ירושלים בתקופה הביזנטית

רקע היסטורי: התנצרות האימפריה

הקיסרות הרומית המזרחית, שבירתה קונסטנטינופול, היוותה להלכה המשך של הקיסרות הרומית המערבית שהמשיכה להתקיים במערב ובירתה הייתה רומא, אך הקיסרות המזרחית ספגה השפעות מיוון, מפרס ומאסיה הקטנה, השפעות שהפכו אותה לשונה באופן מהותי מהקיסרות המערבית. בשנת 313 קיבל על עצמו הקיסר קונסטנטינוס את הדת הנוצרית, ובשנת 325 כינס את ועידת ניקיאה במטרה להפוך את הנצרות לדת הרשמית והתקנית של האימפריה. במסגרת ועידה זו התקבע מקום חשוב לארץ ישראל בכלל ולירושלים בפרט, כמקום התרחשותם של ספרי הקודש ושל ישו ושנים-עשר השליחים.
ראשונת עולי הרגל לעיר הייתה הלנה הקדושה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שביקרה בירושלים בשנת 326 בעקבות פנייתו של בישוף ירושלים מקאריוס במהלך הוועידה, בבקשה לחשוף את קבר ישו. הלנה זיהתה את מקום צליבתו של ישו, את מקום קבורתו וקימתו לתחייה, את מקום עלייתו השמימה (בהר הזיתים), את מקום מותה של מריה (בהר ציון) וקבורתה (במורדות הר הזיתים), ואת מקום לידתו של ישו בבית לחם, והחלה למעשה את הפיכת ירושלים לעיר נוצרית ולמוקד לעלייה לרגל של מאמינים נוצרים. רבים מתושבי האימפריה היו כבר נוצרים באותה עת, ובמהלך מאה השנים הבאות התנצרו רבים נוספים, ובכללם רבים מתושבי ארץ ישראל וירושלים, שלפני כן היו עובדי אלילים. שמה של העיר שונה מהשם האלילי "איליה קפיטולינה" לשם הנוצרי "אגיה ירוסלימה" (יוונית: Αγία Ιερουσαλήμ, ירושלים הקדושה).
בהשתדלותם של בישופי ירושלים (בשנים 326–417: מקאריוס, מקסימוס, קיריליוס ויוחנן השני), הפכה ירושלים לעיר מרכזית, יריבה בעלת אופי דתי למרכז האזרחי-אלילי שבקיסריה. ב-381 הוכרה "כנסיית ירושלים" כ"אם כל הכנסיות" על ידי הוועידה הכנסייתית בקונסטנטינופול. שיאו של מאמץ זה היה כאשר בועידת כלקדון (451) הועלתה ירושלים לדרגת פטריארכיה לצד רומא, אנטיוכיה, קונסטנטינופול ואלכסנדריה, שבניגוד לירושלים שמשו גם כמרכזים השלטוניים החשובים של האימפריה.

פיתוח ירושלים כמרכז דתי לעלייה לרגל

אחד המאפיינים המרכזיים בתפיסה הביזנטית בנוגע לארץ ישראל בכלל ולירושלים בפרט, הוא אימוצה של "גאוגרפיה קדושה" ("גאוגרפיה סקרה"), שבמסגרתה נעשה מאמץ לזהות בשטח את מקום התרחשותם של אירועים המוזכרים בספרי הקודש, ולהקים בהם כנסיות. מאמץ זה הוביל לחקירות ברחבי הארץ ולתיאור שלה מנקודת מבט דתית-נוצרית. חלק מהמחקרים הניבו ככל הנראה זיהויים תקפים (כגון זיהוי מקום צליבתו וקבורתו של ישו, או מקום לידתו בבית לחם), וחלקם הרחיקו לכת (כגון זיהוי מאר אליאס שבדרך חברון בדרום ירושלים עם מערת אליהו שבהר הכרמל).
כתוצאה ממעמדה הדתי של העיר ירושלים הוקמו בה מבני דת רבים, בראשם כנסיית הקבר (במאה ה-4) וכן כנסיית ציון הקדושה על הר ציון, כנסיית השילוח ליד בריכת השילוח (במאה ה-5) וכנסיית הניאה (במאה ה-6). העיר התבססה על צליינות דתית, וכלכלתה סבבה סביב שירותי דת ותיירות. כך, הוקמו בה אכסניות, בתי תבשיל, בתי מחסה לצליינים עניים, חנויות לממכר צורכי קודש וכדומה. חיי העיר והמבנה הפיזי שלה, הושפעו מהיותה מוקד לתהלוכות דתיות יומיומיות בין המקומות הקדושים. הדבר הביא הן לפריחת המסחר בעיר שבין החומות, והן לפיתוח חוות חקלאיות ותעשייתיות סביבה, שנועדו לספק מזון, מצרכים ומזכרות לאלפי הצליינים. על מנת לספק לצליינים סיבות לשוב ולעלות לרגל לעיר, זוהו בה באופן תדיר מקומות קדושים חדשים. תנאי התחבורה היו, בעיקר בראשית התקופה, נוחים ובטוחים. רשת הדרכים הרומיות בארץ ישראל ומחוצה לה הייתה עדיין במצב טוב, שאיפשר אף נסיעה בעגלה, ודרכי הים היו בטוחות הודות לשלטון היציב (שהתפוררותו הפכה את מזרח אגן הים התיכון למסוכן, עקב שוד ימי).
הפעילות הדתית התבטאה לא רק בתיירות צליינית, אלא גם ביצירה ספרותית, תאולוגית וליטורגית, במפעל תרגום כתבי קודש ובכתיבת פרשנות עליהם. רבות מהיצירות המקוריות שנוצרו בירושלים בתקופה זו נשמרו במנזר סנטה קתרינה. התסיסה הדתית גרמה גם להתפרצויות מחזוריות של סכסוכים בין פלגים נוצריים שונים (בעיקר סכסוכים של המונופיזיטיזם מול הנצרות האורתודוקסית), ולצמיחת תופעת הנזירוּת (ראו להלן).

מינהל עירוני וריבוד חברתי

ראש העיר היה הבישוף ולאחר מכן הפטריארך. הבישוף היה אחראי על המבנים והרכוש ושימש כשופט במערכת שיפוטית עירונית כנסייתית. הכנסייה שלטה בכל מבני הציבור בעיר, וגבתה מעולי הרגל תשלום עבור השימוש בהם, בנוסף למתנות ולתרומות שקיבלה מהמאמינים. פרויקטים מיוחדים מומנו באמצעות מיסוי כבד שהוטל על התושבים, שנשלט על ידי מנגנון גדול. חלק מהמסים הועבר לשלטון המרכזי, וממנו קיבלה העירייה תקציב לפעילות שוטפת.
הדרך לקידום למעמד של שררה עברה דרך המנגנון הכנסייתי, שרק במדרג הנמוך שירתו בו פקידים חילונים. בחקיקה הקיסרית של המאה ה-6, הוענקו זכויות ל"קָטֶטוֹרֶס", שכבת נכבדים חילונים בעלי רכוש (אדמות חקלאיות), שיכלו לייעץ לפטריארך במינויים בכירים ושימשו מפקחים. מכל ארץ ישראל, רק בירושלים מוזכר קיומם של בני מעמד זה. כמו כן, פעלה בעיר משטרה ופעל דֶפֶנְסוֹר, פקיד בכיר שתפקידו להגן על פשוטי העם מפני שרירות השלטון.
סוחרים חכרו שטח בשווקים מהכנסייה, ובעלי מקצוע אוגדו בגילדות ששימשו לפיקוח על בעלי המקצוע ולגביית מיסים. כמו כן, היו בעיר עבדים ושפחות רבים.

חיים חילוניים

במקביל לחגיגות הדתיות ולתהלוכות, התקיימו שעשועים בעלי אופי חילוני, אם כי הצגות תיאטרון נאסרו על ידי רוב הקיסרים.
לפי כתובת, שייתכן שהיא שריד של היפודרום, ודיווח של הנזיר סטרטגיוס שחי בימי פוקאס והרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית, המזכירים "ירוקים" ו"כחולים", עולה כי לירושלים יובאה גם תרבות הקרקס ומרוצי הסוסים הביזנטית, שריכזה סביבה יריבות בין קבוצת ה"ירוקים" וה"כחולים" (יריבות שנשאה גם אופי פוליטי).

פיתוח העיר בימי קונסטנטינוס

הבנייה הדתית בירושלים החלה כמעט מיד לאחר ועידת ניקיאה, בהשפעתו הישירה של הקיסר קונסטנטינוס ואמו הלנה. בין השנים 326-‏335 הוקמה כנסיית הקבר, לבה של העיר הביזנטית. הכנסייה השתלבה במתאר הרחובות של העיר הרומית, שממנה סולקו כל סממנים פגאניים. כמו כן, נבנו כבר בשלב זה כנסיית האלאונה על הר הזיתים, כנסיית ציון הקדושה על הר ציון וכנסיית המולד בבית לחם, שסימנו את האתרים המקודשים שמחוץ לחומות. עדות לירושלים של התקופה קיימת בספרו של "הנוסע מבורדו", שהגיע לעיר כעולה רגל ב-333 (ואולי מעט לפני כן), ומתאר את מפעלי הבנייה והפיתוח העצומים, את יופיים ואת פארם, זאת בעיר שעשר שנים בלבד קודם לכן הייתה פינה זנוחה באימפריה.

פיתוח העיר בימי אאודוקיה

בין בוני ירושלים העיקריים בתקופה הביזנטית והשליטים שטבעו בה את חותמם, נמנית גם אייליה אאודוקיה (401–460), אשת תאודוסיוס השני, שיזמה את שיקום חומות העיר בצפונה ובמערבה, ואולי אף את הקמת החומה הדרומית שלה.
אאודוקיה הגיעה לירושלים כגולה, עקב מעורבותה במלחמת המפלגות בבירת האימפריה בשנים 441–443. המלחמה ניזונה מהפילוג הכריסטולוגי בנצרות, בין המונופיזיטיזם לנצרות האורתודוקסית. אאודוקיה, שהאמינה במונופיזיטיזם, ניצבה במפלגה ובדעה המנוגדת לזו של בעלה הקיסר. עם ניצחונה של מפלגת הקיסר האורתודוקסית, יצאה אאודוקיה לגלות בירושלים. אאודוקיה, שהייתה בעלת השפעה ויכולת ביצוע (הקימה אוניברסיטה בקונסטנטינופול, השפיעה על אוסף החוקים שנקרא על שם בעלה "קודקס תאודוסיאנוס" ועוד), גייסה את יכולותיה לטובת העיר שאליה גלתה. במשך 17 שנות שהותה בעיר בנתה ארמון גדול לה ולבישוף, הקימה את כנסיית השילוח ליד בריכת השילוח, את כנסיית סטפנוס הקדוש מצפון לשער שכם, ויזמה הקמתם של אכסניות, בתי מחסה לעניים ובתי חולים. כאמור, היא גם יזמה את שיקום חומות העיר. אאודוקיה גם פיתחה חיי חצר, שבהם השתתפו המלומד שהוגלה מרומא הירונימוס, ונשים עשירות, כדוגמת מֵלָנִיה, איקיליה (שמימנה את הקמת הקתיסמה בדרך חברון) ופוֹאֶמְניָה (שמימנה את הקמת כנסיית העלייה על הר הזיתים).
הנהגתה של אאודוקיה הייתה עצמאית ממדיניות השלטון המרכזי, שאף שלח קוֹמֶס (תואר של משרה בכירה בפקידות הממשל הביזנטי) על מנת להתנקש בשניים מאנשיה. היא עודדה את המונופיזיטים, גם לאחר שאולצה לחזור בה מהתמיכה בהם, וכן העניקה זכויות-יתר ליהודים (ראו להלן), כגון אפשרות להתפלל בעיר לא רק בתשעה באב אלא גם בימי חג, ואפשרה עלייה לרגל המונית בסוכות של שנת 438. אולם לאחר שהעלייה לרגל הסתיימה במהומות דמים שעוררו נזירים נוצרים, וייתכן אף שעקב התקרבותה של אאודוקיה לחוגי נזירים, נשללו שוב זכויות-היתר שהעניקה ליהודים.

פיתוח העיר בימי יוסטיניאנוס

הבנאי החשוב השלישי בתולדות ירושלים היה יוסטיניאנוס הראשון, שהקים את הכנסייה הגדולה ביותר של ירושלים הביזנטית, כנסיית הניאה, והרחיב ושיפץ את הקארדו.
בימי יוסטיניאנוס הייתה ירושלים לאחת הערים הגדולות והעשירות ביותר באימפריה, ואף הגיעה לנקודת שיא בהתפתחותה כעיר קדושה. בשל כך, ובשל השקט והשלום היחסי בתקופה זו, זרמו אליה עולי רגל מכל רחבי העולם. העיר הייתה צריכה להתמודד בתקופה זו עם גידול ניכר במספר עולי הרגל המגיעים אליה. יוסטיניאנוס הרחיב את העיר דרומה ככל האפשר על מנת ליצור מרחב בין כנסיית הקבר להר ציון. היה זה גם מרחב קדוש (ששימש לתהלוכות וכדומה) וגם מרחב לחיים אזרחיים, במיוחד בנוגע לעולי הרגל ולשירותים שניתנו להם בעיר. כנקודת ציון מרכזית באזור החדש, הקים יוסטיניאנוס את "הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו", היא כנסיית הניאה.
בתקופת יוסטיניאנוס חלה התרחבות של פולחן מרים בכנסייה. במיוחד התחדד הוויכוח האם מריה היא אם האלוהים או אמו של בשר-ודם. יוסטיניאנוס הדגיש שהכנסייה שהוא מקים כוללת גם אכסניה ובית חולים לעולי הרגל הזרים, בדומה לכנסיית התיאוטוקוס (מילולית: "יולדת האל"), וכך נקט עמדה מכריעה בוויכוח. באותם ימים רווחה כבר הסברה שאם האלוהים נפטרה בהר ציון, וזוהי סיבה נוספת מדוע התאים הר ציון כמקום לבניית כנסייה על שמה.
באמצעות בניית כנסייה אדירה באזור "חדש", שבו לא הייתה קודם לכן נוכחות בולטת של מונומנט אחר, ביקש יוסטיניאנוס לטבוע את שמו לדורות. הוא דאג להנציח את שמו במקומות רבים באימפריה שלו, על ידי בנייה מאסיבית ועל ידי פיתוח מקומות שלפני כן היו שוממים.

גאוגרפיה וטופוגרפיה

ככלל, מוסכם על ידי החוקרים כי העיר הביזנטית התקיימה על בסיס תבנית העיר הרומית איליה קפיטולינה (שהמאפיינים הבולטים שלה היו שני רחובות האורך מצפון לדרום: הקארדו מקסימוס, משער שכם דרומה, והקארדו המשני - קארדו ולנסיס - לאורך גיא הטירופיאון, וכן רחוב הרוחב ממערב למזרח, הדקומנוס). במהלך השנים התפתחה העיר בעיקר דרומה, לכיוון הגבעה המערבית (הר ציון) ועיר דוד, ובמידה פחותה צפונה, לשער שכם. בין החוקרים חלוקות הדעות האם ומתי הוקמה חומה סביב החלק הדרומי של העיר. לפי דעת חלק מהחוקרים, הנתמכת בעדויות ארכאולוגיות, החומה הוקמה במאה ה-5 ביוזמת אשת הקיסר, אייליה אאודוקיה. ככלל, היקף העיר לא היה קטן מהיקפה בשיאה בתקופת בית שני.
המקור החשוב ביותר להבנת מבנה העיר, ובפרט להבנת חשיבותם היחסית של המרכזים השונים בה, הוא מפת מידבא, מפת פסיפס מהמאה ה-6 או ה-7, שנועדה לשימושם של צליינים. למקור זה מתלווים מקור כתוב מאת "תומאס הקברן", שהוא תיאור של קבורת קורבנות הכיבוש הפרסי בשנת 614,‏ וריבוי של ממצאים ארכאולוגיים.
המרכז הדתי של העיר היה כנסיית הקבר. סמיכותה לקארדו, ולהצטלבותו עם הדקומנוס, הפכה את האזור למרכז שוקק פעילות במשך כל ימות השנה בכלל, ובימי החג הרבים בפרט. מוקד עירוני חשוב בין כנסיית הקבר והדקומנוס היה בריכת חזקיהו, שנקראה אז "בריכת הפטריארך", וכך גם הייתה כנסיית יוחנן המטביל.
הכיוון שאליו הוליכו רחובות האורך (הקארדו) היה מכיכר שער שכם (שנקרא שער סטפנוס הקדוש) דרומה, כיוון ההתפתחות העיקרי של העיר. הקראדו המרכזי, שהוביל לכיוון הר ציון, היה בתקופה הרומית מפותח רק עד ההצטלבות עם הדקומנוס, ובמהלך התקופה הביזנטית נמשך הלאה. עם הקמתה של כנסיית הניאה במאה ה-6 על ידי יוסטיניאנוס, שופץ והורחב הקארדו המרכזי, בנתיב שמכנסיית הקבר ועד כנסיית הניאה. הקארדו המזרחי הוביל לכנסיית השילוח (דרך שער האשפות של ימינו, בקירוב). בשני הנתיבים פעלו שווקים, ובקארדו המרכזי התקיימו גם התהלוכות הדתיות, כיוון שחיבר בין אתרים קדושים וכנסיות.
שרידים רבים מצפון לשער שכם ועד תוואי החומה השלישית, ובהם כנסיית סטפנוס הקדוש, קפלה שהתגלתה ב-1937, ו"פסיפס הציפורים", מעידים על התיישבות עירונית מצפון לקו החומה הצפוני של ימינו. ריכוז כנסיות נוסף מחוץ לחומות העיר היה על הר הזיתים. עולה הרגל תיאודיסיוס העיד בראשית המאה ה-6, שעל ההר לבדו היו מצויות 24 כנסיות.

שיעור האוכלוסין

מבחינת שיעור האוכלוסין בעיר, יש להבחין בין תושבי הקבע שהתגוררו בה, לבין רבבות עולי הרגל שנהרו אליה ובזמנים מסוימים הגדילו את מספר התושבים. הארכאולוג וההיסטוריון מגן ברושי ביצע אומדן, שלפיו שטח העיר היה כ-1,065 דונם, ולפיכך מספר תושביה היה כ-53,000 נפש (50 נפש לדונם). אומדנים שמרניים יותר הציעו מספר נמוך יותר של תושבים בין החומות, אך לא התעלמו מתושבים שהתגוררו בכפרים ובחוות הרבות שסביב העיר; ולפיכך האומדנים השונים מסכימים על סדר גודל של 50 - 60 אלף נפש בירושלים בתקופה הביזנטית. על פי רשימותיו של תומאס הקברן, נהרגו במהלך הכיבוש הפרסי במאה ה-7 בין 30 ל-65 אלף איש בעיר ובסביבתה, ולכן, על פי עדות זו, חלה עלייה בשיעור האוכלוסין שבעיר בסוף התקופה עד לכדי סדר גודל של 100,000 איש.

הר הזיתים

אחד האתרים שהתקדשו בתקופה הביזנטית מראשיתה היה הר הזיתים, ובו נקשרו מסורות הקשורות ליומו האחרון של ישו, לעלייתו השמיימה ולקבורת מריה. כאמור, עולה הרגל תיאודיסיוס העיד בראשית המאה ה-6 שעל ההר לבדו מצויות 24 כנסיות.
בראש ההר נבנתה כנסיית האלאונה, אחת הכנסיות הראשונות שהוקמו בירושלים בתקופה הביזנטית. היא הוקמה על ידי הלנה ב-334, יחד עם כנסיית המולד בבית לחם וכנסיית הקבר בירושלים. הקמת הכנסייה, המשמרת את זיכרון אירוע עליית ישו לשמים, יחד עם כנסיות המשמרות את זיכרון לידתו ומותו, מצביעה על החשיבות העצומה שהעניקה הנצרות, כבר בראשיתה, למסורת עלייתו של ישו לשמים.
שמה של הכנסייה, אלאונה, נגזר מהמונח היווני Elaia שפירושו עץ זית. השם הוענק תחילה להר כולו, אך אגריה, אחת הצלייניות הראשונות לארץ הקודש המתארת את הכנסייה במאה הרביעית, מתייחסת בשם זה לכנסייה עצמה. העברת השם מלמדת על חשיבות הכנסייה: זאת הכנסייה המרכזית של הר הזיתים, היא מייצגת את ההר ולכן אין להתפלא שהיא באה להנציח יותר מאשר מאורע אחד. הכנסייה נהרסה בפלישה הפרסית ב-614, אולם ייתכן כי נבנתה מחדש על ידי האב מודסטוס (Modestus) שהפך מאוחר יותר לפטריארך של ירושלים, ונהרסה שוב על ידי הח'ליפה אל-חאכִּם בִּאמר אללה ב-1009.
סמוך לאלאונה הוקמה כנסיית העלייה. קידוש מקום זה כמקום הבלעדי לעלייה נקבע בתקופה שבין 348–381 לערך, זמן ביקורה של הצליינית אגריה בירושלים, המייחסת את מסורת העלייה לשמים למקום זה. היא מכנה את המקום "אינבומון" שהוא שיבוש של המלים היווניות "אן בומו": "על במת ההר". סמוך לאחר עזיבת אגריה את ירושלים, בנתה במקום האצילה הרומאית העשירה פומניה (אחת מאצילות החצר של הקיסרית אאודוקיה) כנסייה מיוחדת המוקדשת אך ורק לעלייה לשמים. הכנסייה נבנתה בצורת קפלת זיכרון עגולה המורכבת משלושה מעגלים קונצנטריים. במעגל הפנימי היה מעקה שהגן על האבק שיצר באופן פלאי את סימני כפות רגליו של ישו. מעל לחלק הזה נפתח הגג לשמים. הקפלה נהרסה על ידי הכובשים פרסים ב-614 ונבנתה מחדש על ידי מודוסטוס.
המערה שוכנת בין הר הזיתים להר הבית. הקברים המקוריים מתוארכים למאה הראשונה לספירה, ומורכבים מקברי כוכים וארקוסילה. מאוחר יותר הקבר שזוהה כקברה של מרים הופרד מהסלע שהקיף אותו ועוצב בצורת צלב.
בראשית המאה ה-5 נבנתה במורדות ההר, בערוץ נחל קדרון, בחלקו הנקרא במקרא "עמק יהושפט", כנסיית קבר מרים. הכנסייה קודשה על ידי הפטריארך יובנליס (422–458) מיד לאחר ועידת כלקדון. דומה כי הקיסר מאוריסוס החליף בסוף המאה ה-6 את הכנסייה הצנועה שעמדה מעל לקבר בבזיליקה מפוארת יותר, והכנסייה הקודמת הפכה לקריפטה. הכנסייה העליונה נהרסה על ידי הפרסים ב-614 והייתה בין הראשונות ששוקמו על ידי מודסטוס.
בנוסף מצויים על הר הזיתים שרידי כנסייה שמעליהם הוקמה כנסיית דומינוס פלוויט.

מבני מגורים

לפי ניתוחו של הארכאולוג מאיר בן דב, שחשף עם בנימין מזר רובע מבני מגורים סמוך להר הבית (באזור העופל), המבנים שנבנו בעיר במאה ה-4 וה-5, הוקמו בכלים, ידע וסגנון אדריכלי שיובאו מבחוץ, בעוד מבנים מהמאה ה-6 הוקמו בטכניקה ירושלמית מקומית שסיפקה פתרונות מתאימים יותר מבחינת תנאי הארץ והאקלים המקומי. כך למשל פחת השימוש בעץ וברעפים וגדל השימוש באבן. הבתים היו דו-קומתיים, הקומה התחתונה הקיפה חצר פנימית וחדריה שימשו לבתי מלאכה, למחסנים ולבעלי חיים, והקומה העליונה שימשה למגורים. הארכאולוגים חשפו בקומות התחתונות של חלק מהמבנים שרידי מטבחים, ובאחד מהם אף בית שימוש. בשל השימוש בקורות עץ לבניית תקרת הקומה הראשונה, נבנתה בתוך כל חדר קשת אבן לקיצור הטווח שיש לכסות בעץ, כיוון שקורות העץ שניתן לאתר בארץ ישראל קצרות יחסית.

הר הבית בתקופה הביזנטית

לפי הדעה המרכזית במחקר, הר הבית וסביבתו היה שומם ובלתי מיושב בתקופה הביזנטית, ואף שימש כמזבלה עירונית. הנוסע מבורדו מדווח ב-333 על פסלי הקיסר אדריאנוס על הר הבית, אך סביר שהפסלים האליליים הוסרו עד מהרה. כל ספרות הנוסעים אינה מזכירה כל פעילות על הר הבית, לא כנסייה או פעילות דתית ולא שוק או פעילות מסחרית. גם במפת מידבא הר הבית כלל אינו מופיע, וכיוון שגודל האלמנטים במפה מבטא את חשיבותם, חסרונו מבטא את חוסר חשיבותו. לפי הדעה המרכזית במחקר, ההר נותר שומם כיוון שלא היה לו כל תפקיד בסיפור הנוצרי (שמיקד את מרכז הקדושה בכנסיית הקבר, אליה נדדו מסורות הקשורות בהר הבית, כגון היותו מרכז העולם, ולאחר מכן גם בכנסיית הניאה שנבנתה במוצהר כתחליף לבית המקדש). שממונו של הר הבית הוכיח גם את צדקת נבואת ישו על חורבנו המוחלט של בית המקדש היהודי.
אולם, בפרויקט סינון העפר מהר הבית בהנהלת גבי ברקאי, התגלו ממצאים עשירים מהתקופה הביזנטית, כולל חלקי פסיפס, קרמיקה, מטבעות ושרידי מבנים גדולים, שיכולים לרמז על קיומה של כנסייה על הר הבית או לפחות על מרכז של פעילות בו וודאי שלא על שיממון. לממצאים אלה מתלווה גילויה של רצפת פסיפס מתחת למסגד אל אקצא שתוארכה למאה ה-5, והתגלתה בעבודות השיפוץ שנערכו במקום על ידי מינהל העתיקות של המנדט הבריטי לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל בשנת 1927. חוקרים אחרים, כמאיר בן דב, ממשיכים לדבוק בגרסה הקודמת, תוך דחייה של ממצאי הסינון, שאינה מתבצעת על פי כללים ארכאולוגיים קפדניים, לטענתם. גם כך נותרת חידה מדוע התעלמה ספרות הנוסעים מכנסייה על הר הבית, אם זו אכן הייתה בו. תשובה לחידה זו יכולה להיות שבמקום שכנה רק אכסניה, או שהייתה כנסייה במקום במשך זמן קצר בלבד, או שהנוסעים כתבו על פי תבנית שנמנעה במכוון מלסתור את נבואת ישו.

יהודים בירושלים הביזנטית

קונסטנטינוס חידש את איסורו של אדריאנוס על התיישבות יהודים בעיר ועל ביקור בה, פרט לתשעה באב אז הותר להם להתפלל בסביבת הר הבית (הנוסע מבורדו מזכיר "אבן נקובה" בשטח ההר אליה באים היהודים פעם בשנה למושחה בשמן, ולקנן על החורבן). השפלת הדת היהודית הייתה מתוך אינטרס נוצרי-שלטוני להוכיח את ירושתה המלאה של דת האמת על ידי הנצרות מן היהדות שאבדה עליה הכלח. אפילו מראה היהודים המתענים והמתאבלים בתשעה באב שימש ככלי בתעמולת הביזוי וההשפלה.
עד היום אסור לעבדים הבלתי-נאמנים להיכנס לירושלים, כיוון שרצחו את עבדי האלוהים ואף את בן האלוהים. הם יכולים לבוא העירה רק לבכותה, והם קונים בכסף את הזכות לבכות את חורבן עירם... ואין מרשים להם לבכות אפילו בכייה אחת חינם... עדות הם לחרון ה'.
— פירוש הירונימוס לספר צפניה
בימי החגים (בעיקר בהושענא רבה) פקדו יהודים את הר הזיתים, ובפרט אבן המכונה "מצטבא" עליה צויין "מקום שריפת הפרה", וממנה ניתן להשקיף על הר הבית. כיוון שכך, ייחסו יהודים חשיבות מיוחדת דווקא לכותל המזרחי של חומת הר הבית, כיוון שהוא הנשקף מהר הזיתים, וכיוון שדרכו יצאו הכהן הגדול ועוזריו להכין את אפר הפרה בתקופת המקדש.
ככלל, יהודים לא ישבו בעיר, פרט לכשנתיים בימי יוליאנוס הכופר, עת ניסה להקים את בית המקדש מחדש; כתושבים ארעיים במשך מספר שנים בימי הקיסרית אאודוקיה שהלכה כברת דרך לכיוונם של יהודי הגליל שביקשו לבקר בעיר בימי החגים וזאת הן בשל מחשבתה החופשית והן משיקולים כלכליים ובשלהי התקופה, בחסות הכיבוש הפרסי ומרד הרקליוס. עם זאת ישבו יהודים בסביבות ירושלים למשל בבית לחם, בדרום הר חברון ("דרומא") ובעין גדי, ושימשו כמורי דרך לצליינים שביקשו לזהות מקומות הקשורים לכתבי הקודש.
עם זאת, ולמרות האיסור המפורש, קיימות עדויות בכתב על שהיה של יהודים בירושלים. שרשרת של גזירות שהוצאו כנגד היהודים החל מימי יוסטיניאנוס (לאחר כמאה שנים של אי-פרסום גזרות חדשות, בהן: ביטול היהדות כדת מוכרת, איסור חגיגת הפסח, איסור קריאה בתורה בבית הכנסת עם פרשנות מדרשית ועוד) הגיעה לשיאה ב-607 בגזירת שמד כללית והטבלה בכוח של כל היהודים שהוציא הקיסר פוקאס. בין הקהילות שהוכרחו להיטבל לנצרות מוזכרת בפירוש קהילת יהודי ירושלים. אלו אותם יהודים שסייעו בפתיחת שערי העיר בפני צבא פרס שבע שנים מאוחר יותר.