google/wiki40b huggingface dataset:
אלוני אבא

מקור השם

מקור שמו של המושב הוא בעצי האלונים הרבים הגדלים במקום ועל שמו של אבא ברדיצ'ב, חבר הגרעין המייסד, אשר הוצא להורג במחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה, בשנת 1945, לאחר שנתפס בעת פעילותו בשליחות היישוב היהודי בארץ ישראל, כאחד מצנחני היישוב שיצאו לאירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית, במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.

היסטוריה

ראשוני המתיישבים באתר היישוב אלוני אבא היו בני הדור השני של תנועת הטמפלרים הגרמנים, אשר הקימו במקום בשנת 1907 מושבה חקלאית קטנה ושמה "ולדהיים" (Waldheim, בגרמנית: "נווה-יער"). המושבה הוקמה בסמוך ליישוב הטמפלרי הנוסף בית לחם, ושניהם נעזבו כמעט לגמרי עם גירושם של הטמפלרים מארץ ישראל על ידי השלטון הבריטי, עקב היותם נתיני אויב (גרמניה הנאצית), במהלך מלחמת העולם השנייה. אחד מבני הטמפלרים תושבי המקום, פרידריך דיינינגר שאפר, השתתף במלחמת העולם השנייה במבצע אטלס - פעולתו הכושלת של כוח הקומנדו המוצנח של הוואפן אס אס, באוקטובר 1944, שנועדה להרעיל את מי השתייה של תל אביב, ביוזמת אמין אל-חוסייני, מנהיג ערביי ארץ ישראל, ואדולף היטלר, כחלק מתכנונם המשותף להשמדת היהודים במסגרת הפתרון הסופי ולהקלת הלחץ של כוחות בעלות הברית על גרמניה הנאצית בחזיתות אירופה.
לאחר כיבוש המקום על ידי כוחות ההגנה במלחמת העצמאות, הוא ננטש על ידי שרידי התושבים הטמפלרים. במקומם הגיע, עוד במהלך המלחמה, גרעין של חברי תנועת הנוער הציוני בשם "במאבק", שהורכב מצעירים יוצאי רומניה ואוסטריה. הם עלו למקום לאחר ארבע שנות גיבוש בהרצליה, והקימו קיבוץ בשם "נווה יער". כעבור שלוש שנים נוספות, ביוני 1951, בגלל אי שביעות רצון מפעילות חדר האוכל המשותף והחינוך המשותף לילדים, וכן בשל אי התאמה של בתי מושבת הטמפלרים, המרוחקים זה מזה, לחיי קיבוץ, הכריזו התושבים על היישוב כעל מושב שיתופי, ושינו את שמו ל"אלוני אבא", כדי להנציח את חברם שנהרג.
במושב כ-43 בתי אב, ולצידם החלה בשנת 2008 הקמתה של שכונת "הרחבה", שבה 80 משפחות שתהיינה חלק מן הקהילה, אולם ללא שתתקבלנה כחברות באגודה השיתופית.

אלוני אבא בספרות

ההתיישבות הטמפלרית באלוני אבא שימשה רקע לספר "פונטנלה", פרי עטו של הסופר מאיר שלו, שהוא כיום תושב היישוב.

הכנסייה באלוני אבא

במרכז אלוני אבא שוכן מבנה מרשים של כנסייה אוונגלית, שהוקמה בשנת 1916, לאחר שחלק מהטמפלרים שבו אל חיק הכנסייה הלותרנית. המבנה הוקם בסגנון אדריכלות נאו-גותית, ואבני הבניין להקמתו הובאו מנחל ציפורי. המבנה שימש כבית תרבות מ-1948 עד 1971 ולאחר מכן נזנח. בשנת 2011 הוחלט לשפץ את המבנה ולהכשירו כמקום לעריכת הופעות וקונצרטים.
נורת'רן

נורת'רן (באנגלית: Northern Rail) היא חברה המפעילה רכבות באזור צפון אנגליה מאז שנת 2004. 
החברה היא איחוד בין שתי חברות: "NedRailways" - חברת רכבות בהולנד; ו-"Serco", המפעילה רכבות באוסטרליה ורכבת קלה בלונדון וקופנהגן. 
החברה מפעילה רכבות דיזל וחשמל למרחקים ארוכים וכן רכבות פרברים. הרכבות מופעלות בכל אזור המטרופולין של הערים מנצ'סטר, ניוקאסל, מידלסברו, בלקברן, וויגן, ליברפול, בולטון, שפילד, האדרספילד, אולדהאם, לידס, בלקפול, יורק, דונקסטר, האל, סקיפטון וברנסלי. כן פועלות רכבות החברה במחוזות קומבריה, צ'שייר, לנקשייר, מרזיסייד, יורקשייר ועוד, בצפון אנגליה.
המכרז בו זכתה נורת'רן להפעלת הרכבות נקבע לתשע שנים ותשעה חודשים, והוא הוארך בחצי שנה נוספת, כך שתוקפו יפוג בשנת 2014.
ניצן ויסמן

ניצן ויסמן (נולד ב-1956, בחיפה) הוא סופר ישראלי.
ספרו השלישי "ארוחת בוקר ישראלית" שיצא ב-2015 זכה לשבחי המבקרים.
ויסמן נשוי, אב לשלושה ומתגורר עם משפחתו בחיפה.
רו"ח במקצועו, לשעבר שותף בכיר בחטיבת הייעוץ של פירמת BDO.
נמנה עם הגרעין המייסד של ארגון זכויות האדם Videre est Credere ושימש כחבר מועצת המנהלים שלו בשנים 2008–2012.
עוסק כיום בפתוח פעילות טכנולוגית מתקדמת ברפובליקה של גיאורגיה. מייסד חברת פתוח התוכנה הישראלית-גיאורגית Olmait ומשמש כיו״ר שלה.
ויסמן גם תרגם את ספר התמורות/האי צ' ינג ואת הקוף לעברית.
בשנות ה-80 פתח וניהל את רשת חנויות העידן החדש הראשונה בארץ מזרח ומערב, עם סניפים בירושלים ובתל אביב.
רוברט קובינגטון

תיכון ומכללות

קובינגטון נולד בעיר בלווד שבאילינוי, ולמד בבית ספר תיכון בהילסייד הסמוכה. ב-2009, שנתו האחרונה בתיכון, העמיד ממוצעים של כ-18 נקודות, 11 ריבאונדים ו-7 חסימות למשחק עבור קבוצת "תיכון פרוביסו וסט", אותה הוביל לזכייה באליפות מחוזות קוק ודופייג'.
בסיום לימודיו התיכוניים עבר לאוניברסיטת המדינה של טנסי, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה בין השנים 2009–2013. בעונת הפרשמן שלו קלע קובינגטון 11.5 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה, ונבחר לחמישיית הפרשמנים המצטיינים של "מחוז אוהיו ואלי" (OVC All-Newcomer Team). בשלוש העונות הבאות שיפר את תפוקתו עד ממוצעים עונתיים של 17.0 נקודות, 8.0 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים, 2.3 חטיפות ו-1.7 חסימות למשחק בעונת הסיניור. בסיום קריירת המכללות שלו דורג קובינגטון במקום השביעי בתולדות קבוצתו בנקודות (1,749) ובריבאונדים (876).

יוסטון רוקטס

לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2013, חתם קובינגטון על חוזה רב-שנתי ביוסטון רוקטס. את מרבית עונת הרוקי שלו בילה קובינגטון בריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח, קבוצת הבת של הרוקטס. לאורך העונה השתתף ב-42 משחקים במדי ריו גראנדה, ובסיום העונה זכה בתואר "רוקי העונה של ליגת הפיתוח" לאחר שרשם ממוצעים של 23.2 נקודות, 9.2 ריבאונדים ו-2.4 חטיפות למשחק. במשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח הוביל את קלעי קבוצתו עם 33 נקודות וזכה בתואר ה-MVP של המשחק. על אף יכולתו הגבוהה בליגת הפיתוח, שותף קובינגטון בשבעה משחקים בלבד במדי הרוקטס בטרם שוחרר מהקבוצה ב-27 באוקטובר 2014. בעונתו היחידה בקבוצה קלע 2.3 נקודות בממוצע למשחק.

פילדלפיה 76'

בתחילת עונת 2014/2015 חתם קובינגטון על חוזה ל-4 עונות בפילדלפיה 76', עבור כ-4 מיליון דולר. כבר במשחקיו הראשונים בפילדלפיה זכה לדקות משחק רבות, ובמהלך העונה הפך לשחקן חמישייה קבוע בעמדת הסמול פורוורד. חרף יכולתו הטובה של קובינגטון, שקלע 13.5 נקודות בממוצע למשחק, סיימה פילדלפיה את העונה עם מאזן הניצחונות השני הכי גרוע בתולדותיה, 18–64. ב-27 בנובמבר 2015 רשם את אחד ממשחקיו האישיים הטובים ביותר כשקבע שיאי קריירה של 28 נקודות ו-8 חטיפות (בנוסף ל-7 ריבאונדים ו-5 אסיסטים) בהפסד קבוצתו ליוסטון רוקטס. ב-8 באפריל 2016 שיפר את שיאו האישי כשקלע 30 נקודות בהפסד פילדלפיה לניו יורק ניקס. בעונות הבאות מיצב עצמו קובינגטון כחלק אינטגרלי משלד הקבוצה הצעירה, כאשר מלבד תפוקתו ההתקפית היה אחד משחקני ההגנה הבולטים בקבוצה; בהצבעה לתואר שחקן ההגנה של עונת 2016/2017 סיים קובינגטון במקום הרביעי.
בתחילת עונת 2017/2018 חתם על הארכת חוזה בפילדלפיה ל-4 עונות נוספות על סך 62 מיליון דולר. בעונת 2017/2018 העפיל עם פילדלפיה לחצי גמר המזרח, ובסיום העונה נבחר לחמישיית ההגנה של העונה.

מינסוטה טימברוולבס

ב-12 בנובמבר 2018 נשלח קובינגטון בטרייד למינסוטה טימברוולבס, יחד עם דאריו שאריץ' וג'ריד ביילס, בתמורה לג'ימי באטלר וג'סטין פאטון. ב-31 בדצמבר 2018 סבל מפציעה בברכו הימנית, אשר השביתה אותו ממשחק עד סיום עונת 2018/2019.
פדרציית הבייסבול הרוסית

תולדות הבייסבול בברית המועצות ורוסיה

ההופעה הראשונה של משחק הבייסבול ברוסיה מיוחס לתחילת המאה העשרים העשרים ונודע בשם משחק "ההקפה הרוסית". ב-1919, במספר ערים ברוסיה הסובייטית נערכו משחקי ראווה, אך התחום לא פותח מעבר לכך. בתחילת 1930, מהגרים מצפון אמריקה הביאו את הבייסבול לברית המועצות. במוסקבה, לנינגרד, ניז'ני נובגורוד ובערים אחרות הוקמו קבוצות בייסבול ובשורותיהן שחקנים רוסים ואמריקאים. ב-1932, המועצה לספורט ותרבות הגוף אימצה החלטה על פיתוח תחום הבייסבול ובשנת 1936 פורסם ספר חוקי בייסבול, אך בחודש יולי באותה שנה המשחק נאסר וכל המעורבים בפיתוח הספורט (שנחשב לתחום ספורט אמריקאי) נעצרו על ידי המשטר.
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20, הבייסבול זכה לתחייה מחודשת בברית המועצות. ב-13 באוגוסט 1987 הוקמה הפדרציה הסובייטית לבייסבול, סופטבול והקפה רוסית (Федерации бейсбола, софтбола и русской лапты СССР) ובאותה שנה הייתה לחברה בפדרציה הבינלאומית לבייסבול (IBAF). ב-1989 נערכה אליפות ברית המועצות בהשתתפות 24 קבוצות. לאלופת ברית המועצות הוכתרה סק"א-29 מהעיר בלאשיחה. 
בשנת 1992 הוקמה הפדרציה הרוסית לבייסבול, סופטבול והקפה רוסית. לאחר מכן התקיימה אליפות רוסיה הראשונה, אשר כונתה האליפות הפתוחה, בה השתתפו קבוצות לא רוסיות מרפובליקות ברית המועצות לשעבר.
באמצע שנות ה-90 תחום ההקפה רוסית הופרד מהפדרציה ונתמך על ידי המפלגה החקלאית של רוסיה.
באפריל 2002, הפדרציה לבייסבול וסופטבול פוצלה. בחודש ספטמבר נערך הכנס המייסד הפדרציה הרוסית לבייסבול וסופטבול הפדרציה של רוסיה. לנשיא הפדרציה נבחר יורי קופילוב, שעמד בראש, הפדרציה עד שנת 2009, ולפני זה מ-1998. בשנים 2009-2016, הפדרציה נוהלה על ידי אלכסנדר רטנר, בספטמבר 2016 לנשיא החדש נבחר אלברט רזפוב.

הנבחרת הלאומית בבייסבול

ב-15 באוגוסט 1987, נערך משחק הראווה הראשון בין נבחרת ברית המועצות ליריבתה המנוסה נבחרת ניקרגואה, שהביסה את השחקנים הסובייטים בתוצאה 22:0. ב-26 בספטמבר אותה שנה, ברית המועצות ניצחה לראשונה, לאחר שהביסה בטביליסי בתוצאה 5:4 את נבחרת צ'כוסלובקיה.
בחודשים יולי-אוגוסט 1990 נערך טורניר משחקי בייסבול של משחקי הרצון הטוב בסיאטל, אך ברית המועצות הפסידה בכל חמשת המשחקים שלה. 
בסוף אוגוסט 1990 באיטליה, נבחרת ברית המועצות יצאה למשחק רשמי ראשון באצטדיון אירופי והייתה לאחת מהצלחות הטורניר של אליפות אירופה והייתה בין הנבחרות האירופיות החזקות ביותר. 
בשנת 1992 הוקמה נבחרת רוסיה. ב-1993, היא השתתפה באליפות אירופה בשוודיה, אבל סיימה במקום השמיני האחרון. בשנים שלאחר מכן, שחקני נבחרת הבייסבול השתתפו באופן קבוע באליפות אירופה.

מבנה

הגוף העליון של פדרציית הבייסבול — הקונפדרציה. צמוד לה פועל הוועד המנהל, שחבריו בוחרים אחת ל-4 שנים את הנשיא, מנכ"ל וחברי הוועד המנהל.
PowerBuilder

פאואר בילדר הוא מחולל יישומים, אחת מסביבות הפיתוח הראשונות שיישמו את מתודולוגיית התכנות מונחה עצמים (למעט ++C) באופן מלא. המחולל מפותח על ידי חברת סיבייס (Sybase).
סביבה זו כוללת שפת תסריטים (Script), מנגנון אירועים מפותח (Event Driven), יכולות בניית פונקציות מקומיות וגלובליות ואפשרות אריזה וחלוקת יישום בין קובצי הרצה (Exe). בנוסף, ניתן למצוא בסביבה זו גם ספריות דינמיות של הכלי (קובצי PBD) וספריות סטנדרטיות בסביבת מיקרוסופט (DLL).
הבסיס של פיתוח בפאואר בילדר כולל בנייה (או רכישה) של תבניות (Templates) אובייקטים מוכנים כך שניתן לנצל את מנגנון ההורשה (מנגנון רב עוצמה ב- PB) ולקצר את תהליך הפיתוח.
המחולל מאופיין בפשטות בתכנות וקידוד מינימלי יחד עם גמישות רבה ויכולת ליצור יישומים עשירים.
בגרסה 12 שלו הוספו בעיקר יכולות לעבוד בסביבת הדוט נט של מיקרוסופט ויצירת קוד מנוהל.
לפופית

לפופית כצמח נוי ומאכל

סוג זה מוכר בזכות פרחיו הגדולים, שלהם סימטריה רדיאלית. עלי הכותרת מאוחים לרוב. ברוב המינים, הפרח נפתח בשעות הבוקר, ונסגר עד הצהריים. תופעה זו הקנתה לצמח זה את שמו העממי באנגלית 'morning glory'- כלומר, "תהילת הבוקר".
גודל הפרחים והמראה הרענן של עלי הלפופית, שלרוב מחולקים לאונות, הפכו חלק מהמינים לצמחים פופולריים כצמח נוי- הן כצמחים מטפסים, והן כצמחים משתרעים. החשיבות הכלכלית של גידולים אלו היא שולית לעומת החשיבות הכלכלית העצומה של הבטטה, היא הלפופית הנאכלת. מין זה מגודל בהיקף רחב, לשם שימוש בפקעות למאכל, וכן שימוש בכל חלקי הצמח למספוא.
הבטטה מהווה דוגמה טובה ו'קיצונית' יחסית לנטייה של מיני סוג זה ליצירת איברי אגירה תת-קרקעיים כדוגמת פקעות ושורשים מעובים.
צלב הגפן

צלב הגפן (בגאורגית: ჯვარი ვაზისა; ג'בארי ואזיסה), הידוע גם בשם הצלב הגאורגי או צלב נינו הקדושה, הוא הסמל הראשי של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, שמקורו מתוארך למאה הרביעית, עת הפכה הנצרות לדת הרשמית של ממלכת איבריה.
הסמל הוא בצורת צלב נוצרי כאשר זרועותיו שמוטים קמעה. המקורות המסורתיים מייחסים את יצירתו לנינו הקדושה, האישה מקפדוקיה שניצרה את ממלכת איבריה (הממלכה העתיקה של כארתלי מקביל בערך לשטח גאורגיה של ימינו) בתחילת המאה הרביעית. האגדה מספרת כי צלב הגפן ניתן לה על ידי מרים הבתולה. לפי גרסה אחרת היא חישלה אותו בעצמה בדרכה למצחתה, והגנה עליו על ידי כך ששזרה אותו בשערה. נינו הביאה את הצלב עמה במשימתה המיסיונרית בגאורגיה. המייצג המוכר ביותר של הצלב, עם הזרועות השמוטות שלו, לא הופיע עד לתחילת העת החדשה.
על פי המקורות המסורתיים נשמר הצלב בקתדרלת סווטיצחובלי שבמצחתה עד שנת 541. בתקופת הפלישה הפרסית נלקח הצלב לארמניה ונשאר שם עד שהמלך דוד הבנאי כבש את העיר הארמנית אני (Անի) מידי המוסלמים בשנת 1124, והביא את הצלב למצחתה. המלך וחטנג השלישי (1303-1307) נצר את הצלב במעטפה מיוחדת, המעוטרת בציורים של חיי נינו הקדושה. במאות ה-17-ה-18, כאשר גאורגיה הייתה נתונה לסדרת פלישות פרסיות ועות'מאניות, נלקח הצלב למקום בטוח. בתחילה לכנסיית גרגטי (כנסיית השילוש הקדוש), ולאחר מכן למנזר אננורי שבאזור ההררי של גאורגיה, ובסופו של דבר למוסקבה. בשנת 1801 העניק אותו הנסיך הגאורגי הגולה, גיאורגי בגרטיון לצאר הרוסי, אלכסנדר הראשון, שהחזירו לגאורגיה בשנת 1802, לאחר סיפוחה של האחרונה לאימפריה הרוסית. מאז מוצג הצלב בקתדרלת סיוני שבטביליסי גאורגיה.
נתן אקסלרוד

קורות חיים

נתן אקסלרוד נולד בשנת 1905 בעיירה דוברובנה שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית וכיום בבלארוס, למשפחת מהפכנים יהודים. בפרוץ הפוגרומים ברחה המשפחה לפולטבה שבאוקראינה. ברוסיה היה פעיל ציוני ואסיר ציון. עלה לארץ ישראל בשנת 1926. החל להפיק סרטים עבור שלטונות המנדט וכן עבור הסוכנות היהודית. בסוף שנות העשרים עבד בחברת סרטים בשם "סרטי מולדת" של ירושלים סגל. החברה הפיקה כותרות בעברית לסרטים אילמים, פרסומת ותיעוד על אירועים חשובים בחיי היישוב. במסגרת זו ניסה אקסלרוד ליצור סרט עלילתי ("החלוץ", במאי: אלכסנדר פן, מפיק: ירושלים סגל, צלם: נתן אקסלרוד) ונכשל. כנגד זה יש חשיבות לסרטי הפרסומת שכמה מהם היו בעלי סיפור, גיבור ועלילה (כנראה שביים אותם ירושלים סגל).
בשנת 1932 צילם אקסלרוד את הסרט "ויהי בימי" – קומדיה קצרה על רקע חגיגות העדלאידע, בבימויו והפקתו של חיים הלחמי ובעיצובו האמנותי של צבי גולדין. זה היה הסרט העלילתי הקצר הראשון שהופק בארץ ישראל, במימון פרטי ובכוח אדם מקומי, לקהל של קוני כרטיסים. בשנת 1933 צילם את הסרט "עודד הנודד", גם הוא בבימויו והפקתו של הלחמי ועיצובו האמנותי של גולדין, שהיה הסרט העלילתי הראשון באורך מלא בארץ ישראל. הסרט זכה להצלחה קופתית.
בשנת 1935 יסד אקסלרוד חברה בשם "סרטי כרמל" שהפיקה את יומן כרמל, שהיה יומן חדשות שבועי אילם. בשנת 1936 הפך היומן למדבר. היומן תיעד את כל המתרחש ביישוב וצילומיו מהווים מקור רב ערך לתולדות היישוב. בשנת 1936 הפיק וצילם את הסרט "מעל החורבות".
אקסלרוד היה היחיד שצילם במצלמת קולנוע את טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ביום 14 במאי 1948.
בתקופה שלאחר קום המדינה המשיך אקסלרוד בהפקת היומן וכן הפיק סרטי קולנוע שלא זכו להצלחה גדולה, כדוגמת הסרט "דן וסעדיה". כן הפיק את הסרט "הבו בנות לאילת" (1964). הפקת יומן כרמל נפסקה שנים אחדות לאחר קום המדינה, לאחר שלא יכול היה לעמוד בתחרות עם יומן גבע שנוסד באותה עת.
בשנת 1984 זכה בתואר עמית כבוד של המחלקה לקולנוע בבית צבי. היה אח באחים נאמנים ובבונים החופשיים. 
נתן אקסלרוד נפטר בשנת 1987.
על שמו רחוב בעיר תל אביב.
ברוך חגאי

ביוגרפיה

חגאי נולד בטריפולי שבלוב למשפחה בת 13 נפשות. בהיותו בן שנתיים חלה בשיתוק ילדים וכעבור חמש שנים עלתה משפחתו לישראל. תחילה שוכנה המשפחה במעברת קיסריה ולאחר מכן עברה לשכונת מונטיפיורי בתל אביב. חגאי סיים את לימודיו והשתלם בהכשרות טכניות שהתקיימו במסגרת משרד העבודה. בשנים 1960–2000 עבד כטכנאי מכונות ורכז פרויקטים במפעל "הארגז" לאוטובוסים.
בישראל קיבל חגאי לראשונה טיפול במחלת הפוליו ועם הקמתו של מרכז הספורט לנכים, בשנת 1960, השתלב בחוגיו. הוא בלט כשחקן כדורסל והשתתף בנבחרות המרכז למשחקי סטוק מנדוויל ולאולימפיאדת הנכים. בשנות פעילותו נרשמה השתתפותו ב-224 משחקים בינלאומיים מטעם נבחרת ישראל ו-66 משחקים בינלאומיים מטעם מרכז הספורט לנכים. בתחום טניס שולחן זכה ארבע פעמים ברציפות במדליית זהב אולימפית.
עם פרישתו לגמלאות התמסר חגאי למרכז הספורט לנכים והוא משמש בו כיום כמאמן ראשי.
על פועלו לקידום ספורט הנכים בישראל זכה חגאי בפרס ישראל לספורט ותרבות הגוף (2001). כמו כן הוא הוכתר בתואר "ספורטאי השנה" לשנת 1988 (שנת פרישתו ממשחק פעיל) ותואר "ספורטאי היובל" (1998) מטעם הועד האולימפי בישראל. בשנת 1985 נבחר חגאי להיכל התהילה של ספורטאים יהודים באוניברסיטה העברית, בשנת 1986 קיבל את תואר "איש השלום" מהוועד האולימפי הבינלאומי ובשנת 1999 זכה בפרס היובל בספורט מטעם משרד החינוך והתרבות.

חייו האישיים

חגאי נשוי לאסתר ולהם שלושה בנים. אחד מהם הוא רועי חגאי, מאמן כדורסל.
קרל פרידריך פון שטיינמץ

ביוגרפיה

שטיינמץ נולד בשנת 1796 בעיר אייזנך, שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך. לאחר תבוסתה של פרוסיה במלחמת הקואליציה הרביעית, נכבשה פומרניה בידי הקיסרות הצרפתית. הצרפתים היו אמורים לעזוב את האזור, אולם דחו שוב ושוב את העזיבה, מה שגרם לכך שבילדותו נחשף שטיינמץ לעוני ואומללות שהביא הכיבוש. הוא התחנך בבית ספר צבאי, בין השנים 1807-1811. בשנת 1812 פרצה מלחמת הקואליציה השישית (הידועה בגרמניה בשם "מלחמת השחרור"), במהלכה איחדו כוחות פרוסיה, שוודיה, אוסטריה, בריטניה וספרד נגד צרפת. שטיינמץ ואחיו הבכור חמקו דרך העמדות הצרפתיות הגיעו לברסלאו, והתגייסו לצבא הפרוסי. שטיינמץ הועלה לדרגת לוטננט שני, ולמרות שאיפתו לשרת תחת פיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר שאותו העריץ מילדות, הועבר לגדוד של לודוויג יורק פון וארטנבורג. שטיינמץ לחם בקרב לייפציג בשנת 1813, במהלכו נפצע ואחיו נהרג. הוא השתתף בקרבות האחרונים שנערכו בצרפת עצמה, ועל גבורתו בהם הוענק לו צלב הברזל דרגה שנייה. לאחר המלחמה שרת בחיל הכיבוש הפרוסי בפריז, אם כי נכנס לעיר רק פעם אחת, משום שחשש לבזבז את המשכורת החודשית שלו שחצי ממנה היה שולח לאמו.
הוא חי בברלין שם פיקד על גדוד בחיל המשמר העירוני, הוא חי בצמצום רב מהמשכורת שלו. בין השנים 1820–1824 למד באקדמיה הצבאית, וסיים אותה בהצטיינות רבה, הוא נישא לבת דודתו ג'ולי, בתו של הגנרל קרל פרידריך פרנציסקוס פון שטיינמץ (Karl Friedrich Franciscus von Steinmetz). מאז הוטב מצבו מעט, והוא יכל להרשות לעצמו לקנות בית וסוס. הוא מונה למפקד בריגדה שהוצבה בפוטסדאם. במהלך מהומות אביב העמים בברלין בשנת 1848, פיקד על גדוד שהוצב בעיר, אם כי לא לקח חלק מעשי בדיכוי המהומות. באותה שנה נשלח להילחם במלחמת שלזוויג הראשונה. לאחר המלחמה נשלח לפקד על גדוד בברנדנבורג, בשנת 1851 מונה למושל הצבאי של קאסל. שנה לאחר מכן למדריך בבית ספר לצוערים בברלין. בשנת 1854 הועלה לדרגת גנרל-מיור. בשנת 1858 לדרגת לויטננט-גנרל.
בשנת 1863 מונה למפקד הקורפוס ה-5 שהוצב בפוזן זמן קצר לאחר מכן מתה אשתו. שנה לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל. במהלך מלחמת שבעת השבועות נגד אוסטריה, פיקד על הקורפוס החמישי שלו, וזכה בניצחונות בשלושה ניצחונות בשלושה קרבות שנערכו יום אחר יום. הוא נישא שוב בשנת 1867 לאליס פון קרוסיגק, והיה כעת בפעם הראשונה בחייו איש עשיר למדי. הוא נבחר כחבר בפרלמנט של הקונפדרציה הצפון גרמנית. עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, פיקד על הארמייה הראשונה שהוצבה על הריין. בתחילת המערכה הוא נע עם הארמייה שלו קדימה אל תוך צרפת בקצב מהיר מדי, מה שהותיר את הגבול הפרוסי חשוף להתקפות צרפתיות. הוא לחם במהלך קרב גרבלוט, אולם שוב ביצע התקפה פזיזה שכמעט הכריעה את הכף לרעת פרוסיה. הקרב הסתיים בכל זאת בניצחון פרוסי. באפריל 1871, פרש מהצבא, לא לפני שהועלה לדרגת פילדמרשל. הוא חי ברווח בשלזיה, מפנסיה שקיבל עד מותו בשנת 1877 והוא בן 80.
אסון סן חואן איקסוואטפק

אסון סן חואן איקסואטפק התרחש בצפון מטרופולין מקסיקו סיטי, בירת מקסיקו, ב-19 בנובמבר 1984. דליפת גז בחוות מכלים של גז פחמימני מעובה הביאה לסדרה של התפוצצויות ושריפות, אשר השמידו את החווה והחריבו את העיר סן חואן איקסוואטפק (San Juan Ixhuatepec) שלידה. באסון נספו 500 עד 600 בני אדם ואלפים נפצעו. היה זה אחד האסונות התעשייתיים החמורים ביותר שהתרחשו בעולם.

האסון

האסון התרחש במתקן אחסון וחלוקה של גז פחמימני מעובה של חברת הדלק פמקס (PEMEX), שהכיל 54 מכלים של גז, מהם ששה מכלים כדוריים גדולים והיתר מכלים גליליים בגדלים שונים. בסך הכל הכיל המתקן בעת האסון 11,000 מטרים מעוקבים של גפ"מ. המתקן היה מוקף בבתי העיר סן חואן איקסוואטפק, שבה חיו 40,000 תושבים. 60,000 איש נוספים חיו בגבעות הסמוכות לעיר.
דליפת הגז במתקן החלה מצינור בקוטר 8 אינץ' שנקרע. עקב הדליפה נוצרה עננת גז גדולה, אשר נסחפה ברוח מערבה אל פאתי המתקן, מקום בו פעל לפיד שנועד לשרפת עודפי גז. בשעה 05:40 הצית הלפיד את עננת הגז, דבר שחולל התפוצצות גדולה, אשר חיבלה במכלים שבמתקן. הדבר יצר מוקדי דליפה נוספים, אשר הזינו את ההתלקחות שפרצה עקב ההתפוצצות. שרפות אלו הביאו לסדרה של 12 פיצוצי אד מתפשט של נוזל רותח (BLEVE) שנמשכו שעה ויותר. ההתפוצצויות החריבו את מרבית המבנים בסן חואן איקסוואטפק ושיגרו סביב מטר של שברי מתכת עד למרחק של 1,200 מטר. ההתפוצצויות והשרפות נמשכו עד לשעה 10:00 ביום המחרת.
ההתפוצצויות והשרפות גרמו למותם של 500 עד 600 איש, שאת רובם לא ניתן היה לזהות. עוד 5,000 עד 7,000 איש נפצעו פצעים קשים, רבים מהם מכוויות.
לאחר התאונה נמצא שבמתקן לא הייתה כלל מערכת לאיתור דליפות גז ושמערכת כיבוי האש במים שבו לא הייתה מספקת ונוטרלה על ידי הפיצוץ הראשון שהתרחש.
ארצ'יבלד ג'וזף קרונין

ביוגרפיה

קרונין נולד בקארדרוס, דונבארטונשייר (כיום בארגייל וביוט), סקוטלנד, בנם היחיד של אב קתולי ואם פרוטסטנטית. הוא הרבה לכתוב על צעירים מרקע מעורב דומה. קרונין היה סטודנט בוגר מכפי גילו באקדמיית דומבארטון וזכה בתחרויות כתיבה רבות. הודות לכישוריו יוצאי הדופן, זכה במלגה ללימודי רפואה באוניברסיטת גלאזגו. שם פגש את אשתו לעתיד, אגנס מרי גיבסון, גם היא סטודנטית לרפואה. בשנת 1919 סיים את לימודי הרפואה בהצטיינות והמשיך בהשתלמות לקבלת תארים מתקדמים נוספים. 
קרונין שירת כרופא בצי המלכותי, בדומה לרופא גיבור הרומן שלו, "דרכו של שאנון". אחרי שחרורו מן הצבא הקים מרפאה באזור מכרות בדרום ויילס והתמנה למפקח הרפואי של המכרות. מהתנסויותיו בחקר השפעותיה המזיקות של תעשיית הכרייה על בריאות העובדים הפיק חומר לספרים שכתב בהמשך, "המצודה" ו"כוכבים מציצים מרום". בשנים הבאות עבר ללונדון ונחל הצלחה רבה בעבודתו כרופא ברחוב הארלי. בחופשה ברמות סקוטלנד כתב קרונין את הרומן הראשון שלו, "טירת הכובען", שזכה להצלחה מסחררת.
בסוף שנות ה-30' של המאה העשרים עקר קרונין את מושבו לארצות הברית יחד עם אשתו ושלושת בניהם, ושם התיישב בניו כנען, קונטיקט. מאוחר יותר חזר לאירופה ובמשך עשרים חמש שנות חייו האחרונות חי בשווייץ והמשיך לכתוב עד שנות השמונים לחייו, רומנים שאת הרקע להם ביסס, בחלקם, בביתו החדש, כגון "עץ הבגידה". הוא מת במונטרה, שווייץ.
רבים מספריו של קרונין היו רבי-מכר, שתורגמו לשפות רבות. עיקר כוחו היה בסיפור העלילה, בכושר ההסתכלות והאבחנה החריף שלו ובתיאוריו הגרפיים. כמה מן הרומנים והסיפורים שכתב מסתמכים על הקריירה הרפואית שלו, במזיגה דרמטית של ריאליזם, עניינים שבינו לבינה וביקורת חברתית. יש הסבורים שספרו "המצודה", שחשף את העוול, הניצול וחוסר-היעילות של הרפואה בזמנו, תרם להקמתו של שירות הבריאות הלאומי בבריטניה.
All That She Wants

רקע

בעוד הסינגל הקודם של הלהקה wheel of forune נחל הצלחה חלקית, All That She Wants זכה לתת להצלחה בינלאומית כבירה.

ב-2012 סיפרה ג'ני ברגרן אודות השיר:
"הסיפור הוא אודות אשה שתמיד עוזבת כי היא לא שלמה עם עצמה,... אני חושבת שאפשר לשמוע את העצב בשיר ולהקשר לשיר. אני באמת מאמינה שהשירים היפים ביותר הם השירים שנשמעים עצובים. האלבום "Happy Nation "היה בנוי למעשה מאותו חומר של "All That She Wants" - לכן האלבום קודר גם כן. הכול ניזון זה מזה"
.
ג'ונאס ואולף יצרו קשר עם המפיק דניז פופ, ושלחו לו הקלטה של השיר. אף על פי שפופ לא התרשם תחילה מן השיר, הקלטת של השיר נתקעה ברדיו טייפ שבמכוניתו, ובשל כך, הוא נאלץ להקשיב לשיר שוב ושוב. דבר זה סייע לו להחליט להפיק את השיר. דניז הציע שינויים רבים שיש לערוך בשיר. הוא לא חיבב את שירת הראפ בגרסה המקורית, וזו הוחלפה לאחר מכן בקטעי מילים מדוברות. על אף שבגרסה המקורית הוקלטו קולות של כל חברי הלהקה, השירה של ג'ני הוצאה מן הגרסה הסופית לשיר.
במטרה להוציא אלבום שיגיע לפני בוא הכריסמס, לחצה חברת התקליטים "מגה רקורדס" על הלהקה להוציא אלבום באופן מהיר, והוא הוקלט, עובד ויצא לאור בתוך כמה שבועות.
בשנת 2008 הקליטה בריטני ספירס גרסת כיסוי לשיר, אך היא לא יצאה באופן רשמי. ב-2016 יצאה גרסה לשיר המשלבת את קולותיהם של אייס אוף בייס עם ההקלטה המקורית של ספירס.

הצלחת השיר

השיר זכה להצלחה בינלאומית רבה במדינות רבות והגיע לראש המצעד במדינות רבות באירופה, למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ולהצלחה בישראל. הסינגל הגיע למעמד של סינגל פלטינום בארצות הברית, מקום שני במכירות לאחר שירו של מיט לוף "(I'd Do Anything for Love (But I Won't Do That". הוא נמכר בלמעלה ממיליון עותקים בארצות הברית בשנת 1993, והיה לאחד מהסינגלים הנמכרים ביותר בשנה זו. השיר הגיע למקום 51 במצעד שירי השנה של הבילבורד, ולמקום 70 במצעד שירי שנות ה-90.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ לשיר צולם בנובמבר 1992. הקליפ צולם בתקציב נמוך במשך יום אחד בקופנהגן, דנמרק, ובשני טייקים בלבד.
בקליפ חברי הלהקה מנגנים בדירה צפופה ואישה המתכוננת לצאת מהדירה. היא יוצאת לבר ופוגשת שם גבר. הם מדברים והיא מזמינה אותו לביתה. האישה המופיעה בקליפ היא השחקנית והזמרת הדנית כריסטיאן ביורג נילסן.
אף שקולותיה של ג'ני אינם משולבים בהקלטה, בקליפ ג'ני מצולמת כאשר היא מבצעת ליפסינג (הזזת שפתיים בהתאם לשיר).
שחפית האינקה

מאפיינים

אורכה כ-39 עד 42 ס"מ, ומשקלה כ-180 עד 210 גרם. מראה שונה מאוד משאר מיני משפחתה ומרוב עופות הים בכלל, ולכן הוענק לה סוג טקסונומי משלה. רוב גופה צבוע באפור כהה; מקורה אדום ורגליה כתומות. בשני צדי הראש, מתחת לעין יש "פס" לבן, ומתחתיו עור חשוף צהוב בצורת פה. הכנפיים והזנב כהים יותר משאר הגוף. הזכר והנקבה דומים. אצל שחפיות צעירות הגוף חום-סגלגל, ונוצות הראש הבוגרות מתפתחות אצלם בהדרגה.
אזור התפוצה של שחפית האינקה, כמו שמרמז שמה, מתפרש על פני החוף המערבי של דרום אמריקה, מאקוודור ופרו לצ'ילה.
שחפית האינקה ניזונה בעיקר מדגים קטנים, כמו אנשובי, אך גם מסרטנים ומשאריות אנושיות. היא נצפתה עוקבת אחרי סירות דייגים בחיפושיה אחרי מזון. השחפית דואה מעל למים, מזהה את טרפה מהאוויר, צוללת אל המים ותופסת אותו בעזרת מקורה. השחפית חברתית, ונצפית במושבות עשויות לכלול כמה אלפי פרטים.
בית הגידול הטבעי של השחפית הם חופים עם חול וצוקים סלעיים.
שחפית האינקה מתרבה פעמיים בשנה; עונות הרבייה שלה מתרחשות בין אפריל ליולי ובין אוקטובר לדצמבר. תצוגת החיזור של הזכר כוללת תעופה מסוגננת, והאכלת הנקבה. השחפית מקננת במחילות או בחורים בצוקים סלעיים. הנקבה מטילה 1-3 ביצים, ודוגרת עליהן במשך 3-4 שבועות. הזכר והנקבה גם יחד משתתפים בדגירה על הביצים ובהאכלת הגוזלים. הגוזלים פורחים מהקן 4 שבועות לאחר בקיעתם, ונעשים עצמאיים חודש לאחר מכן.
מין זה הוכרז כ"קרוב לסיכון" על ידי ארגון IUCN.