סרקוסוכוס

תיאור

סרקוסוכוס היה קרוב משפחה ענק של התנינאים, כאשר פרטים בוגרים הגיעו לאורך של 11–12 מטר ומשקל של כ-8 טון מטרי. היה לו חרטום ארוך, שהיווה כ-3/4 מכלל אורך הגולגולת. בכל צד של הלסת העליונה היו 35 שיניים ובלסת התחתונה היו 31 שיניים בכל צד. הלסת העליונה הייתה ארוכה יותר מהתחתונה וכסתה את התחתונה כאשר נסגרה, תופעה המכונה overbite. בפרטים צעירים צורת החרטום הזכירה את זו של הגאביאל, אך בפרטים בוגרים היא נהייתה רחבה יותר, וקרובה יותר לרוחב חרטום של תנין. בקצה החרטום הייתה לסרקוסוכוס תפיחה גדולה, שנקראת bulla, המזכירה את התפיחה שיש בקצה חרטומו של הגאביאל (בעוד שבגאביאל היא נמצאת רק אצל זכרים, אצל הסרקוסוכוס היא נמצאה בכל הגולגולות שנתגלו עד עתה). מטרת תפיחה זו עדיין לא ידועה, אך הסברות הנפוצות הן שהיא כנראה שימשה לשיפור חוש הריח או כמגבר להפקת קולות ורעשים.
כמו כל התנינאים, גם סרקוסוכוס היה מכוסה בקשקשים כאשר גבו היה מכוסה במגיני עצם הנקראים אוסטאודרמים (מכונים באנגלית dermal scutes). האוסטאודרמים כיסו באופן רציף את כל המשטח מתחילת הצוואר ועד לאמצע הזנב, והיו דומים לגוניופולודיים (Goniopholididae) כמו גוניאופוליס (Goniopholis) וסונוסוכוס (Sunosuchus). תצורה זו היא בניגוד לתנינאים המודרניים, בהם יש רווח בין האוסטאודרמים של הצוואר לאוסטאודרמים של הגוף.

גודל

סרקוסוכוס היה יצור ענק ואחד מדמויי התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי פעם: אורכו היה 11–12 מטרים (36–39 רגל) או יותר ומשקלו הגיע ל-8–10 טונות. הערכות אלו גדולות במקצת מאלו שהתבססו על מדידת והערכת המאובן הגדול ביותר שידוע כיום, שכן ייתכן ולא דגמנו את הפרט הגדול ביותר שחי אי-פעם.
אחת הדרכים להעריך אורך כולל (TBL) של תנינאים הוא לפי אורך הגולגולת הכולל שלהם (THL), שנמדד בקו האמצע (midline) מקצה החרטום ועד קצה שולחן הגולגולת מאחור. בתנינאים חיים יש מתאם חזק בין אורך הגולגולת (THL) לאורך הגוף הכולל (TBL). מתאם זה קיים בשני הזוויגים בפרטים בוגרים ותת-בוגרים. בהיעדר שלד שלם של סרקוסוכוס, הפכה שיטה זו למועדפת כדי להעריך את אורכו הכולל.
כדי להעריך את אורכו השתמשו בשתי משוואות רגרסיה, כלומר: נוסחה ל-TBL כתלות ב-THL, כאשר נוסחה זו תלויה במספר פרמטרים אותם על החוקר לקבוע על סמך מדידות. באחת מהן נקבעו הפרמטרים הללו על סמך מדידות של 17 גאביאלים מצפון הודו שחיים בשבי, ובשנייה על סמך 28 פרטים של תנין הים מצפון אוסטרליה שחיו בטבע. שני מערכי נתונים אלו חוזקו בנתונים מהספרות לגבי פרטים גדולים.
הגולגולת השלמה הגדולה ביותר של סרקוסוכוס היא באורך 1.6 מטרים (5.2 רגל) ולפי ההערכות אלו הייתה שייכת לפרט באורך 11.65 מטרים (38.2 רגל). אורכו ללא הזנב הוערך ב-5.7 מטר באמצעות משוואה ליניארית המתבססת על נתונים לגבי תנין הים. אחרי הערכת האורך הכולל, הוערכה גם המסה (משקל) בהתבסס על קשרים אמפיריים במיני תנינאים שחיים כיום ושינוי סקלה איזומטרי. המשקל שנתקבל בהערכה זו היה כ-8 טון (8,000 קילוגרם).
לשם השוואה, התנינאי הגדול ביותר שחי כיום הוא תנין הים (Crocodylus porosus), שאורכו המרבי מגיע ל-6.3–7 מטרים (21–23 רגל), ומשקלו נע בדרך כלל בין 600 ל-1000 ק"ג ולא עולה על 2 טון. הסרקוסוכוס היה ארוך כמעט פי 2 מהתנין המודרני הגדול ביותר וארוך כמעט פי 3 מהתנין הממוצע. הוא היה כבד הרבה יותר (לפחות פי 4) אפילו מתנין הים הגדול ביותר.

תבנית הגדילה

כאמור, סרקוסוכוס הגיע לגדלים עצומים, כמעט פי 2 יותר מכל תנינאי מודרני. סרנו בדק כיצד הגיע לגודל כזה. הוא מצא מאובן של תת-בוגר (שגודלו כ-80% מהגודל המרבי של פרט בוגר) פרס את אחד האוסטאודרמים בחתך רוחב ובחן את טבעות הגדילה של העצם. הוא ספר 40 קווי גדילה, דבר שהצביע על כך שלסרקוסוכוס לקח 50–60 שנה להגיע לגודל מלא. מאחר שתנינאים מודרניים בדרך כלל לא מגיעים לגילאים אלה, סרנו שיער שסרקוסוכוס הצליח לגדול לממדים עצומים על ידי כך שעבר תקופת גדילה מואצת במהלך ילדותו. אסטרטגיית גדילה כזו יוחסה גם לדיינוסוכוס, תנינאי ענק בעל גודל דומה: 10–12 מטרים (33–39 רגל) ומשקל של 5–8.5 טון.

תזונה

בהתבסס על צורת הגולגולת, היותה רחבה יותר מאשר זו של גאביאל וסידור השיניים בלסת, הסיק פול סרנו שתזונתו של סרקוסוכוס הייתה מגוונת, בדומה לתנין היאור של ימינו, וכללה הן טרף יבשתי וחיות גדולות כמו דינוזאורים, והן טרף ימי כמו דגי גרם, דגי סחוס (שהיו נפוצים בנהרות צפון אפריקה של אותו תקופה) וגם חסרי-חוליות שונים.
מחקר מ-2014 שהתבסס על דגם ביומכני של גולגולת סרקוסוכוס, הסיק שבניגוד לדיינוסוכוס והתנינים המודרניים, סרקוסוכוס לא היה יכול לבצע את "גלגול המוות": תמרון אלים בו התנין מתגלגל סביב עצמו בפראות על מנת לבתר גוויות ולתלוש חתיכות בשר. אין זה אומר שהוא לא צד בעלי חיים גדולים, אלא שכנראה הוא לא ביתר אותם כמו שתנינים מודרניים עושים כיום.

בית גידול

מאובני סרקוסוכוס אימפרטור (S. imperator) נמצאו באזור Gadoufaoua של מדבר טנרה ובעיקר בתצורת אלרחז (Elrhaz Formation, ) של קבוצת טגמה, שמתוארכת לסוף גיל האפטיאן ותחילת גיל האלביאן של הקרטיקון התחתון, כ-112 מיליון שנה לפני זמננו. הסטרטיגרפיה של האזור והימצאותה של פאונה מימית במאובנים שם מעידים שבעבר אזור זה היה אזור יבשתי עשיר בנהרות מים מתוקים ובעל אקלים טרופי לח. הסרקוסוכוס חלק את המים עם הדג התמים-גרמי לפידוטוס (Lepidotes) והדג הצלקנתי Mawsonia. מבחינת דינוזאורים, הפאונה כלל את לורדוזאורוס  ממשפחת האיגואנודוניים, שהיה הדינוזאור הנפוץ באזור, את קרוביו אורנוזאורוס וארניזאורוס, ואת הזאורופודים ניגרזאורוס ועוד מין ללא שם. הדינוזאורים הטורפים כללו את סוכומימוס ממשפחת הספינוזאוריים, את אאוקרכאריה ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים וקריפטופס ממשפחת האבליזאוריים.
מאובני סרקוסוכוס הארטי (S. hartti) נמצאו באגן רקונקוו (Bacia do Recôncavo) שבברזיל בתצורה אילהס. זה היה אזור עם אגמים רדודים בגיל האפטיאן, בערך מאותה תקופה של השכבה בה נמצאו מאובני סרקוסוכוס אימפרטור באפריקה. גם כאן הפאונה הייתה מימית, וכללה את דגי הלפידוטוס וה-Mawsonia. לרוע המזל, בכל הנוגע לדינוזאורים שם, חומר המאובנים רעוע ביותר, וכל מה שניתן לומר הוא שהיה שם לפחות מין אחד של תרופוד ומין אחד של איגואנודוני.

מיון

סרקוסוכוס מסווג תחת הענף פולידוזאוריים (Pholidosauridae).‏ זוהי קבוצה (שבמיון הלינאי הייתה ככל הנראה מסווגת כמשפחה) של זוחלים דמויי תנין שקרובים, אך לא נכללים בסדרת התנינאים, הענף הכולל את כל התנינאים שחיים כיום בהם תנינים, אליגטורים, קיימנים וגאביאליים. רוב הפולידוזאוריים הם בעלי חרטום ארוך וצר, וכולם חיו בבתי גידול מימיים. חלקם חיו בים ופיתחו עמידות למים מלוחים, וחלקם (כמו סרקוסוכוס) חיו במקווי מים מתוקים. המינים היותר קדומים בקבוצה זו, חיו בסביבת חוף הים ושפכי נהרות בהם מי ים מלוחים מתערבבים עם מים מתוקים ויוצרים מים מליחים. בניגוד לשאר חברי הקבוצה, שהיו אוכלי דגים מתמחים, סרקוסוכוס היה טורף מגוון יותר ולצד דגים טרף גם חולייתנים גדולים וחיות יבשה, בהם דינוזאורים. בתוך קבוצה זו הסרקוסוכוס הכי קרוב לסוג טרמינונאריס (Terminonaris).

תגליות ראשונות

במהלך מספר מסעות מחקר למדבר סהרה שנערכו בשנים 1946–1959, בנהגת הפלאונטולוג הצרפתי אלבר-פליקס דה לאפארן, נתגלו מספר מאובנים גדולים של זוחל דמויי תנינאי. הם נתגלו בתצורת Continental Intercalaire Formation בארצות מאלי, אלג'יריה ודרום תוניסיה. מאובנים אלו כוללים חלקי גולגולת, שיניים, קשקשי אוסטאודרם ומספר חוליות. ב-1957, באזור הידוע כיום כ-Elrhaz Formation בצופן ניז'ר נתגלו מספר שיניים ענקיות על ידי ה' פורה. הפלאונטולוג הצרפתי דה ברואן חקר אותם וקבע שמקורם בתנין עם חרטום ארוך.
ב-1964, צוות מחקר מטעם הוועדה הצרפתית לאנרגיות חלופיות ואנרגיה אטומית (CEA, ) גילה גולגולת כמעט שלמה ממחוז Gadoufaoua בצפון ניז'ר. הגולגולת נשלחה למחקר מעמיק בפריז ונהפכה להולוטיפ של סוג טקסונומי חדש ומין טקסונומי חדש, שתואר במאמר מדעי בשנת 1966: Sarcosuchus imperator. פירוש שם הסוג: "תנין בשר" (סרקו = בשר, סוכוס = תנין), ופירוש שם המין "קיסר", בשל גודלה הרב של הגולגולת.

מאובנים מברזיל

ב-1977 תואר מין חדש של סרקוסוכוס: Sarcosuchus hartti. מין זה תואר לא בעקבות ממצאים חדשים אלא בעקבות בחינה מחדש של ממצאים ישנים. בסוף המאה ה-19 גילה חוקר הטבע האמריקאי צ'ארלס הארט (Charles Hartt) שתי שיניים גדולות ובודדות, באגן רקונקאוו שבברזיל. הוא שלח אותם לפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש, שתיאר אותם וסיווג אותם תחת הסוג תנין (סוג) (Crocodylus) ומין חדש בשם Crocodylus hartti. ב-1907, לאחר בחינה מחדש, הועבר המין לסוג גניאופוליס ונקרא Goniopholis hartti. שרידים אלה נמצאים כיום במוזיאון לתולדות הטבע בלונדון וכוללים שברים מהלסת התחתונה, אוסטאודרם גבי ושתי שיניים. אחרי בחינה מחודשת נוספת הוחלט שמין זה שייך למעשה לסוג סרקוסוכוס, ומאז ועד היום נקרא Sarcosuchus hartti. מעט מאוד ידוע על מין זה בגלל חומר המאובנים החלקי והקטן.

תגליות עדכניות

התגליות המשמעותיות הבאות התרחשו רק בשנות ה-90 של המאה ה-20, אז משלחות פלאונטולוגים מארצות הברית בהובלת הפלאונטולוג ד"ר פול סרנו יצאו למדבר סהרה לחפש מאובנים. ב-1995 נסעו למרוקו לתצורת אאופוס, וחזרו למסעות נוספים ב-1997 ו-2000. במהלך מסעות מחקר אלו הם מצאו מאובנים רבים שכללו גולגולות, שלדים חלקיים וכ-20 טון של עצמות מאובנות שנחפרו מתצורת Elrhaz Formation, שתוארכה לגילאי האפטיאן והאלביאן של סוף הקרטיקון התחתון, כ-125 עד 105 מיליון שנה לפני זמננו. הכנת המאובנים למחקר במעבדה לקח שנה נוספת, ובמהלכה זוהו מאובנים של מספר פרטים מהמין Sarcosuchus imperator, ואלו כללו מספר גולגולות במצב טוב, שלד שמחציתו שלם ורוב עמוד השדרה. בזכות מאובנים אלו ידוע לנו היום הרבה יותר על הסרקוסוכוס הענק.
ב-2010 נמצאו מאובנים נוספים של תנינאי ענק במרוקו ובלוב. ייתכן שגם הם שייכים ל-Sarcosuchus imperator.