google/wiki40b huggingface dataset:
אפילפסיה רולנדית שפירה

סימפטומים

אפילפסיה רולנדית שפירה מאופיינת בפרכוסים חלקיים ובאים לידי ביטוי בעיוות בפנים, ריור יתר וחוסר יכולת לדבר. ההתקפים מתרחשים בדרך כלל בלילה. אין ביטויים נפשיים כמו אאורה או אוטומטיזם. תדירות ההתקפים היא נמוכה בדרך כלל. לילדים אלה יש, בדרך כלל, אינטליגנציה והתפתחות רגילה. עם זאת מאפיינים לא טיפוסיים כמו עיכוב התפתחותי כתוצאה מפרכוסים ביום הם שכיחים למדי. יש הצטברות של נתונים שילדים עם EEG לא טיפוסי או מאפיינים קליניים נמצאים בסיכון לבעיות קוגניטיביות והתנהגותיות. כך יוצא שעבור חלק מן הילדים האבחנה לא תהיה "שפירה" כפי שסברו קודם. עם זאת, רוב הילדים מתפתחים יפה וההתקפים חולפים אצלם בהגיעם לגיל ההתבגרות

דיאגנוזה

ניתן לאשר את האבחנה כאשר הזיזים האופייניים נראים ב - EEG‏. רואים זיזים בוולטאז' גבוה ואחריהם גלים איטיים. דימות מוחי, בדרך כלל MRI מומלץ רק במקרים של צגה לא טיפוסית או ממצאים לא טיפוסיים בבדיקה קלינית או ב- EEG.

טיפול

בהתחשב באופי השפיר של המחלה ותדירות ההתקפים הנמוכה אין צורך, בדרך כלל, בטיפול. אם מאשרים טיפול והילד או משפחתו מעדיפים זאת הרי הטיפול הוא באמצעות תרופות אנטי-אפילפטיות. קארבאמזפין (טגרטול) היא תרופת הקו הראשון השכיחה ביותר אבל ניתן להשתמש גם בתרופות אנטי-אפילפטיות רבות אחרות כולל: ולפוראט, פניטואין, גבאפנטין  (נוירונטין ), לבטיראצטם (קפרה) שנמצאו יעילות גם כן. הטיפול יכול להיות קצר ואפשר, כמעט בוודאות, להפסיק לקחת את התרופה אחרי שנתיים בלי התקפים וממצאי EEG תקינים.

גנטיקה ומכניזם של המחלה

סבורים שאפילפסיה שפירה עם זיזים ברקה המרכזית היא פגם גנטי. דווח על יחסי דומיננטיות תלויי גיל וחדירות משתנה למרות שלא כל המחקרים תומכים בתאוריה הזאת. מחקרי תאחיזה הצביעו על אזור רגיש בכרומוזום  15q14בסמוך לתת יחידה alpha-7 של הקולטן אצטילכולין. רוב המחקרים מראים על דומיננטיות קלה אצל זכרים. בשל המסלול השפיר וההתרחשויות תלויות הגיל משערים שהיא מייצגת לקות תורשתית בהבשלת המוח.

דיאגנוזה מבחנת

יש להבחין את המחלה הזאת ממצבים אחרים, במיוחד מזיזים באזור הרקתי המרכזי בלי התקפים, זיזים באזור הרקתי המרכזי עם פתולוגיה מקומית במוח, זיזים מרכזיים בתסמונת רט ותסמונת X שביר, אפילפסיה של האונה הרקתית ותסמונת לנדאו-קלפנר.
אנג'ליקה אכבר

קורות חייה

אנג'ליקה אכבר נולדה בקרגנדה שבקזחסטן, למשפחה מוזיקלית. אביה היה פילוסוף ומוזיקאי יהודי ואמה הייתה מוזיקאית אוזבקית. היא למדה לנגן בפסנתר ולקרוא תווים בגיל שנתיים וחצי וכאשר הייתה בת שלוש החלה לקחת שיעורים פרטיים. המורה הראשון שלה היה ו. ליפובצקי, אחד המייסדים של הקונסרבטוריון בחרבין ומורה בקונסרבטוריון במוסקבה. בגיל חמש  היא כבר הלחינה.
אכבר היא הראשונה בעולם שכתבה עיבוד סולו לפסנתר עבור היצירה "ארבע העונות" מאת אנטוניו ויוואלדי. החוברת יצאה לאור על ידי חברת 'סוני מוזיקה' בשנת 2002, ונכנסה לקטלוג של סוני גם בתור האלבום הטורקי הראשון של מוזיקה קלאסית בקטלוג. 
אכבר תומכת בהתנזרות מאלכוהול ועישון. היא נשואה ויש לה שני ילדים.
דוד אופנהיים

רבי דוד אופנהיים (יוני 1664, וורמיזא - ז' בתשרי ה'תצ"ז, 12 בספטמבר 1736, פראג) פוסק ורב של הקהילות היהודיות בערים ניקלשבורג ופראג. נחשב לרב משפיע במיוחד בגין קשריו עם שליטי הקיסרות בארצו. חיבר כעשרים ספרים בהלכה ובאגדה, בהם ספר השו"ת "נשאל דוד".
הוא נודע בעושרו הרב שקיבל בירושה מדודו רבי שמואל אופנהיימר ובאוסף הספרים הגדול שלו.

ביוגרפיה

נולד בוורמס לר' אברהם אופנהיים, למד אצל רבי גרשון אשכנזי במץ, ואצל רבי יצחק בנימין וולף מלדנסברג. בהמשך למד גם אצל רבי יעקב ז"ק אשכנזי (אביו של רבי צבי הירש אשכנזי), ואצל ר' בנימין וולף אפשטיין בפרידברג. בצעירותו התיידד עם הרב יאיר חיים בכרך ועמד עמו בקשרי מכתבים.
בהיותו כבן 20 נסמך להוראה, ובגיל 25 מונה לרבה של ניקלשבורג. לאחר עשרים שנה בניקלשבורג הפך לרבה של העיר פראג.
חתנו הנודע הוא הרב חיים יונה תאומים, מחבר "קונטרס ר' חיים יונה".
הרב אופנהיים נודע כחובב ספרים נלהב, אחר המלחמה הביא ראש מועצת המלחמה האוסטרית, הנסיך אויגן מסבויה, לדודו רבי שמואל אופנהיים, מספר רב של כתבי יד בעברית מטורקיה. הרב אופנהיים היה נוסע למרחקים כדי לרכוש ספר או כתב יד. הייתה לו ספרייה ששמה יצא למרחוק והיו בה אלפי ספרים ומאות כתבי יד. הספרייה עברה אחרי גלגולים לאוניברסיטת אוקספורד לספריית הבודליאנה. משערים שרבים מדברי הדפוס בספרייתו שהם עותקים יחידים מסוגם, שרדו בשל העובדה שהוא נהג לספק לבתי הדפוס הגדולים באירופה נייר משובח יותר מהמקובל באותה תקופה כדי שידפיסו עליו עבורו עותקים מיוחדים מהספרים שהדפיסו.
הרב כתב גם בעצמו ספרים: מועד דוד,סוכת דוד 
הרב אופנהיים נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפראג, וקברו שופץ בשנת 1978.
מלכודת נשר

עלילה

עלילת הספר נפתחת בעת פעולת חילוץ כושלת של יחידת ה-SBS הבריטית בביירות בשנת 1992. כוח מן היחידה, אותו הוביל סרן פיטר ברודריק מחיל הנחתים המלכותי, נכשל כאשר ניסה לחלץ את ריצ'רד ביקנל משבי ארגון פשע לבנוני במהלך תקיפה אווירית שנעשתה כהסחה לפעולה נהרגים ביקנל ואחיו של עבדול חביב, ראש הארגון. מונע משאיפה לנקמה פועל זה האחרון כדי להשיג נשק גרעיני במטרה לפוצץ את נושאת המטוסים הבריטית "נשר" משום שממנה המריאו המטוסים שתקפו בביירות. על סרן ברודריק המוצב בנושאת המטוסים, כמפקדה החדש של יחידת חיל הנחתים המלכותי בכוח המשימה כנגד סחר בסמים, מוטל לעוצרו.
דתות אברהמיות

הדתות האברהמיות הן דתות מונותאיסטיות המדגישות ומזהות את מקורן עם אברהם או שהמסורת הרוחנית שלהן מזוהה עמו. הדתות האברהמיות הן חטיבה אחת מתוך שלוש החטיבות הדתיות המרכזיות בתחום הדת ההשוואתית, יחד עם דתות דהרמיות ודתות מזרח אסיאתיות.
שלוש הדתות האברהמיות הגדולות, לפי סדר הופעתן, הן היהדות, הנצרות והאסלאם. נוסף על דתות אלו, ישנן עוד דתות אברהמיות רבות אחרות, קטנות יותר, כגון הדת הדרוזית, הדת השומרונית ועוד רבות אחרות. היהדות והשומרונות מתייחסות לעצמן כדתם של צאצאי יעקב, נכדו של אברהם. הנצרות החלה כפלג של היהדות במאה הראשונה לספירה (פלג הידוע כנצרות יהודית) והיא התפצלה לזרמים שונים. האסלאם נוסד על ידי מוחמד במאה השביעית לספירה בהתבסס על סיפורים ששמע מפי יהודים ונוצרים בסביבת מגוריו שהובילו אותו לכתוב את גרסתו לדבריהם בתור הקוראן.
קיים דמיון בין שלוש הדתות והן קשורות האחת בשנייה מבחינה תאולוגית: שלושתן הן מונותאיסטיות, ולפי הגותן אלוהים הוא דמות נעלה ומקור חוקי המוסר. נרטיב הקדושה בשלוש הדתות כולל דמויות רבות זהות כמו גם מוטיבים היסטוריים ומקומות, על אף שהם מוצגים לעיתים באופן ובמשמעות שונה.
נכון למאה ה-21, מספר המאמינים בדתות האברהמיות עומד על 3.8 מיליארד איש, והוא מוערך בכ-54% מאוכלוסיית העולם. 30% אחוזים נוספים מאמינים בדתות אחרות, ו-16% אינם מאמינים באף דת.
Slide Away

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי סיירוס עם אלמה, אנדרו וויאט ומייק וויל מייד איט, והופק על ידם.

הצלחה וביקורת

מגזין בילבורד כינה את השיר של סיירוס כ-"שלוש דקות וחצי של הרהור עצמי, הרהור עצמי שנראה שהוא הכי משקף את הדרמות הגדולות בחיים שלה".
אנדריי לוניוב

טורפדו מוסקבה, סאטורן ואופה

הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של טורפדו מוסקבה ולאחר מכן שיחק בקלוגה ובאיסטרה לפני שעבר לסאטורן מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, בה שיחק עד שעבר לאופה מליגת העל הרוסית בכדורגל.
הוא התבלט בשערי הקבוצה וסומן על ידי מנהלי זניט סנקט פטרבורג, כמי שצפוי להיות מוחתם בשורות זניט.

זניט סנקט פטרבורג

ב-23 בדצמבר 2016 הוחתם כשוער זניט למשך 4.5 שנים ועד מהרה התברג כחבר הרכב מרכזי שאף דחק את יורי לודיגין לעמדת השוער השני.

קריירה בנבחרת

בקיץ 2017 זומן לוניוב על ידי מאמן נבחרת רוסיה, סטניסלב צ'רצ'סוב לסגל הנבחרת לגביע הקונפדרציות 2017 אך בשל פציעה במשחק זניט נגד קרסנודאר לא נסע לטורניר, אך זומן מחדש לסבב משחקי הידידות של הנבחרת בספטמבר 2017 נגד דינמו מוסקבה, נבחרת אירן ונבחרת ארגנטינה וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הידידות נגד דינמו.
איגור אקינפייב

בצסק"א

אקינפייב עלה לקבוצה הבוגרת של צסק"א מוסקבה בשנת 2003, בגיל 17 בלבד, ומאז נכלל בקביעות כשוער הראשון בהרכב הקבוצה. במהלך השנים השתתף עימה בטורנירים שונים, ביניהם טורנירי אופ"א. תארו הראשון היה אליפות רוסיה בשנת 2003.
בעונת 2004/2005 זכה אקינפייב עם צסק"א מוסקבה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון בגמר המפעל 1-3 על ספורטינג ליסבון. היה זה הישג השיא בקריירה שלו. מאוחר יותר בשנה זו הוא סיים בסגנות הסופר קאפ האירופי, לאחר הפסד קבוצתו לליברפול. בשנה זו זכה גם באליפות רוסיה בפעם השנייה.
ב-2006 זכה אקינפייב בפעם השלישית באליפות רוסיה. בדצמבר אותה שנה הוא היה מועמד לעבור לשורותיה של ארסנל האנגלית, בשל התקרבות השוער יינס להמן לעזיבת הקבוצה. בתחילת 2007 זכה עם צסק"א בסופר קאפ הרוסי. כיום אקינפייב משמש כקפטן הקבוצה.
ב-18 באוקטובר 2016, לאחר משחק בין צסק"א למונקו במסגרת ליגת האלופות שהסתיים בתוצאה 1-1, השלים אקינפייב 40 משחקים רצופים בליגת האלופות ללא שער נקי.
בסיכום עונת 2017/2018 נבחר על ידי מגזין "אוגוניוק" בפעם העשירית לתואר שוער השנה ברוסיה. בדצמבר 2018 ערך את משחק ה-300 שלו ללא ספיגות במדי צסק"א.

בנבחרת רוסיה

אקינפייב החל את הקריירה שלו בנבחרת רוסיה בשנת 2004. אקינפייב נחשב לאחד השחקנים המובילים בנבחרת כבר בגילו הצעיר, והוא שימש כשוער הראשון שלה ביורו 2008. הוא העפיל עם הנבחרת ליורו מהמוקדמות על חשבון נבחרת אנגליה, לאחר שרוסיה ניצחה 0–1 את אנדורה ואנגליה הפסידה 2–3 לקרואטיה במחזור הסיום. אקינפייב הפגין יכולת טובה בטורניר היורו וזכה עם הנבחרת הרוסית במדליית הארד.
ב-27 במרץ 2015, סמוך לתחילת משחק חוץ של נבחרת רוסיה נגד נבחרת מונטנגרו בכדורגל במסגרת מוקדמות יורו 2016, אקינפייב נפגע בראשו מחפץ בוער שהושלך מהיציע ופונה לבית חולים. המשחק חודש לאחר כ-35 דקות אך פוצץ בהמשך.
במרץ 2017 מונה לקפטן הנבחרת. ב-1 ביולי 2018 במהלך משחק שמינית גמר גביע העולם נגד נבחרת ספרד, הוכתר לגיבור לאומי כאשר עצר בקצה רגלו פנדל של הנבחרת הספרדית, שהעלה את נבחרתו לשלב רבע הגמר, שם הסתיים המסע לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים בעקבות החמצות של מריו פרננדס ופיודור סמולוב. באוקטובר 2018 הודיע על פרישתו מהנבחרת.
מונטניה

מונטניה (ברומנית: Muntenia) הוא חבל ארץ בדרום רומניה. ממערב למונטניה נמצא חבל אולטניה, חבל בעל היסטוריה משותפת רבת שנים עם מונטניה. יש הקוראים לטריטוריה של מונטניה יחד עם אולטניה בשם מונטניה.
במהלך ההיסטוריה, לפני איחוד הנסיכויות שיצר את רומניה המודרנית, מונטניה, יחד עם אולטניה, היוו נסיכות רומנית שכונתה על ידי הרומנים צארה רומנאסקה או נסיכות מונטניה, ומחוץ לרומניה הוכרה בשם ולאכיה.

טופוגרפיה

גבולות מונטניה הם גבולות טבעיים, במזרח האולט, בדרום ובדרום מזרח הדנובה ובצפון רכס הרי הקרפטים. את חבל מונטניה חוצים הנחלים ארג'ש עם יובליו העיקריים: ולסאן Vâlsan, ראו דואמני Râu Doamnei, סאבאר Sabar, דמבוביצה Dâmboviţa ונאז'לוב Neajlov ויאלומיצה עם יובלה, פרחובה Prahova. שני הנחלים מובילים את מימיהם אל הדנובה.
מרבית שטחה של מונטניה הוא חלק מהמישור הרומני, ערבה המכונה קמפיה רומנה Câmpia Română המחולקת על ידי הנחלים. החלק הגדול ביותר, המושקה על ידי יאלומיצה, הוא הברגאן Bărăgan.
גואטמלה סיטי

היסטוריה

במקום בו ניצבת כיום העיר גואטמלה סיטי ניצבה עיר המאיה העתיקה קַמִינָאלְחוּיוּ (Kaminaljuyú), שנוסדה בתחילת האלף הראשון לפנה"ס.
בתקופת השלטון הספרדי הייתה העיר עיר קטנה ובה מנזר בשם אל קרמן, שנוסד בשנת 1628. לאחר שרעידת אדמה הרסה את הבירה הקודמת, אנטיגואה גואטמלה, הבירה הועברה לגואטמלה סיטי. ב-1775 מלך ספרד אישר רשמית את המעבר. המעבר הוביל להתפתחות וגידול רב בעיר.
בשנים 1823-1834, עת הייתה גואטמלה חלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, הייתה גואטמלה סיטי בירת האיחוד.

השכלה

בעיר נמצאות חמש אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת סן קרלוס - האוניברסיטה השלישית בעתיקותה באמריקה.

מבנה העיר

העיר מחולקת ל-21 אזורים, כשכל אחת נקרא zona (סוֹנָה), והם מסופררים בצורה חלזונית (ספירלית): אזור 1 הוא מרכז העיר וככל שהמספר גדול יותר - הוא חדש יותר ומרוחק יותר מהמרכז.
לכל אזור יש רחובות אנכיים (צפון-דרום) הנקראים Avenida (מסופררים מ-1 בכל אזור) ורחובות אופקיים (מזרח-מערב) הנקראים Calle (מסופררים מ-1 בכל אזור). לעיתים יש רחובות אלכסוניים הנקראים Diagonal.
לרחובות רחבים במיוחד יש שם במקום מספר, למשל Avenida La Reforma שהוא מפריד בין אזור 9 ל-10 או Calle Montúfar שנקרא גם Calle 12 באזור 9.
מרכז העיר הוא Avenida 1 Calle 1 Zona 1.
שיטת הכתובות מעניינת ומקלה על האיתור, למשל, "a "14 Calle 6-65 Zona 9 אומר שזהו בית ב-Calle שמספרו 14, במרחק 65 מטר מה-Avenida הקרוב אליו שמספרו 6 (לכיוון Avenida שמספרו 7) באזור 9.
לעיתים יש רחובות קצרים, ואז אין להן ספרור חדש, למשל 7A (ה-A גדולה !) שהוא בין 7 ל-8.
זו צורת חלוקה וכתובות של כל עיר ועיירה בגואטמלה.
אזור 1 שהוא מרכז העיר, העתיק ביותר, נקרא Centro Civico ומכיל הרבה מבני ציבור ומשרדים ממשלתיים.
שדה התעופה נמצא באזור 13 וקרוב לאזור 9.

תחבורה

את גואטמלה סיטי משרת נמל התעופה הבינלאומי לה אורורה, שנמצא במרחק של כ-6 קילומטרים מדרום למרכז העיר.
הכביש הפאן-אמריקאי עובר בגואטמלה סיטי.
בעיר יש מערכת אוטובוסים מהירה בשם "טרנסמטרו" הכוללת כיום שני קווים, כשהתכנון הוא שיהיה 10 קווים. בנוסף יש תוכניות להקמה אפשרית של רכבת קלה או רכבת תחתית.

תרבות

בעיר נמצא מוזיאון פופול ואישל לאומנות בני המאיה.
סיגלית פוקס

ביוגרפיה

פוקס גדלה בקריית טבעון, שם גם סיימה את לימודיה התיכוניים. לאחר שירותה הצבאי למדה שנה בבית הספר למשחק "HB Studio" בניו יורק. ב-1995 סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון בסמינר הקיבוצים. עם סיום לימודיה, הצטרפה לקבוצת תיאטרון הרחוב "ארמא".

בתיאטרון

פוקס החלה דרכה בהצגות שונות של תיאטרון שוליים. ב-1992 שיחקה לראשונה בפסטיבל עכו בהצגה "הניתוח" מאת דן וולמן ובבימויו וב-1996 שיחקה בפסטיבל בהצגה "ועכשיו לנרות" מאת רביד דברה ובבימויה. ב-2001 שיחקה בפסטיבל בהצגה "לפעמים עוברים פה פילים" מאת איציק ג'ולי. על משחקה בהצגה זו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל. ב-2004 שיחקה בהצגה "שטחים ופרידות" מאת אלדד כהן, לצד דביר בנדק בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא.
בשנת 1996 הצטרפה פוקס ללהקת שחקני תיאטרון הבימה, והשתתפה בו בהצגות "מנדראגולה" על פי מקיאוולי (בתפקיד האם), ב-1997 ב"מלכוד 22" מאת ג'וזף הלר ובעיבודו ובבימויו של אילן רונן (בתפקידי המאדאם בבית הזונות והפסיכיאטרית) ובערבי אימפרוביזציה של קבוצת הצעירים. ב-2008 חזרה לתיאטרון הבימה כשהשתתפה בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון בתפקיד חואניטה, לצד יעקב כהן ואלי יצפאן.
ב-1998 החלה לשחק גם בתיאטרון הקאמרי, כשהשתתפה בהצגה "אשכבה" מאת חנוך לוין ובבימויו, בה משחקת עד היום (2015). בשנת 2000 השתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים עם ההצגה "שמוליק חבר חדש" מאת סיגל אבין. ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל, ושולבה ברפרטואר התיאטרון הארצי לנוער, בו שיחקה פוקס גם בהצגה "ג'ונגל בחירות". ב-2010 שיחקה בתיאטרון חיפה בהצגה "מחיר הכבוד" מאת יעקב גורדין בבימויו של רוני פינקוביץ. ב-2011 החלה לשחק גם בתיאטרון באר שבע בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה" בתפקיד גיטה, מאת עינת ברנובסקי, על פי ספרה של ליזי דורון ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי. החל מ-2016 משחקת בתיאטרון העברי בהצגה "אול יו ניד איז רב" מאת ארז שלם וגדי צדקה ובבימויו של צדקה.
החל מ-2013 משחקת בתיאטרון תמונע במופע "Fairy Tale" שכתבה וביימה לצד חברתה יהודית ג'ינג'ר.

בקולנוע

את תפקידה הראשון בקולנוע מילאה פוקס בשנת 1995 כשהשתתפה בסרט "ילדי קניון הזהב" מאת דניאל אסף ובבימויו. ב-2001 שיחקה לצד איילת זורר והילי ילון בסרט הטלוויזיה "לילה ללא לולה". ב-2003 שיחקה בסרט "האסונות של נינה". בשנת 2005 שיחקה לצד רבקה מיכאלי, קרן מור וטל פרידמן בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח", ועל משחקה זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית. לאחר הזכייה השתתף הסרט בפסטיבל ירושלים, פוקס זכתה בפרס בפסטיבל לקולנוע בצרפת ובפסטיבל סירקיוז, של הפסטיבל לקולנוע עצמאי בניו יורק 2006. 
ב-2009 השתתפה פוקס בסרט הביכורים של אורי רביד ועודד רסקין, "אילי ובן", בתפקיד המחנכת של אילי. ב-2014 שיחקה בתפקיד מירה בסרטה של ג'וליה פון היינץ "המסע של האנה", פרויקט ישראלי-גרמני, לצד קרולין שוך, דורון עמית, ליא קניג ושחקנים ישראלים וגרמניים נוספים. ב-2016 שיחקה בסרט "פנסיון פראכט" בתפקיד תרזה. ב-2017 שיחקה בסרטה של מיכל בת אדם "הדרך לאן".

בטלוויזיה

ב-2002 גילמה את סוזי בקומדיית המצבים "שאול" מאת דבל'ה גליקמן ששודרה בערוץ 3 בכבלים. בשנת 2003 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "תיק סגור" לצד דני גבע. ב-2004 שיחקה בתפקיד אורח באופרת הסבון "מיכאלה" וב-2006 בסדרה "לא הבטחתי לך". ב-2007 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "בובות" בתפקיד דנה בן שושן. ב-2009 שיחקה את נירה בסדרת הילדים "קופיקו" ע"פ ספרה של תמר בורנשטיין-לזר. ב-2011 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "ילדי ראש הממשלה" לצד רמי הויברגר וב-2013 בתפקיד אורח בסדרה "בית המשאלות" ששודרה בערוץ 1.
ביוני 2019 החלה לגלם את שושנה תמיר בסדרה "בת אל הבתולה" בהוט בידור ישראלי.
טל בראון (קצין)

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1988 התנדב לצנחנים והתקבל לפלוגת ההנדסה החטיבתית. בראון עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בראון שימש במספר תפקידי פיקוד ומטה בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן עבר לחיל האיסוף הקרבי ושירת כמפקד פלוגה ביחידת מודיעין מטרות, כמפקד גדוד ניצן, כמפקד בית הספר לאיסוף קרבי וכראש מחלקת תורה והדרכה בחיל. לאחר שחרורו פנה לעבוד כיועץ אסטרטגי.
לבראון תואר שני בלימודי צבא וביטחון מטעם האוניברסיטה העברית.
מתתיהו אדלר

ביוגרפיה

אדלר נולד בפראג לרב ד"ר שמעון ורייזל אדלר. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל כסטודנט ולמד היסטוריה יהודית וכללית, ספרות וסוציולוגיה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1941 שרת כנוטר במשטרת המנדט מטעם "ההגנה". ביולי 1947 היה ראשון הנוטרים שהועלה לדרגת מפקח.
לאחר קום המדינה עבר לשרת במשרד הפנים. הוא שימש קצין מחוז פרוזדור ירושלים וכסגן ממונה על מחוז ירושלים. משם הועבר אדלר למשרד הראשי כמנהל מדור. אדלר הקים את המחלקה למועצות אזוריות וכיהן כנציב שרות לעובדים ברשויות המקומיות. במאי 1955 יצא אדלר מטעם משרד הפנים, לשבעה חודשים של השתלמות במינהל מוניציפלי בארצות הברית. ב-1958 יצא עם משפחתו לשליחות באנגליה למשך שנתיים מטעם הפועל המזרחי. בנובמבר 1961 מתוקף תפקידו כמנהל מחלקת ההדרכה במשרד הפנים יצא בראש משלחת למדינות מזרח-אפריקה (קניה, אוגנדה וטנגנייקה), על מנת לסייע להן בהקמת שלטון מקומי ולהתכונן לקראת סמינר בישראל לעובדי רשויות מקומיות באפריקה. 
בראשית 1963, בעקבות סכסוכים קואליציוניים במועצת עיריית באר שבע, מונה אדלר למשך חצי שנה כראש ועדה קרואה של עיריית באר שבע עד לקיום בחירות למועצה חדשה באוגוסט 1963. אדלר איזן את תקציב העירייה והביא לפינוי הרוכלים שנחשבו למטרד בעיר במשך שנים רבות. אדלר המשיך לכהן בתפקיד עד 25 בספטמבר 1963, עת נכנס אליהו נאוי לתפקיד, כראש עיר נבחר. 
לקראת סוף שנת 1963 מונה למנהל אוניברסיטת בר-אילן, תפקיד בו החזיק במשך 22 שנה. במקביל הוא נבחר למועצת עירית רמת גן מטעם המפד"ל, כיהן במועצה שלוש קדנציות, ובשנים 1968-1980 כיהן בתפקיד סגן ראש העיר רמת-גן. זכה לתואר יקיר עירית רמת גן לשנת 1986. 
בשנים 1980-1983 שימש אדלר כשגריר ישראל בשווייץ. מ-1986 ועד פטירתו, עמד אדלר בראש השלוחה של "טורו קולג'" בירושלים, לבקשתו של ברנדר לנדר מייסדו ונשיאו של הקולג' בניו יורק. יחד עם אחיו, סיני אדלר, שיפץ את ביתו של סבו בעיירה קטנה בצ'כיה והפך אותה למוזיאון לאורח החיים של יהודי הכפרים והעיירות בצ'כיה. 
ב-24 בנובמבר 1946 נשא מתתיהו לאשה את יהודית לבית פרידמן, ממנה נולדו לו שלושה ילדים, בהם הרב שמעון אדלר, אשר שימש ראש המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך. אחיו הצעיר הוא הרב סיני אדלר.
סאבווי סאקרס

פעילות

להקת סאבווי סאקרס הוקמה ב-1992 על ידי עמי שלו, מתופף להקת "המשאיות" כשאליו הצטרפו שלושה מחבריו - אביב מארק, ניסים אליעז וליאור מיכל. חברי הלהקה היו פועלי במה וטכנאי קול, שהכירו ועבדו יחד בחברת ההגברה והתאורה "בטי בם", ופרט לשלו, היה זה ניסיונם הראשון במוזיקה. במרץ באותה שנה ניגנה הלהקה בליל כלולותיו של שלומי ברכה מלהקת משינה. הופעה זו הייתה גם הופעתה הראשונה של הלהקה.
ב-1994 הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים אן אם סי והוציאה את אלבום הבכורה "קומות קרקע ומטה" בהפקה עצמית. האלבום, אשר הופק מוזיקלית על ידי איציק ליכטנפלד, היה מאופיין בשירים קצרים, מהירים, בוטים, פרובוקטיביים ורוויים בזעם וכאב. מתוכו יצאו לרדיו השירים "רוצח", "אני לא שומע", "חרא מדינה", "אין לי אדמה" ו"את נוסעת". מבין שירי האלבום בלטו "אני לא שומע", "אין לי אדמה", "את נוסעת", "רוצח", "אקסטזי", "אני רעב" (שהופיע באלבום בשתי גרסאות) והמפורסם שבהם - "חרא מדינה". השיר הפוליטי זכה להכרה מאוחרת כג'ינגל תוכנית הרדיו "זהבי עצבני". למרות החדשנות שהפגין האלבום הוא נמכר בכ-1,300 עותקים בלבד. לשני שירים באלבום נוצרו קליפים - "אני לא שומע" (ביים יואב רודה וראה אור באותה שנה) ו"אין לי אדמה" (צילם, ביים וערך שלומי ברכה, וראה אור ב-1995). בהמשך חיממה הלהקה הופעות של איפה הילד, רמי פורטיס וזקני צפת.
ב-1996 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "שקט נפשי", גם הוא בהפקת ליכטנפלד. האלבום, אשר הופק מוזיקלית על ידי הלהקה ועובד אפרת, התאפיין בקו רגוע, צלילים מלודיים יחסית ובטקסטים בוגרים יותר וכמה שפחות פרובוקטיביים; למעשה ניסתה הלהקה לשלב בין סגנונה הזועם למוזיקה מלודית. באלבום בלטו השירים "הצרות", "חי על הסף", "בקשה" (שלושתם שוחררו לרדיו כסינגלים), "דיבורים" ו"מוכה בשגעון", אך גם אלבום זה לא זכה להצלחה. האלבום מסתיים בקטע ארוך בשם "ואדי מילק", שאורכו 14 דקות ו-16 שניות.
הלהקה המשיכה להופיע ולעבוד על אלבום שלישי. ביולי 1998 קיימה הלהקה 2 הופעות אחרונות בתל אביב. באותה שנה נפצע קשה ברגלו הסולן אביב מארק, במסגרת עבודתו כסאונדמן. הפציעה מנעה ממנו להופיע עם הלהקה, מה שהוביל לפירוקה בסוף 1998 ולגניזת האלבום.
לאחר הפירוק המשיכו חברי הלהקה בפעילות מוזיקלית. מארק הוציא ב-2004 אלבום סולו ראשון בשם "מלמולים חסרי שליטה". שלו שיתף פעולה עם מיכל קהן ולהקת הגראנג' די-סמייל של האחיות טלי ושרון ויצמן. אליעז הוציא ב-2005 אלבום סולו בשם "לא מאוחר מדי" יחד עם קרני פוסטל והזמרת ורד פיקר, וב-1 בפברואר 2009 נפטר בביתו בגיל 43 כתוצאה מדום לב.
ג'סי ואסאלו

ביוגרפיה

ואסאלו נולד וגדל בפונסה, פוארטו ריקו. הוא עבר עם משפחתו למיאמי בשנת 1975. לאחר מכן המשפחה עברה בעקבות אימוני השחייה למישן וייחו בקליפורניה להתאמן תחת הדרכתו של מארק שוברט. 
ואסאלו רצה לשחות עבור מדינתו באולימפיאדת מונטריאול (1976) ולכן נסע להתאמן בתנאים הטובים ביותר בארצות הברית, אך לפי חוקי איגוד השחייה של מדינתו, על השחיין היה לגור במולדתו לפחות שנה לפני המשחקים האולימפיים ולכן נמנע ממנו להשתתף בהם. הוא ניסה להתברג לנבחרת האמריקאית אך במבחנים הוא סיים בשלושה משחים רק במקום שישי (שלושת הראשוני השתתפו במשחקים).
חודש לאחר המשחקים האולימפיים באליפות ארצות הברית בשחייה זכה ואסאלו בתואר הראשון שלו במשחה ל-1500 מטר חופשי לפני בריאן גודל (האלוף האולימפי ושיאן העולם הטרי) ובובי האקט (סגן האלוף האולימפי).

שיאן ואלוף עולם

במבחנים האמריקאים לאליפות העולם בשחייה שנערכו בוודלנדס, טקסס בתחילת אוגוסט 1978 קבע ואסאלו במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 4:23.39 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה עצמה שנערכה בברלין הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחה של-200 מטר גב 2:02.16 דקות, לפני גארי הרינג מניו זילנד (2:03.71 דקות) וזולטן וראסטו מהונגריה (2:03.90 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 4:20.05 דקות, לפני סרגיי פסנקו מברית המועצות (4:22.29 דקות) ואנדראש הרגיטאי מהונגריה 4:27.04 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.99 דקות, אחרי גרהם סמית' מקנדה שקבע שיא עולם חדש של 2:03.65 דקות ולפני אלכסנדר סידורנקו ברית המועצות (2:05.29 דקות). 
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה ואסאלו בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 2:03.29 דקות, לפני שיאן העולם היוצא סמית' (2:05.86 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:21.63 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב (2:02.07 דקות). 
בשיא כושרו ניבחר ואסאלו לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) אך הוא לא השתתף בה בגלל החרם האמריקאי. בתחרות שחייה שנערכה מיד לאחר המשחקים האולימפיים הוא הוכיח שהוא הטוב בעולם כששחה במשחים בהם החזיק בשיא העולם, 200 מטר מעורב אישי ו-400 מטר מעורב אישי, תוצאות מהירות מאלו של המנצחים באולימפיאדה.
בשנת 1981 חזר ואסאלו למיאמי והחל ללמוד ולשחות תחת הדרכתו של ביל דיאז באוניברסיטת מיאמי. אביו נפצע קשה בתאונת דרכים מרכב ולא התאושש ממנה. בנוסף, לרוע מזלו הוא ניפצע בברכו השמאלית ונאלץ לעבור ניתוח. ההחלמה מהפציעה לקחה לו כשנתיים ומנעה ממנו להשתתף באליפות העולם בשחייה שנערכה בשנת 1982.
לאחר חזרתו לתחרויות באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים ואסאלו במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:21.46 דקות ובמקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.51 דקות, התוצאה שקבע דירגה אותו במקום 9 ולא הצליח להתברג לשלב הגמר ולכן פרש.
ואסאלו בעל תואר ראשון מאוניברסיטת מיאמי באומנות ובתקשורת. הוא נשוי לבטסי לופז ולהם שלושה ילדים.
ויליאם קמלר

ויליאם קמלר (נולד ב-5 במאי 1860, הוצא להורג ב-6 באוגוסט 1890) היה האדם הראשון שהוצא להורג באמצעות כיסא חשמלי. 
פשעו של קמלר היה רציחתה של ידועתו בציבור טילי זיגלר במכות גרזן ב-29 במרץ 1889. פרקליטיו של קמלר ערערו על גזר הדין בטענה שהוצאה להורג על הכיסא החשמלי היא עונש אכזרי שאיננו תואם את החוקה האמריקנית; ג'ורג' וסטינגהאוז, שהיה אחד מתומכי שיטת זרם החילופין להעברת זרם חשמלי ברשת החשמל תמך בערעור זה. הערעור נכשל, בין היתר בשל תמיכתו של תומאס אדיסון בעמדת המדינה (אדיסון עצמו תמך בשיטת הזרם הישר, וישנן טענות הגורסות כי הוא רצה להשתמש ברחש התקשורתי סביב ההוצאה להורג באמצעות הכיסא החשמלי על מנת לשכנע את הציבור שזרם החילופין מסוכן). 
ההוצאה להורג שנערכה ב-6 באוגוסט 1890 בשעה שש בבוקר לא התנהלה כמצופה. הניסיון הראשון כשל: קמלר חושמל במשך 17 שניות, אך נותר בחיים. המתח החשמלי הוגבר אז עד ל-2,000 וולט, אך הגנרטור בו השתמשו על מנת להפעיל את הכיסא החשמלי היה זקוק לזמן על מנת להטען מחדש. בפרק הזמן הזה ניתן היה לשמוע את קמלר, שנכווה קשות במהלך הניסיון הראשון, נאנח בכאבים. הניסיון השני נמשך יותר מדקה, כאשר האירוע תואר על ידי חלק מהנוכחים כמזוויע בשל ריח הבשר השרוף והעשן שעלה מראשו של קמלר. וסטינגהאוז כתב לאחר מכן ש"היה עדיף שהם היו משתמשים בגרזן". כתב עיתונות שנכח בהוצאה להורג תיאר את האירוע כ"נוראי, גרוע בהרבה מתלייה".