google/wiki40b huggingface dataset:
ברכה ברטה סקולמן

ברכה ברטה סקולמן (באנגלית: Scholman או Bertha Singer Schoolman; ‏9 בדצמבר 1897-‏6 בינואר 1974) הייתה אשת חינוך ומנהיגה ציונית. היא מילאה שורת תפקידים בהסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית ובארגון עליית הנוער של הסוכנות היהודית. שימשה בין היתר כמזכירה ארצית, סגנית נשיאה ויו"ר ועדת ארץ ישראל של הסתדרות "הדסה" בארצות הברית. היא עמדה בראש הוועד המנהל של עליית הנוער מטעם הסוכנות היהודית יחד עם משה קול בין השנים 1947-1953 והייתה מעורבת רבות בתחומי הבריאות והחינוך במדינת ישראל הצעירה.

חייה ופועלה

ברכה ברטה סינגר נולדה בניו-יורק בשנת 1897 לוולף ופרימט סינגר. היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי, כמו עמיתתה וחברתה בארגון "הדסה" הנרייטה סאלד, שם סיימה ב-1921 את לימודי ההוראה. בשנה זו, בהיותה רק בת 24, החלה לכהן כיו"ר ועדת ארץ-ישראל של "הדסה", שפיקחה על כל פעילות החינוך והרפואה של הארגון בארץ- תפקיד בו נשאה עד 1927. בשנת 1922 נישאה ברכה לאלברט אבא סקולמן, מנהל ה-Central Jewish Institute ומייסד מחנות הקיץ לילדים ונוער CEJWIN במדינת ניו-יורק. בשני מוסדות אלה היא מילאה תפקידים חינוכיים ומנהליים. במהלך שנות השלושים שהתה תקופות ממושכות יחד עם שתי בנותיה הצעירות בארץ ישראל המנדטורית ובין 1940 ל-1943 שימשה בתפקיד המזכירה הארצית של נשות הדסה בארצות הברית, וכסגנית הנשיאה. 
ב-1947 קיבלה על עצמה את תפקיד יו"ר הוועד המנהל של עליית הנוער יחד עם משה קול, בעקבות פניה דחופה של הסוכנות היהודית. על מנת למלא תפקיד זה היא עזבה את משפחתה באמריקה ויום לפני הכרזת החלוקה באו"ם, הגיעה לארץ ישראל. בזמן שהותה בארץ נסעה סקולמן יחד עם גולדה מאיר בשיירה שהותקפה על ידי ערבים בדרכה לירושלים, בה נהרג הנס בייט, יו"ר עליית הנוער בפועל. בזמן מלחמת העצמאות לאחר שבית החולים "הדסה" בהר הצופים ננטש ומערכת הבריאות בירושלים חוותה משבר, חברה ברכה סקולמן אל מספר פעילות "הדסה" אמריקאיות נוספות על מנת לסייע לארגון הרפואי בארץ. בין 1947 ל-1953 היא בילתה בכל שנה כשישה חודשים בארץ, הרחק ממשפחתה ומביתה, כשהיא מובילה את עליית הנוער בחינוך ודאגה לצרכיהם של בני הנוער הפליטים הרבים שהגיעו ארצה מאירופה. דאגתה לחינוך הנוער בארץ ישראל, ובמיוחד לפליטי השואה הצעירים, הביאה למעורבותה בהקמת כפר הנוער "נווה הדסה" שבשרון, כפר הנוער הדתי בכפר חסידים, וכן כפר הנוער ניצנים. כאות הערכה לפועלה בתחום החינוך, נקראו על שמה מספר אתרים בהם "חורשת סקולמן" בכפר הנוער ניצנים, ו"בית סקולמן" בכפר הנוער נווה הדסה.
בשנת 1947 העניק לה מכון המורים של הסמינר התאולוגי היהודי את פרס Outstanding Alumni Award ובשנת 1969 העניק לה משרד הביטחון בצעד יוצא דופן את עיטור לוחמי המדינה כאות הערכה על פועלה למען מדינת ישראל.
ברכה סקולמן הייתה חברה ב"חברה לקידום היהדות" (Society for the Advancement of Judaism) ואחת ממנהלות "קרן היהדות הרקונסטרוקטיבית" (Jewish Reconstructionist Foundation). היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי בעל התפיסה הקונסרבטיבית, אך הייתה רקונסטרוקטיבית בהשקפתה.
ב-6 בינואר 1974 נפטרה ברכה סקולמן לאחר מחלה ממושכת. היא קבורה לצד בן זוגה אלברט סקולמן בהר הזיתים. על מצבתה נרשם: "חייה היו קודש לעליית הנוער והדסה".
נט מגזין

המגזין

נט מגזין יצא לאור לאחר שבעלי חברת אנשים ומחשבים וחברת אלידע הוצאה לאור החליטו לפצל את חברת פי.סי מדיה שהייתה בבעלות משותפת שלהן, וללכת בדרכים נפרדות. המגזין פי.סי מדיה, לשעבר 32 ביט, חזר לבעלות "אנשים ומחשבים" והזכויות על המהדורה העברית של פי.סי מגזין חזרו לידי יהודה אלידע, מייסד המגזין בישראל ועורכו עד שנת 2004.
אלידע חבר עם שותף אסטרטגי להקמת חברה חדשה, דוט-קום. מדיה ששימשה כנציגת תאגיד המדיה ZD Media בישראל, המשיכה להוציא לאור את המגזין האמריקני והחלה להוציא לאור מגזין נוסף במתכונת דומה לזו של פי.סי מדיה תחת השם "נט מגזין". צוות המגזין החדש הורכב בחלקו הגדול מצוות הכותבים לשעבר ב-פי.סי מדיה ביניהם אבי וייס, רועי שלומי, עופר שמואלי, שחר בצלאל, נח הרניק, ארז שרמר ונוספים לצד כתבים חדשים כגון: צחי הופמן, דן פרידמן, עמית בר-ניר ומשה פרסטר. רבים מן הכותבים הפכו ברבות הימים לכתבי מחשבים בעיתונות היומית.
בניגוד למגזיני מחשבים באותה התקופה, נט מגזין שם דגש על תכנים מקוריים בעברית בלבד, ועל כך התבסס המגזין בשנות פרסומו. בשיא היה למגזין קהל קוראים של כ-30 אלף איש, שהורכב ממנויים וקונים בדוכני העיתונים.
חלק גדול מהתכנים של נט מגזין פורסמו גם בערוץ המחשבים של אתר ynet במסגרת הסכם שיתוף-תכנים עם קבוצת ידיעות אחרונות.

סגירת המגזין

הבעלות על המגזין עברה בשנת 2004 לחברת המגזינים SBC המוציאה לאור מגזינים בתחומים שונים ומעט לאחר מכן פרש גלילי מתפקידו. בשל התחרות הגוברת עם אתרי אינטרנט שפעלו באותו תחום ולאחר צמצומים רבים במספר הכותבים הוחלט בשנת 2006 לסגור את המגזין סופית. זה היה מגזין המחשבים האחרון שיצא בישראל באופן מסודר.
ג'וי פייג'

חייה

פייג' הייתה בתו של שחקן הסרט האילם דון אלבארדו, אשר שמו האמיתי היה חוזה פייג'. לאחר גירושי הוריה התחתנה אמה עם איל הקולנוע ההוליוודי האגדי ג'ק וורנר, אשר עמד בראש אולפני האחים וורנר. נראה כי קשר משפחתי זה (בצירוף המראה הלטיני הנאה שירשה מאביה) הוא שהביא לליהוקה בתפקיד המהגרת הבולגריה בעודה בת פחות משמונה עשרה שנים, לאחר שזה עתה סיימה את בית הספר התיכון.
פייג' חשבה בתחילה כי התסריט "מיושן" ו"קלישאי", והסכימה בחוסר רצון לתפקיד. הופעתה השברירית והנשית הייתה אחת מן הנקודות המרגשות בסרט קזבלנקה, כאשר היא מצליחה לשבור אף את מסך הציניות של ריק בליין (המפרי בוגרט) המבין כי תומתה של המהגרת עומדת על הכף, וכי בעלה (השחקן הלמוט דנטין) מנסה להרוויח בשולחן הרולטה מספיק כסף על מנת לפדות אותה מכפו של הקפיטן רנו (קלוד ריינס), המנצל את מעמדו ואת יכולתו לאפשר לפליטים פתח יציאה, על מנת לסחוט אותה מינית.
הופעה מרשימה זו לא שימשה כמנוף להופעות נוספות. היא מעולם לא שיחקה שוב בסרט של האחים וורנר, אם כי הופיעה בקומץ סרטים עבור אולפנים אחרים. היא נישאה לשחקן ויליאם אור, אשר קיבל תפקיד ניהולי בכיר בחברת וורנר, דבר שהוביל להאשמות בדבר נפוטיזם. לאחר שהופיעה בסדרות טלוויזיה בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, פרשה מעולם המשחק בשנת 1962.
פייג' ואור התגרשו בשנת 1970. בנם, גרגורי אור, הוא תסריטאי ומפיק.
פייג' הלכה לעולמה ב-18 באפריל 2008, כתוצאה מסיבוכים של שבץ מוחי ודלקת ראות מהם סבלה.
לנצ'יה דיקאפה

יצרנית הרכב לנצ'יה

לנצ'יה (איטלקית: Lancia, מבוטא לנצ'ה) היא חברה איטלקית לייצור מכוניות המהווה מאז שנת 1969 חטיבה בתאגיד פיאט. היא הוקמה בשנת 1906 על ידי וינצ'נזו לנצ'יה. מכוניות החברה הצטיינו בחדשנות הנדסית, פאר וביצועים וזכו להצלחות באירועי ספורט מוטורי. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 מוצבו דגמי לנצ'יה כדגמי יוקרה בקבוצת פיאט.
כלכלן

כלכלן הוא בוגר תואר אקדמי בכלכלה או במנהל עסקים עם התמחות במימון, העוסק בתחום כלכלי במסגרת מקצועית או אקדמית. 
תחום הכלכלה באקדמיה מוגדר על פי רוב כמדע החברתי החוקר את פעילות כלכלית כדי להשיג הבנה של התהליכים הקובעים את הייצור, הפצה וצריכה של סחורות ושירותים במשק.
בישראל לימודי כלכלה נערכים במרבית האוניברסיטאות, בדרך כלל במסגרת הפקולטה למדעי החברה וכן בחלק מן מכללות האקדמיות.
כלכלנים מועסקים בעסקים רבים הפועלים בתחום הפיננסי כדוגמת בנקים וחברות ביטוח כמו גם בגופים אחרים כגון חברות מסחריות שונות, בתי השקעות, מוסדות ציבוריים. מחקר כלכלי מתבצע גם במחלקת המחקר של בנק ישראל.
סוחוי

יצרנית מטוסי הנוסעים סוחוי

חברת סוחוי לייצור מטוסים אזרחיים (ЗАО «Гражданские самолёты Сухого») היא חברה רוסית לייצור מטוסי נוסעים שהוקמה בשנת 2000 ונחשבת לחלק מחברת סוחוי. 25% ממניות החברה נמצאת בבעלות "אלניה איירונאוטיקה" האיטלקית.
משנת 2008 החברה מייצרת את מטוס הסוחוי סופרג'ט 100. היו תוכניות לייצור מספר דגמי מטוסים נוספים (למשל סוחוי KR-860) אך הן לא התקדמו לשלב הייצור.
נאם וו-יון

ביוגרפיה

נאם וו-יון נולד בסיאול ולמד במוסד דונג-הא לאומנות ומדיה, כשהוא מתמחה במוזיקה מעשית. לוו-יון אח גדול בשם נאם בו-יון. בבעלותו חנות ידועה של ברביקיו הממוקמת בסויו,סיאול. 
בראיון עבור 10asia, וו-יון אמר כי בילדותו הוא שאף להיות שחקן כדורגל. אך, בסופו של דבר הוא מימש את חלומו השני להפוך לזמר כאשר הוא היה בתיכון. הוא נבחן באודישן עבור חברת התקליטים Woollim Entertainment כדי לקדם את הקרירה שלו בתחום המוזיקה כזמר סולו. הוא עבר את האודישן כאשר הוא מבצע גרסת כיסוי עבור השיר של סטיבי וונדר, Lately. באותו זמן הוא התקבל ל-Woollim ועוד שתי חברות תקליטים נוספות, שאחת מהן היא YG Entertainment. בסופו של דבר הוא החליט להישאר ב-Woollim, והחל את אימוניו להיות איידול בלהקה. הוא הודה שהוא היה קצת מאוכזב שכן הוא רצה להיות זמר סולו ולא בלהקה. אך למרות זאת עבד קשה כדי לתרגל ריקוד במקום. לפני הופעת הבכורה עם אינפיניט, וו-יון היה דוגמן עבור קניון לצד ג'ון- היונג מהלהקה Beast ו- ג'י-היון מהלהקה T-ara. הוא התחרה בתחרות השישית של Hello Star כשהוא מבצע את השיר "U Go Girl" של Lee Hyori. באחד מההופעות הראשונות שלו בשידור חי, הוא כיכב בתפקיד הראשי בקליפ ווידאו של KooPD ב-2007. מאוחר יותר ב-2009, הוא הופיע בתוכנית Girl Punch של ערוץ Mnet וביצע את השיר "Words That Are Hard To Say" של Lee Seung-gi.
וו-יון ידוע מאוד בזכות האהבה שהוא מרעיף על המעריצים שלו. במהלך המסע העולמי של הלהקה בשנת 2013 אהבתו למעריצים התבטאה בקנייה של טבעות כסף ופרחים בסך 3 מיליון וון.

פעילויות נוספות

בספטמבר 2011 וו-יון הצטרף כחבר קבוע בתוכנית "Immortal Song 2". הופעתו הראשונה בתוכנית שודרה ב-1 באוקטובר. ב-1 בנובמבר, נודע כי וו-יון יעזוב את התוכנית בשל הופעות הקידום של הלהקה ביפן. הפרק האחרון שבו הוא מופיע שודר ב-5 בנובמבר.
בדצמבר 2012, וו-יון נבחר לקחת חלק בפרויקט הקבוצתי של מופע סוף השנה של ערוץ SBS. הוא נבחר להיות בקבוצה, Dramtic Blue, לצד חברים נוספים כמו יוסוב מBeast, ג'וקוון מ 2AM, ג'י.או מMBLAQ וניל מTeen Top. תחת הכותרת "הצבע של קיי-פופ", הקבוצה הוציאה לאור וביצעה בהופעה חיה בטקס את השיר "Tearfully Beautiful" שהופק על ידי Sweetune.
בתחילת 2013 הוא לקח חלק בפרויקט דואט, תחת השם Re;code, שהוא ביצע עם הזמרת פופ האינדית, לוסיה, כשהם עושים גרסה חדשה לשיר "Cactus" של Epitone Project.
שיר הפסקול שלו, "When Love Comes" עבור הדרמה "Modern Farmer" יצא לאור באופן דיגיטלי ב-24 באוקטובר 2014.

הוא ביצע את הופעת הבכורה שלו כשחקן במחזמר, יחד עם סונג-קיו במחזמר "גוואנגהוואם הסונטה" בתפקיד ג'יונג, שהוא הבן של הדמות הנשית הראשית במחזה. המחזה הוצג מה -3 בינואר ועד 11 במרץ 2012. הוא שיחק באותו תפקיד במחזמר שהועלה ביפן מ-4 בינואר עד 6 בינואר ב-2013.
Mein Gott, wie lang, ach lange, רי"ב 155

Mein Gott, wie lang, ach lange (בעברית: אלוהי, עד מתי, אהה עד מתי), רי"ב 155, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר. הוא ביצע אותה לראשונה ב-19 בינואר 1716, לכבוד יום ראשון השני שלאחר חג ההתגלות.

היסטוריה ומילים

באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין תוך כמה שנים קנטטה עבור כל מועד בשנה. לפי הידוע כיום, קנטטה זו הייתה הראשונה שהלחין באותה שנה.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל הרומאים ומהבשורה על פי יוחנן שעוסקים בסיפור החתונה בקנה. הלברית נכתבה על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck), משורר החצר שכתב את הלברית לרוב הקנטטות של באך בתקופה זו. הקטע האחרון בקנטטה לקוח ממזמור לותרני שכתב פאול ספרטוס (Paul Speratus), משורר גרמני בן המאה ה-16. הטקסט מזכיר את היין מסיפור החתונה ומשתמש בו כדימוי לחוסר הקיים ללא האמונה בישו ולשמחה שהוא עשוי להביא.
בדומה לחלק מהקנטטות שלו מתקופה זו, באך ביצע אותה שוב בעת שעבד בלייפציג, בינואר 1724.
הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1886 בכרך 32 של "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בצורה מסודרת בין השנים 1850–1900.

הקלטות

היצירה לא הוקלטה רבות, רק כתשע פעמים, בהן על ידי מנצחים ידועים כגון ניקולאוס הרנונקור (ב-1985), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
אקדמיית צרפת ברומא

היסטוריה

"אקדמיית צרפת ברומא" הוקמה בשנת 1666 על ידי קולבר על מנת לארח את הזוכים בפרס רומא ואת האמנים שבחסות האצולה הצרפתית הבכירה, על מנת שישתלמו ברומא ובאיטליה. בזמנו שהותם ברומא נמשכה כ-3 עד 5 שנים, לפי המקצוע.
התוכנית להקמת המוסד התגבשה עוד בשנת 1664 כשכיהן קולבר כשר הבינוי, האומנות והמסחר. לפי דרישת המלך לואי הארבעה עשר, שצויינה אחר כך בסעיף 11 של תקנון האקדמיה, האומנים שנלחו להתארח בה היו אמורים להתגייס למלאכת העתקת יצירות האמנות האיטלקיות וציור המונומנטים והארמונות של רומא וסביבתה.
מושבה הראשון היה על גבעת ג'אניקולו, אחר כך בארמון מנצ'יני שבוויה דל קורסו עד שנת 1799 שכהבניין הכבש על ידי חיילים ורהיטיו פוזרו.
בשנת 1803 האקדמיה הועברה על ידי נפוליאון בונפרטיה לווילה מדיצ'י, מה שאפשר לאמנים צעירים מצרפת להמשיך להיוודע מקרוב לנכסי צאן הברזל של האמנות הקלאסית היוונית-רומית ושל הרנסאנס ולשאוב מכך השראה  במסות השנתיות הידועות כ-"envois de Rome" שחויבו לחבר ולשלוח להערכה לפריז.
אחרי הפסקה ראשונה בפעילותה בימי מלחמת העולם הראשונה, מוסוליני הפקיע את בניינה בשנת 1941 אחרי שפלש לצרפת. המוסד הועבר לניס, אחר כך לפונטנבלו. אחרי המלחמה חזרה למושבה הקבוע בוולה מדיצ'י.
בשנת 1968 ביטל אנדרה מלרו כשר התרבות, את פרסי רומא, אחרי ניסיון ראשון כושל לעשות זאת בשנת 1962.
בשנת 1967 נבחר החתן האחרון לגראן פרי של רומא לאדריכלות, אך אירועי מאי 1968 בצרפת מנעו את הענקתו.
החסות על המוסד עברה מידי האקדמיה הצרפתית לאמנויות יפות ומהמכון של צרפת לידי משרד התרבות הצרפתי והמדינה הצרפתית.
כתגובה לכך, החל מנשנת 1975 הקימה האקדמיה הצרפתית לאמנויות תחרות שנתית לאדריכלות שבה מוענק "גראן פרי לאדריכלות".
מאז האורחים בווילה מדיצ'י אינם נבחרים רק מן המקצועות המסורתיים כמו ציור, פיסול, אדריכלות, חריטה על מדליות או על אבני חן, אלא גם מתחום הספרות, התפוארנות, הצילום, הקולנוע, תולדות האמנות, ושיפוץ דברי האומנות.
עם הזוכים במלגות של אקדמיית צרפת ברומא נמנו ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, ז'אן-בטיסט קארפו, שארל גרנייה,קלוד דביסי, ז'ורז' ביזה, פרנסואה בון ובשנים האחרונות איי אם פיי, פסקל דוספן, לוראן גראסו, ואלרי מרז'ן, מרי נדיאה,  קסבייה בובואה ורבים אחרים.

פעילותה העכשווית

כיום אקדמיית צרפת ברומא נמצאת בחסות משרד התרבות והתקשורת הצרפתי וההשתלמויות בה פתוחות בפני אומנים וחוקרים דוברי צרפתית מכל העולם, בגילים בין 45-20. מקבלי מלגות ההשתלמות נבחרים על ידי חבר שופטים עצמאי. ההשתלמויות נמשכות בין 18-12 חדשים. בעקבות רפורמה משנת 2013 נקבעו גם צורות אירוח אחרות בעלות מטרות ומשכי זמן אחרים.
אקדמיית צרפת ברומא פתוחה לקהל באמצעות סיורים מודרכים בווילה מדיצ'י ותוכניות תרבות עשירות.
נזיר

נזיר הוא אדם הנוטל על עצמו לתקופה קצובה או לכל חייו סייגים הקשורים בתענוגות החיים; סייגים אלה משתנים מתרבות למשנתה. מקובל להבדיל בין סגפן, החי בחברה אך מוותר על הנאות שונות לבין נזיר הפורש במידה חלקית או מלאה מהחברה.

רקע היסטורי

המקום הראשון שבו התקיימה הנזירות הנוצרית הוא המדבר המצרי. הנזירוּת הנוצרית התקיימה על ידי אחד מאבות הכנסייה הנוצרית, אנטוניוס הגדול (251–356), נזיר מצרי שנחשב כקדוש על ידי הכנסייה הקופטית אליה השתייך, וגם על ידי הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית. הוא נחשב גם כאב הגדול של כל הנזירים. המקום הראשון שאליו פנה אנטוניוס על מנת לחיות את חיי הנזירות הוא מדבר שידוע כיום בשם "וואדי אל-נטרון" (בערבית: وادي النطرون ובלטינית ניטרא). עד לימינו אנו עדיין קיימים שם כמה מנזרים.
מאז התפשט רעיון הנזירות בכל רחבי מצרים וכמות הנזירים הלכה וְגָדְלָה. 
מקום נוסף בו התקיימה נזורה היא סוריה רבתי. תיאודורט מחורוס (Théodoret de Cyr) שחי בשנים 460-393 כתב בספרו Historia Religiosa ‏ על נזירים שראה או שמע עדויות מהימנות עליהם. 
רעיון הנזורה הגיע בשנת 340 למערב על ידי אתנסיוס הקדוש, הפאטריארך של אלכסנדריה, שהגיע לרומא ואיתו שני נזירים אמן ואיסידור, תלמידיו של אנטוניוס. "חיי אנטוני הקדוש"
 או בלטינית "וויטא אנטוני" שנכתב על ידי אתנסיוס תורגם ללטינית ואיפשר לאנשים להיחשף לחיי הנזורה המצרית.
הנזירים האיטלקים הראשונים כמו ג'רום, רופינוס ופאולה הלכו למצרים על מנת לחיות את חיי הנזירות כמו הנזיר הראשון והגדול - אנטוניוס.

שיטת חיי הנזירים

קיימים מספר סוגי נזירים, נזיר מסתגף, נזיר מתבודד ונזיר רגיל. נזיר מסתגף הוא כזה המונע מעצמו חומריות ומקדיש עצמו למטרה מסוימת (לדוגמה: נזיר במנזר נוצרי: לעיתים פועלים למטרת רפואת אנשים, ולעיתים לתפילה ומיסיון), נזיר מתבודד הוא נזיר המקדיש את כל כולו ללימוד, התחברות והכרת העצמי (לדוגמה: בודהיסטים) כששני סוגי נזירים אלו לרוב גם מתנזרים מנישואים וחיי משפחה - לעיתים רק לתקופות זמן מוגבלות.  
נזירים החיים במנזר כפופים בכל לאב המנזר, שכפוף בעצמו לראש המסדר הכפוף לאפיפיור, ומחויבים לציית לחוקים נוקשים. ככל שנזיר מסוים או חבר בארגון מסוים מצליח לגייס יותר נכסים ואנשים למטרות הארגון, כך מקדמים אותו יותר. לרוב הנזירים נודרים שלא להחזיק רכוש פרטי, מעבר לחפצים אישיים מועטים: גלימה, ברדס, סכין, מחט, לוח כתיבה וכלי כתיבה. עליהם להשתתף בתורנויות בעבודות הביתיות של המנזר, לעסוק בשעות היום בעבודות כפיים שונות ובשעות מסוימות לקרוא את כתבי הקודש. חייהם צנועים מאוד, מה שמתבטא, למשל, בזה שהם מכינים בעצמם את מאכליהם. חלק מרכזי מחיי הנזירים הוקדש לשימור כתבים עתיקים ולהעתקתם בעידן שלפני המצאת הדפוס.

הנזירות בימי הביניים

למרות צניעות חייהם של הנזירים עצמם, המסדרים והמנזרים צברו במהלך ימי הביניים אדמות רבות ורכוש עצום. עושר זה גרם לביקורת רבה בתוך הכנסייה והביא להקמת מסדרי הקבצנים (כגון הפרנציסקנים והדומיניקנים), אלא שגם הם הסתאבו והתעשרו עם הזמן. עושר זה היה אחד הגורמים לרפורמציה ולהריסת המנזרים והחרמת הקרקעות על ידי מלכים ונסיכים שתמכו בה במאה ה-16.

באסלאם

האסלאם, ככלל, אינו מכיר בנזירות ובסגפנות ואף רואה בה חטא. בקוראן נכתב, שהמוסלמים אינם מצווים על ההתנזרות. עם זאת, חסידי הסופיזם, אחת מכתות האסלאם, מנהלים אורח חיים צנוע ונזירי ובמועדים מסוימים אף מלקים עצמם עד זוב דם. כמו כן, ישנן באסלאם כתות אשר טוענות להיות ממשיכי דרכם של אישים חשובים באסלאם כגון אבו בכר והחליף עלי, אשר מנהגיהן דומים לכללי הנזירים הנוצריים.
אוניברסיטת פרייבורג

הקמתה

קרוי במקור "אוניברסיטת אלברכטס", המוסד כלל תחילה ארבע פקולטות - תאולוגיה, פילוסופיה, רפואה ומשפטים. הוא קם בגל השני של ייסוד אוניברסיטאות במרחב הדובר גרמנית בשלהי ימי הביניים, בדומה לאוניברסיטת "אברהרד קרל" בטיבינגן ואוניברסיטת בזל. הקמתו קיבלה גושפנקא על יגי בולה של האפיפיור בדומה למרבית האוניברסיטאות בימי הביניים הוא היה מעין תאגיד במסגרת הכנסייה והשתייך איפוא לכנסייה הרומית-קתולית ולארגוניה. משום כך הבישוף של בזל מילא תפקיד של קנצלר של האוניברסיטה והבישוף של קונסטנץ נחשב לפטרונה בפועל.
אולם מייסד האוניברסיטה היה ארכידוכס אוסטריה, אלברכט השישי, אחי הקיסר פרידריך השלישי. זאת הסיבה בגלל נקראה האוניברסיטה לפי אלברכט השישי. הוא צייד אותה באדמות, בנכסים פיננסים וקבע את חוקיה. בהקמתה האוניברסיטה קיבלה מעמד של אוניברסיטה אזורית, או של הלאנד שבו נמצאה. בשנת 1490 היא נמסרה לידי בית הבסבורג.
עם הסטודנטים שלמדו באוניברסיטה בתחילתה נמנו הומניסטים כמו גיילר פון קייזרברג, יוהנס רויכלין או יאקוב וימפלינג. עד שנת 1536 לימד בפקולטה למשפטים אולריך צאזיוס ופרייבורג הפכה למרכז של תורת המשפט ההומניסטית. בשנים 1529–1535 חי ולימד בפרייבורג ארסמוס מרוטרדם. החל משנת 1559 האוניברסיטה התארחה בבניין "המכללה הישנה" (Altes Collegium), הידוע בימינו כ"עירייה החדשה". חשיבות האוניברסיטה ירדה בימי קונטרה-רפורמציה. לש המאבק ברפורמה הפרוטסטנטית, בשנת 1620 נמסר ניהול שתיים מהפקולטות לידי המסדר הקתולי של הישועים. אחרי 1682 הישועים בנו את מכללתם וכן כנסייה, המכונה "כנסיית האוניברסיטה".

השלטון הצרפתי

בשנת 1679 פרייבורג סופח זמנית לצרפת יחד ם החלקים הדרומיים של חבל הריין העילי. מלך צרפת, לואי הארבעה עשר מאס בשיטות החינוך האוסטריות ונתן לישועים יד חופשית בהפעלת האוניברסיטה. ב-6 בנובמבר 1684 הונהגה במוסד תוכנית לימוד דו-לשונית - "סטודיום גאליקום". בשנים 1686–1688 האוניברסיטה נאלצה להימלט לקונסטנץ.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות

העצרת הכללית של האומות המאוחדות היא אחד מחמשת הגופים העיקריים של ארגון האומות המאוחדות. העצרת מתכנסת מדי שנה, והיא היחידה מבין גופי האו"ם שכל המדינות החברות באומות המאוחדות, חברות גם בה. מטרתה לשמש פורום לדיון ולקביעת תוכניות בשאלות בינלאומיות בנושאי השלום, הכלכלה וזכויות האדם.
העצרת יכולה ליזום מחקרים, להציע הצעות, להציע ולאשר כללי משפט בינלאומי פומבי, לעודד שמירה על זכויות האדם, ולקדם פעילויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות וחינוכיות.

מבנה העצרת

העצרת הכללית של האו"ם מתכנסת מדי שנה למושב החל מיום שלישי השלישי בחודש ספטמבר ועד אמצע דצמבר. נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות נבחר בראשית כל מושב. הנשיא הנוכחי של העצרת הוא טיג'ני מוחמד-בנדה (Tijjani Muhammad-Bande) מניגריה אשר נכנס לתפקידו ב-17 בספטמבר 2019.
המושב הראשון של העצרת התכנס ב-10 בינואר 1946 באולם המרכזי בווסטמינסטר שבלונדון ונכחו בה 51 נציגים.
להחלטות העצרת בשאלות הנוגעות לשלום וביטחון, בחירת חברות לארגונים השונים של האו"ם, קבלת חברים חדשים או הוצאתן מן הארגון, ענייני תקציב, נדרש רוב של שני שלישים מחברי העצרת. להחלטות אחרות די ברוב רגיל. למעט בהחלטות בעניין תקציב, החלטות העצרת אינן מחייבות.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 הפכה העצרת לפורום העיקרי לדיון בין מדינות מתועשות למדינות מתפתחות, בשל הכוח היחסי של המדינות המתפתחות בעצרת. למעלה משני שלישים מבין 193 החברות בעצרות הן מדינות מתפתחות, אשר העצרת היא כלי הלחץ העיקרי וכמעט היחיד שלהן במשא ומתן עם המדינות המתועשות.

ישיבות מיוחדות

ישיבות מיוחדות של העצרת הכללית מתכנסות לבקשת מועצת הביטחון, לבקשת רוב מחברי העצרת הכללית, או לבקשת אחת החברות (אם רוב החברות מסכימות לישיבה). הישיבה המיוחדת הראשונה של העצרת הכללית התקיימה בשנת 1947. החלטת "מתאחדים למען השלום" משנת 1950 מסמיכה את העצרת להתכנס בישיבה מיוחדת ולהמליץ על נקיטת פעולות (לרבות צבאיות) במקרה של הפרת השלום. ההחלטה מאפשרת לעצרת לעקוף, ברוב של שני שלישים, וטו שהוטל במועצת הביטחון על ידי אחת החברות הקבועות.
עד כה נערכו 10 ישיבות מיוחדות. מלבד הראשונה, התקיימו שלוש ישיבות חגיגיות (באוקטובר 1995, בנוכחות ראשי המדינות החברות בארגון, לרגל ציון יובל להיווסדו של האו"ם. בספטמבר 2000 לציון האלף החדש, וקביעת יעדי הארגון לאלף הבא. ובספטמבר 2005 לציון 60 שנה להיווסד האו"ם וכן לדיון בתוכניות הרפורמה של קופי אנאן), ועוד שש ישיבות מיוחדות שעסקו ביחסי ישראל-ערב (אחת מהן בשנת 1982 בשל סיפוח רמת הגולן, ואחרת לדיון במצב הפלסטינים במזרח ירושלים).
את הישיבה הראשונה, ב-1947 פתח ראש המשלחת הברזילאית לאו"ם, אוסוולדו אראניה, ובעקבות כך המסורת היא שהנואם הראשון בכל ישיבה מיוחדת הוא הנציג הברזילאי.

רפורמות בעצרת הכללית

ב-21 במרץ 2005 הגיש המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן דו"ח המבקר את החלטות העצרת הכללית, אשר בשל הרצון להגיע לקונצנזוס רחב ככל האפשר פונות למכנה המשותף הנמוך ביותר, והחלטותיו למעשה ריקות מתוכן.
לדבריו, על העצרת לעסוק בנושאים נקודתיים ומגמתיים ולא בנושאים כלליים ורחבים.
אנאן המליץ על שינוי מבנה הוועדות של האו"ם על מנת לייעל את הוועדות, ובין היתר לצמצם את עלותן .
אדולף מריקס

ביוגרפיה

נולד בסקסוניה והיגר כילד עם משפחתו לארצות הברית. בשנת 1864 החל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, ובשנת 1868 היה לבוגר היהודי הראשון של האקדמיה.
שירת על ספינת הקרב USS Maine שהתפוצצה בנמל הוואנה, והתמנה כשופט חוקר להתפוצצות זו. הצטיין בשירותו במלחמת ארצות הברית-ספרד. הוא סיים את שירותו הצבאי בשנת 1910 בדרגת סגן אדמירל.
פי

שם האות ושימושים

ביוונית מודרנית מבוטאת האות "פי" (נהגה ב"פ" רפה) ומשמשת לציון צליל פ רפה /f/. ביוונית עתיקה שימשה לציין צליל פּ מנושפת /pʰ/. אות זו חדרה גם לאלפבית הקירילי ומשמשת בו כצליל "F" (פ"א רפה).
בספרות יווניות לאות ערך של המספר 500.
פלה צוקרמן

פלה צוקרמן (נולדה ב-16 במרץ 1935), היא דרמטולוגית, ייסדה והייתה המנהלת הראשונה של מחלקת עור ומין בבית חולים העמק בעפולה, מחלוצות רופאי העור והמין בעמק יזרעאל ובגליל.

ביוגרפיה

צוקרמן נולדה בסמביר, בשנת 1935 בשטח פולין, היום באוקראינה.
בין השנים 1953–1957 למדה צוקרמן רפואה בורוצלב, פולין.
בשנת 1957 עלתה צוקרמן למדינת ישראל.
בין השנים 1957–1960 המשיכה צוקרמן את לימודי הרפואה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1962–1968 התמחתה צוקרמן ברפואת עור ומין, בבית חולים הדסה, והייתה לבוגרת הראשוה במחלקה.

בבית חולים העמק

בשנת 1970 עברה צוקרמן למרכז רפואי העמק, הקימה את מרפאת העור הראשונה בעמק יזרעאל.
בשנת 1978 הקימה צוקרמן את מחלקת העור ומחלות מין, בבית חולים העמק בעפולה, והייתה למנהלתה הראשונה, עד שנת 2000.
צוקרמן מתגודדת בקריית טבעון.
ארנסטו פאריאס

קריירה

פאריאס החל לשחק באסטודיאנטס לה פלאטה בגיל צעיר. הוא ערך את הופעת הבכורה בליגה ב-1997 והפך לאחד החלוצים הטובים בליגה ובתולדות המועדון. הוא סיים כמלך השערים של אפרטורה 2003 עם 12 שערים. הוא שיחק במדי הקבוצה עד שנת 2004 וכבש עבור הקבוצה 95 שערים ב-205 הופעותיו במדי הקבוצה בליגה. יכולת ההבקעה המרשימה שלו הביאה את פאלרמו מהליגה האיטלקית לרכוש את כרטיסו. הוא אכזב באיטליה ולא הצליח לכבוש ב-13 משחקיו במדי הקבוצה. לאחר תקופה קצרה במועדון, חזר פאריאס לארגנטינה והצטרף לריבר פלייט.
עם החזרה לליגה הארגנטינאית שב פאריאס לגלות יכולת גבוהה, הוא הפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה וכבש עבורה 42 שערים. ב-2007 ניסתה טולוקה המקסיקנית להחתימו. אף על פי ששני הצדדים הגיעו להסכמה, שינה פאריאס את דעתו ובחר להצטרף לפורטו איתה חתם על חוזה לארבע שנים. בעונת הבכורה שלו בקבוצה כבש פאריאס 6 שערים ב-16 משחקים וזכה עם הקבוצה באליפות.
ביולי 2010 חתם לשלוש שנים בקבוצה הברזילאית קרוזיירו, הבקיע את שער הבכורה במועדון ב-9 ביוני נגד פלמיירס בניצחון 3-2. בינואר 2012 הושאל לקבוצה הארגנטינאית אינדפנדיינטה. ב-2014 נמכר לדאנוביו מליגת העל האורוגוואית וב-2015 לאמריקה קאלי מהליגה השנייה בקולומביה.
פאריאס ערך את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הארגנטינאית ב-3 בספטמבר 2005 במשחק מול פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.