google/wiki40b huggingface dataset:
אורלנדו

היסטוריה

חלק מההיסטוריונים טוענים שהעיר אורלנדו נקראת על שמו של אורלנדו ריבס שנפל באזור בשנת 1836 בקרב שנערך עם האינדיאנים משבט סמינול. היסטוריונים אחרים משייכים את שם העיר לאותו אורלנדו ריבס אולם אומרים שהיה למעשה בעל תחנת סוכר וחווה באזור. המתיישבים הראשונים באזור מצאו את שמו חקוק על עץ וחשבו שזה קברו של חייל ולכן קראו לאזור "קברו של אורלנדו" ובהמשך "אורלנדו".
בשנת 1838 הוקם במקום מוצב של הצבא האמריקאי שנקרא "מוצב גטלין" ומטרתו היה להגן על המתיישבים במהלך המלחמה הסמינולית השנייה, אולם לאחר תום המלחמה המוצב נעזב.
במהלך מלחמת האזרחים, בשל המצור של הכוחות הפדרליים, עזבו המתיישבים את האזור. לאחר המלחמה החלה התיישבות מחודשת באזור והעיר נוסדה בשנת 1875.
בין השנים 1875 ו-1895 הפכה אורלנדו מרכז לגידול פירות הדר. במלחמת העולם השנייה היה בעיר בסיס של חיל האוויר, ורבים מהחיילים נשארו להתגורר בעיר גם לאחר המלחמה.
האירוע שהשפיע ביותר על התפתחות העיר היה החלטתו של וולט דיסני בשנת 1965 להקים במקום את אתר הנופש דיסניוורלד. האתר נפתח באוקטובר 1971 והביא לגידול כלכלי של העיר שהפכה מאז לאתר תיירות.
ב-12 ביוני 2016 אירע בעיר פיגוע ירי המוני – בעל מספר ההרוגים הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. אזרח אמריקאי ממוצא אפגאני, מוסלמי שהזדהה בשיחת טלפון למשטרה במהלך הפיגוע כתומך דאעש ונהרג בחילופי אש עם המשטרה, נכנס למועדון להט"ב בעיר ורצח עשרות אנשים במה שנראה כפיגוע טרור מוסלמי וכפשע שינאה.

גאוגרפיה

באזור העיר אורלנדו מעל מאה אגמים. הגדול שבהם הוא אגם אפופקה. 
שטחה של העיר 261 קמ"ר מתוכם 242 קמ"ר שטחי יבשה ו- 19.3 קמ"ר שטחי מים (7.39%).

כלכלה

עיקר כלכלתה של העיר מתבססת על התיירות, המכניסה לאזור מאות מיליוני דולרים בכל שנה. בשנת 2004 הגיעו לעיר כ- 48 מיליון תיירים. 
בנוסף, בשל הקירבה למרכז החלל קנדי, ממוקמות באזור תעשיות אוויר וחלל רבות.
בשל פארקי השעשועים הרבים בקרבתה, מכונה אורלנדו "גן השעשועים של ארצות הברית". דוגמאות בולטות לכך הם הפארקים דיסניוורלד, יוניברסל סטודיוס אורלנדו, סיוורלד ובוש גרדנס.

תחבורה

באורלנדו נמצאים נמל התעופה הבינלאומי אורלנדו, נמל התעופה הבינלאומי אורלנדו סנפורד ונמל התעופה העסקי אורלנדו המשמש לטיסות שכר ולתעופה כללית.
חיידר אל-עבאדי

ביוגרפיה

חיידר אל-עבאדי נולד בשנת 1952 בבגדד במשפחה שיעית. הוא בנו של ד"ר ג'וואד אל-עבאדי, רופא, מנהל בית חולים ומפקח במשרד הבריאות העיראקי; ושל אשתו ילידת לבנון, שבילתה רוב חייה בעיר נג'ף. האב פוטר מתפקידיו על ידי משטרו של סדאם חוסיין בשנת 1979 ויצא לגלות בלונדון, בה מת ונקבר.
חיידר אל-עבאדי גדל ברובע המזרחי קראדה של בגדד. למד בתיכון אל-עידדיה אל-מרכזייה. בשנת 1967 בגיל 15 הצטרף למפלגת הקריאה האסלאמית "דעווה". בשנת 1982 שניים מאחיו נעצרו והוצאו להורג על ידי המשטר, בשל השתייכותם למפלגה השיעית. אח שלישי הושלך לכלא למשך עשר שנים.
אל-עבאדי למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנולוגית של בגדאד וסיים בה תואר ראשון בשנת 1975. במחצית השנייה של שנות ה-1970 יצא לאנגליה ללימודים, ונשאר שם עד שנת 2003. בשנת 1980 סיים דוקטורט בהנדסת חשמל ובהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת מנצ'סטר. בגלל פעילותו נגד המשטר בשנת 1983 בוטל דרכונו העיראקי. באנגליה התמחה בייעוץ לפתרונות תחבורה מהירה וניהל חברה.
הוא שב מאנגליה בשנת 2003, בעקבות הפלת שלטונו של סדאם חוסיין במלחמת עיראק. לאחר שובו מונה ליועץ לראש הממשלה נורי אל-מאלכי. כיהן כשר התקשורת, וכסגן יושב ראש הפרלמנט.
בשנת 2014 הוא פעל להקמת כוחות המוביליזציה העממיים.
ב-9 ביולי 2017 הכריז אל-עבאדי על שחרור העיר מוסול מידי המדינה האסלאמית (דאעש) בתום קרב ארוך. ב-9 בדצמבר 2017 הכריז כי כוחות הצבא הצליחו להשתלט באופן מלא על הגבול עם סוריה השכנה, ובכך לגרש את שאריות לוחמי המדינה האסלאמית משטח המדינה.
יצחק בן דוד (רוכב אופניים)

יצחק (ז'ק) בן דוד (1931 - 25 במאי 2007), היה רוכב אופניים ישראלי, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1960) שהשתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.

ביוגרפיה

בן דוד נולד בשנת 1931 וגדל במרוקו. בשנים 1950, 1951, 1953 ו-1954 השתתף בן דוד בטור דה מרוקו וזכה במקומות הראשונים[1]. לאחר שעלה לישראל הוא התגורר רחובות. בישראל הוא התאמן והתחרה בקבוצות האופניים של הפועל נהריה, הפועל אשקלון ביחד עם הנרי אוחיון, אף הוא אלוף ישראל במרוץ אופני כביש והפועל נהריה.

אלוף ישראל

בשנת 1960 זכה בן דוד באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש.
באולימפיאדת רומא (1960) השתתף בן דוד במרוץ הכביש יחד עם חברו לאגודה, הנרי אוחיון. המרוץ התקיים בחום של 38º צלזיוס למרחק של 175.38 ק"מ (12 הקפות של 14.615 ק"מ). לאחר שמשקפיו נפלו ובניסיון למצוא אותם הוא רכב בכיוון ההפוך ונפסל על ידי שופטי המרוץ.
במהלך הקריירה הענפה שלו השתתף במירוצים רבים והתחרה עד גיל 70.
בשנת 2007 נפטר בן דוד לאחר ניתוח שעבר בברך שאמור היה לאפשר לו לחזור ולרכב על אופניים, אלא שהתקף לב ושבץ לאחר הניתוח הביאו למותו.
אריה לייב שפירא

הרב אריה לֶייבּ שפירא (ידוע בכינוי: ר' לייבלי קובנר; תקמ"ז, 1787 - י"ח בשבט ה'תרי"ג, 26 בינואר 1853) היה רבה של קובנה ואב בית הדין הראשון שלה.

תולדות חייו

נולד בעיר איבניץ למשפחת רבנים מתנגדים מיוחסת. אביו, ר' מנחם זונדל (בן שלמה), היה רב העיר. אמו, גיטל, הייתה בתו של הרב אליעזר שפירא, אב בית דין ורב העיר לובץ'. סבו הרב אליעזר שפירא היה בנו של הרב אריה לייב שפירא (וילנה), אב"ד וילנה בתקופת הגר"א, מחבר הספרים "נחלת אריאל" ו"מעון אריות" על מסכת סופרים.
אביו נפטר בהיותו בן שמונה והוא גדל בבית סבו בלובץ', ואימץ את שם משפחת הסב. בצעירותו למד אצל ר' מנשה מאיליה ונחשב תלמידו המובהק. נמנה עם קבוצת התלמידים הראשונה של ישיבת וולוז'ין והיה מגדולי תלמידיו של ר' חיים מוולוז'ין.
בשנת תקע"ה (1815), בגיל פחות משלושים, נתמנה כרב בעיירה ואשילישוק. בשנת תקע"ז (1817) התמנה כרב באיליה, לאחר שרבו ר' מנשה ויתר על רבנות העיר עבורו. כעבור מספר שנים התמנה כרבה של סמרגון, בה ישב כשתים עשרה שנה, ולאחריה כיהן כרב בקלווריה. בשנת תר"ט 1849 התמנה לרבה של קובנה, ושימש בה ברבנות עד מותו בשנת תרי"ג (1853). בתקופה זו התפרסם שמו והוא נחשב אחד מגדולי הרבנים שהנהיגו את היהדות החרדית בליטא.

התנגדותו לתנועת המוסר

בתקופת כהונתו של הרב שפירא ברבנות קובנה החלה להתפתח תנועת המוסר, שמחוללה היה הרב ישראל ליפקין מסלנט, תלמידו המובהק של הרב יוסף זונדל מסלנט. בראש ההתנגדות לשיטת המוסר ולפעולותיו של ר' ישראל עמד ר' אריה לייב ועמו הרב מרדכי אליאשברג (רבה של בויסק בלטביה, קודמו של הרב קוק) ורבנים נוספים. ההתנגדות לשיטת המוסר באה לידי ביטוי במאבק תעמולתי. לדעתו של אטקס:
"ברור כי ההתנגדות לא הופנתה כלפי עצם תביעתו של ר' ישראל לטיפוח ה'יראה', אלא כנגד העובדה שערך ה'יראה' הפך למוקד אשר מסביבו צומחת התלכדות חברתית חדשה".

עזבונו התורני

הרב אריה לייב שפירא לא הניח אחריו חידושי תורה בכתובים. כמה מתשובותיו נדפסו בספר "אפריון דוד". הלכה בשמו מצטט ר' ישראל מאיר הכהן מראדין בספרו "משנה ברורה", הלכות ספר תורה.
יחסי חוף השנהב–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת קוט דיוואר לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין חוף השנהב לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-8 במרץ 1979.
בשנת 1985 מינתה צ'ילה שגריר תושב בשם לואיס ווינטר שישב ביאמוסוקרו ותפקד כשגריר במדינה עד 1991.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בחוף השנהב נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן. גם אזרחי חוף השנהב שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
ג'ון מרשל (שחיין)

ביוגרפיה

מרשל נולד בבונדיי, פרוור בסידני. אביו היה אלוף מערב אוסטרליה בגלישת גלים. מיד לאחר הולדתו עזבה משפחתו לפרת' ומספר שנים לאחר מכן למלבורן. 
באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בשנת 1947 זכה מרשל בכל משחי החופשי מ-220 יארד חופשי ועד 1650 יארד חופשי.

מדליות אולימפיות

באולימפיאדת לונדון (1948) זכה מרשל בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:31.3 דקות, אחרי ג'יימס מקליין מארצות הברית (19:18.5 דקות) ולפני גאורג מיטרו מהונגריה (19:43.2 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:47.7 דקות, אחרי ביל סמית' שקבע שיא אולימפי חדש של 4:41.0 דקות
וג'יימס מקליין (4:43.4 דקות) שניהם מארצות הברית. לרוע מזלו המשחה החזק שלו, 200 מטר חופשי לא נערך במשחקים אלו.

שיאן עולם

לאחר המשחקים האולימפיים שחה מרשל בהדרכתו של רוברט קיפוט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. בשנים 1950 - 1951 הגיע לשיאו וקבע 19 שיאי עולם חדשים, 15 מהם בחודש אחד, במשחים ל-200 מטר, 220 יארד, 400 מטר, 440 יארד, 800 מטר, 880 יארד ו-1 מייל חופשי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים מרשל במקום שמיני בתוצאה של 19:53.4 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 19:09.2 דקות ובמקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:50.3 דקות ולא עלה לשלב הגמר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:46.8 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה 9:01.4 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:13.7 דקות.  
בשנת 1954 חזר מרשל לאוסטרליה והתחתן עם אלופה בקפיצה למים. 
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים מרשל במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:27.2 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:26.8 דקות.
מספר שבועות לאחר המשחקים האולימפיים נפצע מרשל בתאונת דרכים במלבורן, פצעים קשים ביותר וששה ימים לאחר מכן ב-31 בינואר 1957 הוא נפטר והותיר אחריו אישה ותינוק בן 7 חודשים.
מחזור הפחמן

מחזור הפחמן הוא מחזור שבו שלובים זה בזה היסודות פחמן, חמצן ומימן במחזורי החומרים בטבע. המחזור מוגדר גם כסך כל השינויים המתחוללים בתרכובות של הפחמן בטבע, שבמהלכם הוא הופך מתרכובת אי-אורגנית לתרכובת אורגנית וחוזר חלילה. ישנם שני תהליכים עיקריים המעורבים במחזור הפחמן והם פוטוסינתזה ונשימה תאית. שני התהליכים הללו, שמשלימים זה את זה במחזורי החומרים, הם גם שני התהליכים העיקריים במחזורי החמצן והמימן. בנוסף, שלושת היסודות מופיעים יחדיו בתרכובות אורגניות שבונות את גופם של האורגניזמים, ומהווים חלק ממחזור הפחמן בטבע. חשיבותו של מחזור הפחמן היא רבה משום שהוא מאפשר את כל תהליכי החיים וכולל בתוכו גם את מחזור המימן והחמצן.
התרכובת האי-אורגנית של מחזור הפחמן היא פחמן דו-חמצני, אשר נקלט מהאוויר על ידי היצרנים, כאשר הכוונה היא בעיקר לצמחים הירוקים בטבע. בנוסף לכך, ישנם חיידקים אשר מבצעים גם כן פוטוסינתזה. צמחים וחיידקים אלו בונים את הפחמימה גלוקוז במהלך תהליך הפוטוסינתזה המפיק את האנרגיה הדרושה לפעילותם, לוויסות תהליכים, לבניית גופם ולרבייה. לאחר שצמחים אלו נאכלים עוברת אנרגיה במארג המזון לשאר הצרכנים, ואיתה גם הפחמן. רק האנרגיה והפחמן ששימשו לבניית גופו של הצמח ממשיכים לעבור בשרשרת המזון. הצרכן שניזון מהצמח ממשיך להעביר את הפחמן במארג המזון (כאשר נטרף וכדומה) וכך עובר הפחמן במארג המזון. מולקולת הפחמן (הפחמימה) מאבדת מהאנרגיה שלה במהלך המחזור עד שהיא הופכת לאי-אורגנית, נטולת אנרגיה זמינה. גם המפרקים השונים נוטלים מהפחמן את האנרגיה שלו והופכים אותו לאי-אורגני ובכך משלימים את המחזור.
מפרקים אלו הם בעיקר חיידקים הטרוטרופים, אשר מפרקים אורגניזמים לאחר שאלו מתו, כגון צמחים שכמשו (נבלו) ובעלי חיים שמתו, וגורמים לריקבון. מכאן, שאילולא היה הפחמן מוחזר לאוויר, בין אם על ידי המפרקים השונים ובין אם על ידי התערבות האדם על ידי הפקת נפט ושימושו וכן הלאה, תהליכי החיים היו נפסקים, לדעת החוקרים לאחר 400 שנה. כמות הפחמן בסביבה המימית הייתה מספיקה לפחות זמן, וזאת משום שיותר פחמן נמצא בה שכן הוא מומס טוב במים.
גם דלקים פוסיליים, פחם, נפט וגז טבעי, הם חלק ממחזור הפחמן. פחמן שמקורו בצמחים ובעלי חיים קדומים, אשר קלטו אותו מהאוויר (במקרה של יצרנים) או מהמזון (במקרה של צרכנים) והשתמשו בו לבניית גופם. הפחמן נשאר כלוא בשכבות גאולוגיות שונות בצורה של חומר אורגאני במשך זמן רב עד שבני אדם מפיקים ושורפים את הדלקים על מנת לייצר אנרגיה. בתהליך הבעירה נפלט הפחמן לאטמוספירה בצורת פחמן דו-חמצני.
מסלול נוסף במחזור הפחמן הוא יצירת סלעי גיר משקיעת שלדים של אורגניזמים ימיים בקרקעית האוקיינוסים והימים. הפחמן נמצא בסלעי הגיר בצורה של סידן פחמתי. סלעי הגיר משמשים כחומר גלם בתעשיית המלט, שם מתרחש תהליך הפולט כמויות של פחמן לאטמוספירה בצורה של פחמן דו-חמצני וכך נסגר מעגל נוסף של מחזור פחמן. בתעשיית המלט כיום מחליפים חלק מסלעי הגיר באפר פחם מתחנות כח פחמיות ובכך מקטינים את פליטת הפחמן הדו-חמצני לאוויר.
תנועת הצופים של דנמרק

תנועת הצופים של דנמרק מורכבת מכ-10 ארגונים שונים של תנועת הצופים. רובם שייכים לשתי ההתאחדויות הגדולות, אך חלקם ארגוני צופים עצמאיים לחלוטין. בתוך צופי דנמרק נכללים גם ארגוני הצופים של גרינלנד, איי פארו ודרום שלזוויג.
הצופים בדנמרק הוקמו בשנת 1909. צופי דנמרק היו בין הארגונים המייסדים של ארגון תנועת הצופים העולמי וצופות דנמרק היו בין הארגונים המייסדים של אגודת המדריכות והצופות העולמית.
צופות דנמרק מכילות אך ורק בנות, בעוד שבמדינות אחרות גם לבנים מותר להצטרף לתנועת הצופות. נכון לשנת 2003, 22,090 בנות היו חברות בתנועת הצופות של דנמרק.

מועצת צופי דנמרק

בשנת 1920, ארגון הצופים והצופות הדני Det Danske Spejderkorps (DDS) היה אחד הארגונים המייסדים של ארגון הצופים העולמי (שנקרא בזמנו הכנס הבינלאומי של הבוי-סקאוטס). צופי ה-YMCA של דנמרק זכו בחברות עצמאית בארגון העולמי בשנת 1924. בשנת 1961, ועידת הצופים העולמית קבעה כי החברות בארגון הצופים העולמי פתוחה רק לארגון צופים אחד מכל מדינה, החלטה שהובילה להקמת מועצת צופי דנמרק, גוף מטרייה הכולל בתוכו מספר ארגוני צופים שונים בדנמרק בדומה להתאחדות הצופים והצופות בישראל. מועצת צופי דנמרק הוקמה ב-23 באפריל 1962.

ג'מבורי צופי דנמרק

ג'מבורי ארצי של צופי דנמרק התקיים ליד הולסטברו ביולי 2012, בניהול משותף של כל הארגונים החברים במועצת צופי דנמרק וביחד עם המועצה המשותפת של המדריכות הבנות בדנמרק (הארגון המקביל של הצופות). יותר מ-37,000 משתתפים לקחו חלק במחנה הצופים הענק.
ג'מבורי ארצי נוסף של צופי דנמרק מתוכנן להתקיים ביולי 2017 עם כ-40,000 משתתפים, ביניהם גם משלחת ישראלית של תנועת הצופים העבריים עם כ-200 חניכים.
צולל חלודי

תיאור חיצוני

ממדי הצולל החלודי ממוצעים ביחס לשאר הברווזים. אורך גופו כ-50 ס"מ, ואורך מוטת כנפיו כ-75 ס"מ. משקלו המרבי כ-1 ק"ג.
הזכרים שונים מהנקבות במראם. לזכרים ראש חום, צדי גופם וגבם בהירים, ואילו החזה והאחוריים שלהם שחורים. לנקבות צבעי גוף בהירים יותר לעומת הזכרים: ראשן מאופיין בצבע חום בהיר עם כתמים המפוזרים באקראיות, וצבע שאר גופן חום בהיר.
אצל שני המינים, צבע המקור שחור-כחול.

תזונה

מזונו העיקרי של הצולל החלודי הוא צמחי מים, חרקים ורכיכות (כגון חלזונות). בנוסף לכך, הצולל החלודי ניזון גם מצמחי יבשה, מזרעים ומדגים קטנים.

תפוצה

תפוצתו של הצולל החלודי נרחבת מאוד. ישנן אוכלוסיות יציבות באסיה הקטנה ובמערב אירופה. בחודשי הקיץ (יוני, יולי ואוגוסט), הצולל החלודי נפוץ ממרכז אירופה ומזרחה עד למונגוליה ולאזורים נרחבים ברוסיה. האוכלוסייה המקננת אינה מצפינה מעל קו הרוחב 65.
אוכלוסיות בלתי יציבות של הצוללן החלודי מבלות את החורף בדרום אירופה, בצפון אפריקה, במזרח התיכון, בארצות הלבנט ובמזרח אפריקה, והוא מתפרש אף מערבה לכיוון ימת צ'אד, מאלי וסנגל.
האוכלוסיות המזרחיות חורפות בדרום אסיה: מתת-היבשת ההודית ומזרחה במערב ועד לדרום קוריאה ויפן במזרח, וכן דרומה עד לפיליפינים. 

מגמת אוכלוסין

אוכלוסיית הצוללים החלודים נמצאת במגמת ירידה, ומצב השימור של המין מוגדר ברשימה האדומה של IUCN כ"פגיע". הגורמים העיקריים לכך הם הרס בתי גידול, פיתוח עירוני וניצול של משאבי מים לצרכים אנושיים. לצד גורמים אלה, מצויים גם גורמים נוספים המשפיעים לרעה על גודל אוכלוסיות הצוללים באזורים מסוימים. בספרד, רבים מהצוללים החלודיים מצאו את מותם כתוצאה מהרעלת עופרת, ובסין צוללים רבים טובעים עקב השימוש ברשתות דיג. ציד ספורטיבי של צוללים חלודים מקובל ומהווה חלק משמעותי מהתרבות המקומית בספרד, באיטליה ובמחוז גילאן שבצפון מערב איראן. באיסלנד אוספים את הביצים שלהם וכך בוקעים פחות צוללים, מה שגורם לירידה בגודל אוכלוסייתם.

בישראל

הצולל החלודי חולף וחורף בישראל, בעיקר בכנרת ובמאגרי מים גדולים אחרים בצפון הארץ. לעיתים קרובות, הוא נצפה במספרים גדולים יחד עם קרובו, הצולל המצויץ. נכון לעשור השני של שנות ה-2000, מספר הצוללים החלודים החורפים בארץ הוא נמוך מעט מ-3000 פריטים.
וסיל לבסקי

ביוגרפיה

לבסקי נולד בקרלובו בשם וסיל איוואנוב קונצ'ב (בבולגרית: Васил Иванов Кунчев) למשפחה בעלת אוריינטצייה דתית נוצרית אורתודוקסית. דודו, באסיליוס (וסיל) נשא בתפקידי כמורה בכירים. הוא רכש השכלה יסודית בעירו ובהמשך עבר לסטארה זאגורה שם הוסמך לכמורה. בדצמבר 1858 הצטרף למנזר בסופוט. בולגריה הייתה נתונה בעיצומו של עידן התחייה הלאומית הבולגרית, ולבסקי הושפע מהרעיונות המהפכניים.
ב-1862 עזב את המנזר ונסע לבלגרד, שם חבר למהפכן הבולגרי גאורגי ראקובסקי אשר הקים את מיליציית "לגיון המתנדבים הבולגרי", אשר שמה לה למטרה לשחרר את בולגריה מהכיבוש העות'מאני. במהלך פעילותו במיליציה זכה לכינוי "לבסקי" ("כמו אריה"). בלחץ העות'מאנים פירקו הסרבים את המיליציה. ב-1863 שב לבסקי לבולגריה, נעצר בידי מנגנוני הביטחון העות'מאניים ונכלא בפלובדיב ל-3 חודשים. בין 1864 ל-1866 עבד כמורה בכפר וויניאגובו הסמוך לקרלובו, ובו המשיך את פעילותו המחתרתית. מחשש לתגובת השלטונות, נאלץ לעבור לאזור טולצ'אה ושם לימד במספר כפרים.
בהמשך, ביאשי, הצטרף למיליציית מתנדבים נוספת שהקימו גולים בולגרים ובכללם גאורגי ראקובסקי. לאחר ניסיון כושל להיכנס לשטחי בולגריה, הגיעו כוחות המיליציה לפירוט. בלחץ השלטונות הסרביים פורקה המיליציה. לבסקי עבר לאזור בוקרשט, ובה פגש בחריסטו בוטב ובהמשך אף התגורר איתו לתקופה מסוימת. בין 1868 ל-1870 שילב בין פעילות מחתרתית בתוך בולגריה תוך שהוא מגיע בחשאי לערים וכפרים בבולגריה, יוצר קשרים עם גורמי מחתרת מקומיים ומסייע בהקמת תאים מחתרתיים לבין פעילות מטה בבוקרשט, שמיצבה אותו כאידאולוג של תנועת ההתנגדות.
הוא הקים את "הארגון המהפכני הפנימי", שמנה כ-1,000, חברים ומיקם את מפקדתו בעיר לובץ'. השלטונות העות'מאניים הוציאו נגדו צו מעצר והציעו פרס כספי של 1,000 לירות עות'מאניות בעבור לכידתו ו-500 בעבור גופתו. לבסקי המשיך בפעילותו תוך שהוא עובר בין יישובים שונים. בתקופה זו קיבל סיוע מהקהילות היהודיות בבולגריה. השלטונות העות'מאניים נטו שלא לחשוד בפעילות מחתרתית בקרב היהודים, שכן הם נחשבו מיעוט הנאמן לסולטאן. בפלובדיב מצא לבסקי מסתור בבית המשפחות מושונוב וסרנגה, בפאזארג'יק בקרב משפחת גרון וכן ברוסה ובווידין.
ב-27 בדצמבר 1872 הצליחו השלטונות העות'מאניים לעצור את וסיל לבסקי בכפר ליד לובץ'. הוא הובל לסופיה, שם נשפט ונידון לעונש מוות. ב-18 בפברואר 1873 הוא הוצא להורג בתלייה, ומקום קבורתו לא נודע.

השלכות מותו והנצחתו

הוצאתו להורג של לבסקי הפכה אותו לגיבור לאומי והעצימה את תנועת ההתנגדות הבולגרית. ב-1876 פרץ ברחבי בולגריה מרד אפריל הבולגרי, שאמנם דוכא ביד קשה על ידי העות'מאנים ומיליציית הבאשי באזוק, אך העלה את הסוגיה הבולגרית למרכז הזירה הפוליטית והתקשורתית האירופית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ותבוסת העות'מאנים, הוקמה נסיכות בולגריה.
אנדרטאות לזכרו של וסיל לבסקי הוקמו בערים ובכפרים רבים בבולגריה, וכן בבוקרשט שברומניה, בבלגרד שבסרביה, בפריז שבצרפת ובוושינגטון די. סי. שבארצות הברית. רכס הרים באי ליווינגסטון נקרא על שמו, וכן מוסדות וארגונים שונים בבולגריה, ובכלל זה מועדון הכדורגל לבסקי סופיה.
יוהנה מאוסטריה, הדוכסית הגדולה של טוסקנה

ביוגרפיה

יוהאנה נולדה ב-24 בינואר 1547 בפראג, לפרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה, ולאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ואן דה פואה. זמן קצר לאחר לידתה מתה אמה אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, ואילו אחותה הגדולה אליזבת, מלכת פולין מתה שנתיים קודם לידתה.
ב-18 בדצמבר 1565 התחתנה יוהאנה בפירנצה עם פרנצ'סקו דה מדיצ'י, נסיך פירנצה, בטקס מרשים וחגיגות גדולות. אולם הנישואים לא היו מוצלחים, ובעלה פרנצ'סקו התעלם ממנה בדרך כלל, ואילו אזרחי פירנצה שנאו אותה עקב מוצאה האוסטרי. חמיה קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה התחשב בה, ונתן לה אגף בפאלאצו וקיו. ליוהאנה נולדו במהלך השנים שבעה ילדים, שש בנות, מהן רק שתיים הגיעו לבגרות ואחת, אנה, שנפטרה בגיל 15, ובן, פיליפו, שסבל מפגיעה מוחית מולדת (הידרוצפלוס) ומת בגיל חמש. מכיוון שלא היה לה בן זכר שימשיך את השושלת, העדיף בעלה פרנצ'סקו את פילגשו ביאנקה קאפלו, שילדה לו בשנת 1576 בן - אנטוניו.
ב-10 באפריל 1578 בעת שהייתה בהריון שמיני, נפלה יוהאנה במדרגות וילדה בן מת, ולמחרת מתה כתוצאה מהנפילה. לאחר מותה התחתן פרנצ'סקו עם ביאנקה קאפלו, ולאחר מותו ירש אותו אחיו פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
מוטי דיכנה

ביוגרפיה

מוטי דיכנה נולד בפתח תקווה אך בילה את שנות ילדותו ביפן. משפחתו חזרה לישראל כשהיה בן 13.
בשנת 1972 התגייס לצה"ל ושירת בצוות הווי סדנאי השריון. במהלך שנות השבעים ליווה דיכנה זמרים כמו אילנית, אריק איינשטיין וצביקה פיק. בסוף שנות השבעים הצטרף ללהקת גזוז (עם דני סנדרסון, מזי כהן, גידי גוב ואחרים). בשנת 1978 ביצע יחד עם דודו זר, חני אליקים ודפנה ארמוני את השיר "אקומה נא" בפסטיבל הזמר והפזמון. השיר הגיע למקום העשירי. עוד באותה שנה ניגן בהקלטות האלבום מוזיקה" של צביקה פיק, והופיע עימו על הבמות. 
ב-1980 הצטרף ללהקת סתיו (עם גרי אקשטיין) והופיע אתה בסרט פצעי בגרות 80. מאוחר יותר היה חבר בלהקת הליווי של אריק סיני. בשנת 1982 הלחין אחדים משירי האלבום של שרי "פסיעה אחת קדימה", ניגן בהקלטות, ואף כתב טקסטים באנגלית לגרסה הבינלאומית של האלבום. באותה שנה חבר לרוני וייס, עמי פרנקל וריקי מנור להקמת להקת איזולירבנד בה היה חבר עד התפרקותה. בשנת 1984 הקים את להקת הסיקסטיז יחד עם יואל לרנר, שלמה חממי ויאיר שרגאי. הלהקה מופיעה עד היום בהצלחה עם שירי שנות ה-60, אף שחבריה (פרט לדיכנה וללרנר) התחלפו עם השנים.
בסוף 1986 הוציא אלבום סולו ראשון "עד ראייה",מתוכו יצא לרדיו השיר "סיפורים". 
ב-1991 השתתף דיכנה בקדם אירוויזיון כחלק מלהקת "אממא" (על משקל "אבבא", יחד עם יואל לרנר) עם השיר "פרימה-דונה" שהגיע למקום העשירי. באמצע שנות התשעים דיכנה שימש גם כסולן להקת "התנינים" שהשתתפה בקביעות בתוכנית האירוח של גידי גוב "לילה גוב" .
השתתף בתפקיד "פרקש" הסוהר בשלוש העונות של סדרת הדרמה "זינזאנה" משנת 1999.
לאורך השנים השתתף דיכנה גם בדיבוב של סדרות וסרטי אנימציה רבים, בהם "סיפורי ספר הג'ונגל" (באלו), "החתולים הסמוראים" (גבון, ציפורעה), "מאנו", "חבורת הצב המעופף" (שחור איש), "צבי הנינג'ה" (שרדר), "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" (פינסטר המפלצות של ריטה ולורד זד מר קפלן (המנהל בתיכון אנג'ל גרוב וקריין הטלוויזיה) ואוליבר וחבורתו (דודג'ר).
בנוסף גם שר את הפתיח של הסדרה "מקרון 1" יחד עם רעייתו, סימה עמיאל, איתה התחתן בשנת 1988.
מוטי דיכנה הוא מומחה לסומו מקצועני והוא סגן יו"ר התאחדות הסומו הישראלית לחובבים.
קלמן בר

ביוגרפיה

נולד למרים איטה, צאצאית רבי עקיבא איגר ואדמו"רי איז'ביצא ראדזין, ולעמנואל בר, נכדו של האדמו"ר מפשדוברז' (צאצא של רבי קלונימוס קלמן הלוי אפשטיין ה"מאור ושמש", שעל שמו נקרא הרב קלמן מאיר), בשכונת יד אליהו בתל אביב. 
למד בישיבה התיכונית בנתניה בראשותו של הרב שמחה הכהן קוק, המשמש כיום כרב העיר רחובות.
בשנת ה'תשל"ה החל ללמוד בישיבת ההסדר כרם ביבנה.
למד בכולל בכרם ביבנה ונסמך לרבנות עיר.
בשנת ה'תשמ"ו מינה אותו הרב חיים יעקב גולדוויכט לשמש כר"מ בישיבת כרם ביבנה.
שימש בשליחות רבנית כראש ישיבת יבנה באנטוורפן, וכן כרב קהילת המזרחי "הרב עמיאל".
לצד תפקידו בישיבה, שימש כראש המדרשה לבנות בקיבוץ חפץ חיים וכרב מכללת תלפיות.
בט' באלול ה'תשע"ד נבחר למשרת הרב האשכנזי הראשי של נתניה, לאחר 26 שנה בהן לא כיהן רב ראשי אשכנזי בעיר.
אחיו הוא הרב משה אברהם בר, רבה האשכנזי של שכונת יד אליהו בתל אביב.
נשוי לדפנה (נכדת אחותם של הרב שלום נתן רענן, והרבנית פנינה שפירא, אשת הרב אברהם שפירא) ונכדת רבי צבי אלימלך מדינוב, ומפאת הקשר המשפחתי לדינוב מתכבד הרב בר לשמש באופן קבע כנואם בהילולא המסורתית של הבני יששכר בנתניה שמתקיימת על ידי הרב פסח שטרן מדינוב ומתגורר בנתניה. היה מקורבו של הרב הראשי לשעבר וראש ישיבת "מרכז הרב", הרב אברהם שפירא.
לרב בר 6 ילדים. חתנו הוא הרב אברהם פלהיימר, ראש כולל בנתניה.
משה מוקדי

ביוגרפיה

מוקדי נולד בטארנוב שבגליציה בשם משה ברנדשטטר, בנם של הלינה לבית איסלר ואברהם ברנדשטטר (ממשפחת מרדכי דוד ברנדשטטר). בשנת 1914 עברה משפחתו לווינה, ושם למד ציור אצל לזר קרסטין. ב-1916 עבר לציריך ושם המשיך ללמוד ציור במקביל למוזיקה ונגינת פסנתר. לאחר שנתיים חזר אל משפחתו בווינה, ועִמה עלה לארץ ישראל, אל העיר חיפה, בשנת 1920. מ-1922 עד 1923 חזר לווינה ללימודים באקדמיה לאמנות.
 בין השנים 1927 עד 1933 חי בפריז. אחרי כן חזר מוקדי ארצה והתגורר לסירוגין בירושלים ובתל אביב עד לשנת 1965. כשחזר ניהל במשך שנתיים (1933-1935) בית ספר לרישום וציור בירושלים. בשנת 1949 מוקדי נהיה מנהל המחלקה לאמנות של משרד החינוך והתרבות . הוא היה המנהל הראשון של מכון אבני לציור ולפיסול בתל אביב. (1952-1965).
מוקדי שימש כמעצב תפאורה, תלבושות ותאורה במספר הפקות של תיאטרון הקאמרי, הבימה ואהל (תיאטרון) בשנים 1949–1958. הוא זכה בפרס דיזנגוף לאומנות בשנים 1937, 1942 ו-1951. למוקדי היו 38 תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ובחו"ל. ב-1952 מוקדי היה אחד משלושה אמנים ישראלים שיצגו את ישראל בהביאנלה של ונציה ושוב פעם ב-1958.
היה ממייסדי כפר האמנים עין הוד למרגלות הכרמל, שם גר באופן קבוע משנת 1965 ועד למותו.
מוקדי, חתן פרס דיזנגוף, היה מראשוני האמנים הישראלים שעסקו בציור המודרני ובפרט בציור המופשט.
נישא לוורד והיה אב לבן, רפי מוקדי, חוקר בתחום מדעי הקרקע, שנפל במלחמת ששת הימים. אחר כך נפרדו בני הזוג, והוא נישא להדי (לה היה נשוי עד מותו) והיה אב למיכאל ולנינה.
מוקדי הוא אחיינו (בן אחיו) של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר ודודנם של ילדיו, הציירת והמאיירת תרצה טנאי והפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי; ואחיינה (בן אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודנה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים.
משה מוקדי נפטר בשנת 1975 בבית החולים רמב"ם בחיפה ונטמן בבית העלמין חוף הכרמל.
עיריית תל אביב הנציחה את זכרו בשלט בכניסה לבית בו התגורר ברחוב ליברמן 4 במרכז העיר.
קורי גרדנר

ביוגרפיה

גרדנר נולד ביומה שבקולורדו, דור חמישי למתיישבים במקום. אביו היה נציג מטעם המפלגה הדמוקרטית במועצת העיר. בצעירותו עבד בעסק המשפחתי בתחום המסחר בכלים חקלאיים. ב-1997 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת המדינה של קולורדו וב-2001 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת קולורדו. בתום הלימודים עבר לוושינגטון די. סי. ושימש דובר התאחדות מגדלי התירס. בשנים 2002 עד 2005 שימש עוזרו ויועצו המשפטי בתחום החקלאות של הסנאטור ויין אלארד.
בשנים 2005 עד 2011 כיהן כחבר בבית הנבחרים של קולורדו, בין השאר שימש מצליף סיעת המיעוט. בנובמבר 2010 ניצח בבחירות למושב המחוז ה-4 של קולורדו בבית הנבחרים של ארצות הברית וב-2012 זכה בבחירות לכהונה נוספת.
ב-2014 התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית, הוא גבר על הסנאטור המכהן מהמפלגה הדמוקרטית, מארק יודל. בינואר 2015 הושבע כחבר הסנאט. גרדנר חבר בוועדת המסחר, מדע ותחבורה, בוועדת האנרגיה והמשאבים הטבעיים, בוועדת החוץ ובוועדת העסקים קטנים ובינוניים ויזמות עסקית.
גרדנר נשוי ואב לשלושה.