחד המסוכנים בעולם: הוא נחצב בצלע הר והמסלול נמשך אל תוך האוקיינוס האטלנטי (על עמודים תומכים). המיקום הזה גורם לרוחות חזקות משני צידי המסלול בכיוונים שונים.
אריה לייב יפה

קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
אריה לייב יפה נולד בגרודנו שבאימפריה הרוסית ב-5 ביוני 1876, נצר למשפחת רבנים ידועה, ונכדו של הרב מרדכי גימפל יפה. בתחילה זכה לחינוך בחדר. בשנים 1891–1892 למד בישיבת וולוז'ין, ולאחר מכן למד פילוסופיה, מדעים ושפות אירופיות באוניברסיטאות היידלברג, פרייבורג ולייפציג עד לשנת 1901. יפה היה פעיל ציוני מנעוריו, וביטא את השקפת עולמו בשירים שכתב. השתתף בקונגרסים ציוניים ומילא שליחויות ציבוריות רבות מטעם "קרן היסוד", שהיה מנהלה. השתתף גם בעריכת העיתון העולם, אשר יצא לאור בוילנה. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והיה חבר ועד הצירים. היה עורך עיתון "הארץ" לתקופה קצרה, במהלך שנות ה-20.
במלחמת העצמאות נהרג בהתפוצצות מכונית תופת שהחדירו ערבים לשטח בית המוסדות הלאומיים בירושלים. נקבר בבית הקברות סנהדריה. לאחר מלחמת ששת הימים, הועבר לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
לייב יפה היה אחיו של בצלאל יפה, מראשוני העיר תל אביב.
לאחר מותו קבעה קרן היסוד את פרס לייב יפה לעבודות מחקר על שמו.
על שמו נקרא מושב העובדים תלמי יפה, רחוב בשכונת ארנונה בירושלים שבו התגורר, וכן רחובות בהרצליה, ברמת גן, בנתניה, בבאר שבע ובקריית חיים.
אביעד יפה

ביוגרפיה

יפה נולד בשנת 1923 ברחובות, בנם של המחנכים יצחק ובלהה יפה. כשהיה בן חודש עבר עם משפחתו להתגורר בירושלים, שבה היו הוריו ממייסדי שכונת בית הכרם. הוא למד בבית ספר התיכון בשכונה ולימודי מדעי הרוח באוניברסיטה העברית. בשנת 1936 הצטרף לארגון "ההגנה", וכן היה מראשי תנועת "המכבי הצעיר".
בשנים 1942-1945 לימד יפה בתיכון בית הכרם ובמכללה למורים על שם דוד ילין. פעילותו בהגנה נמשכה כחבר המחלקה הערבית של הש"י, ובמלחמת העצמאות השתתף בקרב הקסטל ובמצור על ירושלים. לאחר הכשרתו בקורס לדיפלומטים הצטרף בשנת 1949 לשירות החוץ ושימש בו בתפקידים שונים: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בקנדה (1953–1956), קונסול בניו יורק והממונה על מרכז ההסברה בארצות הברית (1957–1962) ומנהל מחלקת ההסברה במשרד (1965–1966). במקביל, החל בשנת 1965, הושאל למשרד ראש הממשלה וכיהן כמזכיר המדיני וראש הלשכה של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר אחריו. ביוני 1969, לקראת הבחירות לכנסת השביעית התפטר מתפקידו על מנת שיוכל להכלל ברשימת מפלגת העבודה לכנסת.
ב-1970 היה ממייסדי יד לוי אשכול.
בשנת 1972 נכנס יפה לכנסת השביעית במקומו של ראובן ברקת.
החל ב-1973 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט.
כהונתו של יפה נמשכה לאורך הכנסת השמינית ובשנה האחרונה לכהונתה (1977) מונה לכהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית. הוא נפטר יומיים לאחר הבחירות לכנסת התשיעית. הותיר את אשתו ושתי בנות: דורית הוק, אדריכלית, ורויטל יפה-כ"ץ, שופטת ונשיאת בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
יפה היה נשוי לאורה, בתו של הדיפלומט ואיש הציבור אליהו ששון ואחותו של הדיפלומט משה ששון.

היה אחיהם הצעיר של עמנואל יפה, מחנך שכיהן כמנהל המחלקה להכשרת מורים, כסמנכ"ל משרד החינוך וכיו"ר המזכירות הפדגוגית, ועמיקם יפה, מהנדס העיר ירושלים.
בשנת 2017, גילם את דמותו של אביעד יפה (כמזכיר המדיני וראש לשכתו של לוי אשכול) השחקן אלון אופנהיים בדרמת הטלוויזיה "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים". את הסרט ביים גדעון גנני. את דמותו של לוי אשכול גילם דב גליקמן. הדרמה שודרה בערוץ הציבורי.
תנור אדים

תנור אדים (באנגלית: Steam Oven) הוא תנור שפעולתו מבוססת על בישול האוכל באדים חמים.

היסטוריה

השימוש בתנור אדים כשיטת בישול החל לפני כמאה שנים בסין, שם האוכל היה מבושל באדים בעזרת סלי במבוק.

דרך פעולה

בתנור אדים יש מכל מובנה המלא במים, ואדי המים הם המרכיב העיקרי שמשמש בתהליך האפייה בו. הטמפרטורה השוררת בתנור אדים היא בדרך כלל 100-38 מעלות צלזיוס. ניתן לבשל בו מגוון רחב של מאכלים, אך בהיעדר גופי חימום הוא איננו מיועד להשחמה. קיימים דגמי תנורים המשלבים בישול באדים ובישול קונבנציונלי בתנור אחד.
מצפור אוכברג

יצחק אוכברג

יִצְחָק אוֹכְבֶּרְג (1878–1937) נולד באומן שבאוקראינה. בגיל 17 היגר לדרום אפריקה שם התעשר מהשקעות בנדל"ן ובעסקים אחרים. ב-1926 ביקר בארץ ישראל וב-1929 היה ציר בקונגרס הציוני בציריך. הרבה לתרום לארגונים יהודיים. בתרומתו הוקמה הקתדרה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. נפטר בגיל צעיר ובצוואתו הוריש 250.000 ליש"ט לקרן הקיימת לישראל. בכסף זה נקנו אדמות הקיבוצים דליה וגלעד. קיבוץ גלעד נקרא בראשיתו על שמו: "אבן יצחק".
ב-1921 יצא למזרח אירופה והביא משם לדרום אפריקה 187 ילדים יהודים יתומים, פליטי פוגרומים שפקדו את הקהילות היהודיות לאחר מלחמת העולם הראשונה, שם דאג לחינוכם ולמחסורם בשני בתי יתומים שהקים בקייפטאון וביוהנסבורג. הילדים כינו אותו "אבא אוכברג" ("Daddy Ochberg").

המצפור

המצפור נחנך ב-20 ביולי 2011 בנוכחות נציג שגרירות דרום אפריקה ונציג "ילדי אוכברג". על גבי סלעים ואבנים פוזרו 187 לוחות מתכת הנושאים את שמותיהם של הילדים שאותם הציל אוכברג. סיפור חייו של אוכברג והצלת הילדים מונצח על שני לוחות מתכת, בעברית ואנגלית.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-43

הסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית

Life and Nothing But

סרט האנימציה הטוב ביותר

טיול לא מהעולם הזה

עמית האקדמיה

אלק גינס
ממלכת אמורו

אמורו הייתה ממלכה אמורית קטנה, ששכנה באזור של לבנון וסוריה של היום בין המאות ה-13-14 לפנה"ס.

היסטוריה

אזכורים של הממלכה מופיעים בתעודות אל-עמארנה, תעודות ממצרים העתיקה מימי השושלות ה-18 וה-19, וכן תעודות שנמצאו בחתושש בירת האימפריה החתית. על פי תעודות אלה שטחה של אמורו כלל את הרי הלבנון והשפעתה הגיעה גם לערי הנמל צוּמוּר ואַרְוָד. במזרח הגיעה שליטתה בחלק מהתקופות עד תדמור. בירתה של הממלכה אינה ידועה, אבל על פי מכתבי אל עמארנה, מרכזה היה בהרי הלבנון. ייחודה של הממלכה בתקופה זו היה שהיא השתרעה על פני שטח רחב יותר מאשר ערי הממלכה הכנעניות בתקופה זו. ייתכן והממלכה הייתה שריד לממלכה קדומה יותר שהתקיימה באזור בשם זה במאה ה-18.
מיקומה של הממלכה על דרכי המסחר בחלקה המערבי של מסופוטמיה, הביא למאבקים בין האימפריה החתית והאימפריה המצרית על שליטה בממלכה. בתקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי הממלכה הייתה בתחום שלטונה של מצריים. אמנחותפ יצא למסעות כיבוש צפונה לאזור סוריה, והממלכה נכנסה תחת השפעתו. בעקבות התחזקותה של האימפריה החתית גדלה השפעתה בממלכת אמורו. בתקופת שלטונו של אחנתון התרופפה שליטת מצרים באזור, שבעקבותיו עברה אמורו לשליטת החתים. סתי הראשון יצא למסעות כיבוש לסוריה לחיזוק שלטון מצרים באזור והחזירה תחת שליטת מצרים. הקרב המכריע על השליטה של הממלכות באזור התנהל בשנת 1274 לפנה"ס, בקרב קדש בין שליט מצרים רעמסס השני ובין השליט החיתי מוותליש השני. על פי הסכם השלום שנחתם בין שני הצדדים, השליטה על ממלכת אמורו, עברה לידי החתים.
בכתובות רעמסס השלישי על מקדשו במדינת האבו המספרות על ניצחונו על גויי הים, מתוארים גם כיבושיהם כולל כיבוש ממלכת אמורו. הכתובת אומרת: "הארצות הזרות קשרו קשר באייהם. פתאום נתרחקו כל הארצות ונתבלבלו בתגרה. אף ארץ לא הייתה יכולה לעמוד לפני נשקם. חת, קדה, כָּרכּמיש, אַרזָוָה ואַלַשְיָה נקטעו [פתאום]. מחנה [הוקם] במקום אחד בארץ אַמֻרֻ, תושביה הושמדו וארצה הייתה כלא הייתה." ומכאן שעל פי הכתובת ממלכת אמורו חרבה ביחד עם החתים וממלכות נוספות בעקבות פלישת גויי הים כנראה במאה ה-12 לפנה"ס.

מלכים

המלכים הראשוניים של הממלכה היו בעלי שמות שמיים-מערביים. המלך עַבְּד-אַשוּרִתָה (Abdi-Ashirta) מלך במאה ה-14 לפנה"ס. על פי מכתבי אל עמרנה, הוא היה במאבק עם ריבהדה (Rib-Hadda) מלך גבל כשניסה לנכס לממלכת אמורו שטחים על חשבון גבל. בנו עַזירוּ (Aziru) שמלך אחריו המשיך במאמצי ההתרחבות של הממלכה. על פי מכתבי אל עמרנה הוא כבש את צומור והסגיר את ריבהדה לידי מלך צידון, הסגרה שהביאה למותו. בעקבות כך נקרא עזירו על ידי אחנתון למצרים כדי לתת דין וחשבון על מעשיו. הוא עוכב שם קרוב לשנה. בתקופת מעצרו במצרים סבלה הממלכה מפלישות של שבטי הסותו. בנו של עזירו במכתב אל עמרנה מס 169, מתלונן על הנזק שנגרם לממלכה בעקבות מעצרו של אביו במצרים בכותבו "וכל הארצות וכל חיילי הסותו אמרו כך", "עזירו איננו יוצא מארץ מצרים". ועתה הסותו עוזבים את הארצות ומודיעים לי שוב ושוב אביך יושב במצרים, ואנחנו נצא אליך למלחמה". בזמן שהוא עוכב במצרים, המשיכה האימפריה החתית בכיבושיה עד כדי איום על אמורו. בעקבות כך כרת עזירו ברית עם שופילוליומש הראשון והעביר את תמיכתו לחתים וממלכת אמורו הפכה למדינת חסות חתית. השליטה של החתים בממלכה התקיימה עד מסעו של סתי הראשון.
המלכים המאוחרים יותר הם בעלי שמות חורים-חיתיים, כגון טוּפּ-תֶשוּפּ ובֶּנְתישינַה. שינוי זה משקף את השינוי האתני שחל באוכלוסיית הממלכה. המלך האחרון הידוע של הממלכה היה שאושגאמווה, שהיה בנו של בנתשינה. הוא מלך בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, ונשא לאשה את אחותו של השליט החתי תודחליאש הרביעי.
מלח סדומית

מלח סדומית הוא כינוי תורני למלח שמקורו בים המלח. מלח זה מופיע בכמה הקשרים בספרות התורנית.

בקטורת ובקרבנות

המקור הקדמון ביותר בו מופיע המלח הוא הבריתא של פיטום הקטורת, בה הוא מופיע כאחד המרכיבים של קטורת הסמים.
מלח סדומית רובע הקב
— תלמוד בבלי, מסכת כריתות, דף ו', עמוד א'.
.
לקרבן יש להביא מלח סדומית.

במים אחרונים

אחת הסיבות לתקנת מים אחרונים היא מפני שאריות של מלח סדומית הנמצאות על הידיים, ועלולות לעוור במגע עם העיניים.
בית הפלאים

בית הפלאים (באנגלית: House of Wonders; בערבית: بيت العجايب – בית אל-עג'איב) הוא בניין היסטורי בעיר סטון טאון שבזנזיבר. בית הפלאים הוא הגדול והגבוה שבבתי העיר, והוא אחד משישה ארמונות שבנה בה הסולטאן העומאני ברע'ש בן סעיד.

היסטוריה

בית הפלאים נבנה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, על חורבותיו של ארמון מהמאה ה-17, והוא נחנך ב-1883. הסולטאן ברע'ש בן סעיד, שיזם את הקמתו, ייעד אותו לקבלות פנים ולטקסים. הכינוי "בית הפלאים" ניתן לו משום שהיה המבנה הראשון בזנזיבר שחובר לחשמל. חידוש טכנולוגי נוסף שהיה בבניין היה מעלית – הראשונה במזרח אפריקה.
בית הפלאים תוכנן בידי אדריכל בריטי, שעשה שימוש בחומרי בנייה שונים: אבן גיר, בטון, מנגרובים וקורות פלדה. המבנה כלל אלמנטים אדריכליים שהיו חידוש בזנזיבר, בין היתר מרפסות מקורות הנתמכות בעמודים מברזל, שהן מסממניו המובהקים של הבית. כן כלל הבניין חצר מרכזית, דלתות שעליהן מגולפים פסוקים מהקוראן, מרצפות שיש, וקישוטים מכסף. לצד החידושים הטכנולוגיים והקישוטים, כלל המבנה גם אלמנטים פונקציונליים, כגון מעברים עיליים מקורים לארמונות הסמוכים, בית אל-חוכם ובית א-סהל, שאפשרו לנשות משפחת המלוכה לנוע ביניהם מבלי לצאת או להיראות מהרחוב. אלמנט פונקציונלי נוסף היה הדלת הראשית, שהייתה רחבה דיה כדי שהסולטאן יוכל להיכנס דרכה כשהוא רכוב על פיל. בחזית הבית ניצב מגדלור.
במהלך מלחמת אנגליה-זנזיבר, שארכה 38 דקות ב-27 באוגוסט 1896, הפגיזו הבריטים את אזור הארמונות. בעוד שבית אל-חוכם נהרס ובית א-סהל ניזוק קשות, בית הפלאים ספג נזקים קלים בלבד, אם כי המגדלור נהרס. במהלך 1897 שוקם בית הפלאים, ובחזיתו נוסף מגדל שעון. בית אל-חוכם לא נבנה מחדש, ועל הקרקע ניטע גן.
ב-1911 הפסיק הבניין לשמש את הסולטאן ואת משפחתו, והבריטים הסבו אותו לשימושים מנהליים של הממשל. לאחר המהפכה הזנזיברית ב-1964 הפך הבניין לבית ספר ולמוזיאון של המפלגה ששלטה בזנזיבר בעקבות המהפכה, המפלגה האפרו-שירזית.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 הוקם בבית הפלאים מוזיאון לתרבות הזנזיברית והסוואהילית. התצוגה כוללת סירות וכלי דיג מסורתיים, קנגות טקסיות, דיוקנאות של סולטאני זנזיבר ואישים זנזיבריים אחרים, ריהוט מארמונותיהם של הסולטאנים, וכן רכב השרד של עבייד קרומה.
אמיר בן שמעון

קריירה

בן שמעון, בנו של הכדורגלן מירו בן שמעון ואחיו הצעיר של הכדורגלן רן בן שמעון, התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, וב-2 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1–2 למכבי חיפה במסגרת חצי גמר גביע המדינה. עד לסיום העונה רשם עוד 3 הופעות בליגת העל. בעונת 2012/2013 הפך לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת, ושותף ב-19 משחקי ליגה. בעונת עונת 2014/2015 ערך 18 הופעות ליגה, ובמקביל זומן לסגל הנבחרת הצעירה של ישראל, במדיה ערך שמונה הופעות וכבש שער אחד. לפני תחילת עונת 2014/2015 שיחק את משחקו האחרון בנבחרת, בניצחון 3–0 נגד מקדוניה בו קרע את הרצועה הצולבת ונעדר כחצי שנה מהמגרשים.
ב-18 בדצמבר 2015 שיחק בן שמעון את משחקו הראשון מאז הפציעה בתיקו 3–3 נגד הפועל בני לוד. אולם לאחר שחזר מהפציעה התקשה למצוא את מקומו בקבוצה, ובקיץ 2016 הושאל להפועל ירושלים מהליגה הלאומית. ב-5 בדצמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 2–0 נגד הפועל רמת גן. ב-10 בינואר 2017 חזר לליגת העל, כאשר חתם בהפועל אשקלון עד לסיום העונה, וסייע לה להינצל מירידה לליגה הלאומית.
את עונת 2017/2018 פתח ללא קבוצה, וב-31 באוקטובר 2017 חתם בסניצה מליגת העל הסלובקית, אך כעבור זמן קצר שוחרר מהקבוצה. בפברואר 2018 חתם באינטר ברטיסלאבה מהליגה השנייה בסלובקיה.
ביוני 2018 חתם בהפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית.
ב-19 במאי 2019 בן שמעון חתם בעירוני קריית שמונה.
החתונה האדומה

פיתוח

מחבר ספרי הסדרה, ג'ורג' ר. ר. מרטין, סיפר כי שאב את ההשראה לאירועי החתונה האדומה משני אירועים דומים בהיסטוריה של סקוטלנד - "ארוחת הערב השחורה", שנערכה ב-1440 במהלכה הרוזן ויליאם דאגלס ואחיו הצעיר, שהוזמנו לסעוד עם ג'יימס השני, מלך סקוטלנד נרצחו על ידי אנשי המשמר של המלך, וכן מן טבח גלנקו שאירע בשנת 1692, במהלכו נטבחו בעת שנתם מאות סקוטים משבט מקדונלד, שסירבו להישבע אמונים לויליאם השלישי, מלך אנגליה.
דב שפי

ביוגרפיה

ב-1956 סיים שפי לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים אותם עשה במסגרת העתודה האקדמית. שירת כקצין בחטיבת גולני, בפרקליטות הצבאית והיה היועץ המשפטי הראשון אזור יהודה ושומרון. שימש עוזר למתאם הפעולות בשטחים וחבר המשלחת הישראלית לאו"ם.
ביוני 1979 מונה לפרקליט הצבאי הראשי של צה"ל והעולה לדרגת תת-אלוף, שירת בתפקיד עד 1984. כיהן בתפקיד היועץ המשפטי למערכת הביטחון בשנים 1988 - 1994, ובתפקיד ציר המייצג את נושאי שיתוף הפעולה של מערכת הביטחון עם ארצות הברית בשגרירות ישראל בוושינגטון משנת 1994 עד 1998.
שימש חבר משלחות ישראל לשיחות השלום עם מצרים בשנת 1979 בקהיר, בראשות השרים שמואל תמיר ויוסף בורג, ובשנת 1991 עם הירדנים והפלסטינים במדריד ובוושינגטון.
השתתף כחבר משלחת ישראל לשתי ועידות בינלאומיות של הצלב האדום בשנים 1969 באיסטנבול וב-1981 בפיליפינים, כחבר משלחת ישראל לארגון האומות המאוחדות בשנת 1976. נשלח על ידי משרדי החוץ והביטחון וכן הוזמן להרצות ולהשתתף בוועידות בארצות הברית, אנגליה, ישראל, גרמניה, ז'נבה, ספרד ובלגיה על המשפט הצבאי בישראל ובשטחים.
כתב מאמרים רבים בתחום דיני הצבא ודיני המלחמה.
בנו, חגי שפי נהרג בפיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001, כאשר שהה במגדלי התאומים.
נועה לזר קינן

ביוגרפיה

לזר קינן היא בעלת תואר ראשון באמנות רב תחומית, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב.
היא הופיעה בסדרות הטלוויזיה: טוב שבאת בערוץ 10, בתפקיד אורח בסדרה פולישוק, החברים של נאור.
היא מופיעה בסדרה החדשה "חברות" המשודרת בערוץ 10 בהשתתפותן של: ליטל שוורץ, לירית בלבן ולירון וייסמן.
לזר קינן גם כותבת לסדרות טלוויזיה: בשנת 2008 כתבה לזר קינן לעונה השנייה של דני הוליווד ב-yes.
ולסדרה תנוחי המשודרת בהוט 3.
לזר קינן כותבת גם לתיאטרון. היא כתבה את המחזה עץ לימון על פי הסרט עץ לימון שביים ערן ריקליס.
בשנת 2012 יצאה ספרה "תרנגולת וביצה" המיועד כספר מתנה עבור נשים בהיריון ויולדות, אותו כתבה
על הריונה הראשון.
בשנת 2014 השתתפה בסדרת הנעורים "שכונה" בה גילמה את גיתית, מנהלת מסעדה באתר גולף.
בשנת 2016 הוקרן לראשונה סרט אימה ישראלי בהשתתפותה, בשם "ילדי הסתיו".

חיים אישיים

נועה לזר קינן נשואה לשחקן, התסריטאי והיוצר רותם קינן והם הורים לנעמי ומיכאל.
C-4

C-4 הוא חומר נפץ תקני חזק, המשמש בעיקר ליישומים צבאיים ובהנדסה אזרחית להריסת מבנים.
למעשה, C-4 הוא תערובת של חומר נפץ – RDX עם מאגדים פלסטיים עמידים במיוחד.
C-4 הוא חומר נפץ פלסטי, והרכבו הכימי המלא נקרא ציקלוטרימיטלין-טרינוטרימין. כיוון ש-C-4 הוא חומר פלסטי, הוא חסין ולא מגיב למים. C-4 אינו מגיב לחבלות או לרעידות, בניגוד לניטרוגליצרין, ולכן אינו דורש טיפול זהיר כמו חומרי נפץ אחרים.
אדר אלברס בלנטה

קריירה

אלברס התחיל לשחק בקבוצת הנוער של המועדון אקדמיה בבוגוטה עיר הולדתו ב-2010. לאחר שהסקאוטים של קבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית התרשמו ממנו, הוא עבר אל קבוצת הנוער שלהם ב-2011 וזכה אתם בגביע ליברטדורס עד גיל 20.
הודות לכישרונו והצלחתו בקבוצת הנוער אלברס עבר אל הקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט ב-2013 וזכה באליפות אחת (פינאל 2014), בגביע לאומי (קופה קמפאונאטו - סופרפינאל 2013/14), בגביע סודאמריקנה (2014), בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015) ובגביע סורוגה בנק (2015).

נבחרת קולומביה

ב-2013 אלברס זומן לראשונה לנבחרת קולומביה. כעבור שנה הוא נכלל בסגל נבחרת קולומביה למונדיאל 2014.