ז'אן-בטיסט גרז

ביוגרפיה

גרז נולד בשנת 1725 כז'אן גרז ביישוב טורני, עיירת שוק בחבל בורגונדיה, כבנם של ז'אן-לואי גרז, רעפן וקבלן, ושל קלודין לבית רוק. מילדותו נמשך לציור בניגוד לרצון אביו שהועיד אותו לקריירה של אדריכל. בסופו של דבר השתכנע האב לאפשר לו להתלמד אצל הצייר שארל גרנדון בליון. המורה, אמן ידוע בפני עצמו ולימים חמיו של המלחין אנדרה מודסט גרטרי, המליץ לאב לטפח את כישוריו ולהרשות לו לנסוע לפריז בשנת 1750 . גרז נרשם באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, זכה להערכתו של לואי דה סילבסטר והיה תלמידו של שארל-ז'וזף נאטואר, הוא לא הלך בתלם ולא קיבל את תכתיבי מוריו. הוכנס לעולם האנציקלופדיסטים והבוהמה, וקיבל השראה מגישתם של אנשים כמו דידרו, לה שוסה וסדן.
בשנת 1755 ציורו "אב מסביר את כתבי הקודש לילדיו" הפתיע את חוגי האמנים, שכמה מהם העלו ספקות שגרז היה בשל מספיק כדי שיוכל ליצור אותו. בסופו של דבר השתכנעו מכשרונו. יצירה זו וכן "העיוור המרומה" (L'aveugle trompé) משכו את תשומת לבו של האספן לה ליב דה ז'ילי שהשיג את הצגתם בסלון האמנים באותה שנה. לפי המלצתו של פיגאל התקבל גרז כחבר שלא מן המניין באקדמיה המלכותית הצרפתית לציור ולפיסול.
בשנים 1757-1755 נסע לאיטליה, כמלווה של האב גוגנו, ושהה בעיקר ברומא ובפירנצה. התקבל הרושם שמסע זה לא הותיר עקבות ביצירתו. זמן קצר אחרי הגעתו לאיטליה צייר את "הביצים השבורות".
ב-3 בפברואר 1759 נשא גרז לאישה את אן-גבריאל בבוטי, בת של פרנסואה בבוטי, בעל חנות ספרים מקה ד'אוגוסטן בפריז, וראה בה אידיאל של יופי נשי.
נישואים אלה לא הביאו לו נחת כשאשתו בגדה בו באופן שערורייתי ובפרידה נישלה אותו מנכסים רבים. גרז הנציח אותה בשנת 1761 בציור המחמיא "הפילוסופית הנרדמת" שבה היא מוצגת רדומה מוקפת ספרים. באותה שנה הקסים את הקהל ואת המבקרים עם יצירתו "אירוסין בכפר" - L'Accordée de village שהוצגה בסלון של הלובר.
ב-1762 ילדה אשתו את בתם הראשונה, אנה-ז'נבייב, לימים ציירת כמו אביה.
בשנת 1769 נחל גרז אכזבה רבה מכך שבחירתו כחבר מן המניין באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול נעשתה בקטגוריה הנחותה יותר של "ציירי הז'אנר" ולא באגף ה"ציירים היסטוריים" כפי שקיווה. לא עזרה לו בכך יצירת התמונה "סוור וקרקלה" שנדחתה גם על ידי הקהל והמבקרים של סלון האמנים באותה שנה. דידרו עצמו מתח עליו בקורת ורמז כי יד אשתו הייתה בניסון השאפתני הזה. כתוצאה מכל אלה לא השתתף יותר בסלונים לציור עד שנת 1800, על אף כל ההפצרות.
ב-4 באוגוסט 1793 התגרש מאשתו לפי רצונו. אחרי שהשקיע את הונו בקצבה מלכותית קבועה של עיריית פריז (אוטל דה ויל), הוא נותר חסר כל לאחר ההמהפכה הצרפתית.
בשנת 1805 נפטר גרז בביתו ברחוב פוסה סן דני (rue des Fossés Saint Denis) המקביל לשדרת בון-נובל ( boulevard de Bonne-Nouvelle).
הובא לקבורה בבית הקברות של מונמארטר.
גרז היה בונה חופשי, חבר בלשכת "תשע אחיות".

יצירתו

לאורך חייו ביסס גרז את הקריירה האמנותית שלו על החדרת סוגיות מוסר כפי שהמליץ לו מעריצו, הפילוסוף דני דידרו - "להחזיר את המוסר לאמנות". גישה זו שהביאה לו בתוך חמש שנים פופולריות רבה בקרב הקהל הרחב, משכה בקורת רבה מצד ההיסטוריונים של האמנות. לוק בנואה, למשל, הגדיר אותו "צייר טוב", בעל טכניקה של "וירטואוז" אך "בעל רוח צרה", ש"הלך לאיבוד בשבילי המוסר", "קרבם של שאיפתו לפרסום, של הקומדיות סוחטות הדמעות, ושל רומני המוסר" של תקופתו. לדברי בנואה, שאל גרז את סיסמאותיו במפגשים של יום שני בסלון של מאדאם ז'פרן שאותו נהג לפקוד. לדידו של בנואה ציורי גרז הם "פסטורליה מזויפת" ממוקמת ב"תפוארות מבוימות", ושגיבוריה הם עניים בשירות העשירים ואיכרים לשימוש האצולה הגדולה.
החושניות המודחקת שבציוריו, למשל בפניהן הילדותיות של הנערות החסודות, כבשה את הערצתם של רבים.
מבקרים רבים שיבחו לעומת זאת את אמנות הדיוקן של גרז, כמו זה של סופי ארנו ושל ידידו, החרט ז'ורז' ויל.
דידרו הקדיש לגרז מאמרי רוויו נלהבים בעיתון "התכתבות הספרותית ". הוא ראה בו מתבונן חד עין בטבע האנושי, בעל רגישות ואמפתיה עמוקות.

מורשתו

עם תלמידיו נמנו: מארי רנה ז'נבייב ברוסאר דה בולייה, ז'אן-פיליברט לדו, קונסטאנס מאייר, ובתו אנה-ז'נבייב גרז, ז'אן פרידום, פייר אלכסדר ויל ושארל -אנרי דפוסה .(Desfossez)