תקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל

תקופת הברונזה המאוחרת היא אחת התקופות החשובות בהיסטוריה של ארץ ישראל. הייתה זו תקופת השלטון המצרי בכנען, תקופה הנקראת בהיסטוריה של מצרים: "תקופת האימפריה". ראשיתה של תקופה זו במצרים היא בשנת 1550 לפנה"ס, אז הודח שלטון החיקסוס במצרים על ידי יעחמס הראשון ומצרים אוחדה מחדש תחת שלטון נא אמון. בתקופת האימפריה שלטו שושלות 18, 19 ו-20. סופה של התקופה מתוארך לשנת 1200 לפנה"ס/1150 לפנה"ס בתקופתו של רעמסס השלישי; בתקופתו נחלשה מצרים ונסוגה הדרגתית מהאזור, ובמקביל אירעה פלישת שבטי ישראל וגויי הים לכנען.
בעקבות איחוד השלטון במצרים חודשה האחיזה המצרית בכנען. במשך כל התקופה, כארבע מאות שנים, הייתה כנען חלק מהאימפריה המצרית. שלטונה של מצרים היה ישיר, ובכנען השלטון היה באמצעות ערי מדינה ששילמו מס למצרים. בתקופה זו חל כרסום במעמד העיר הכנענית. זו גם תקופה של מאבקים בין מצרים וממלכות צפוניות, ממלכת מיתני בסוריה וממלכת החתים באנטוליה. במקביל הייתה זו תקופה של קשרי מסחר בינלאומיים והתפתחות הסחר בכל האגן המזרחי של הים התיכון שכנען נטלה בו חלק פעיל. מבחינה תרבותית הושפעה כנען ממצרים במיוחד במנהגי הקבורה, וקשרי הסחר הבינלאומיים הביאו להשפעות על התרבות המקומית. בין שני הקצוות הללו פיתחה כנען תרבות מיוחדת שהגיעה לשיאה בתקופה זו.

תקופת הברונזה המאוחרת א

תקופה זו מתחילה עם נפילת שלטון החיקסוס במצרים על ידי יעחמס הראשון, וגירושם בשנת 1560 לפנה"ס מבירתם אווריס. לאחר מכן חצה יעחמס את סיני וצר במשך 3 שנים על העיר שרוחן עד שכבש אותה. תעודות מתקופת יעחמס מספרות על מסע צבאי לאזור ארץ ישראל וסוריה ועל שבויים שהובאו מחוף הלבנון. יורשיו של יעחמס, אמנחותפ הראשון ותחותמס הראשון, ניהלו מלחמות עם ממלכת מיתני, שהתפשטה דרומה והפכה במאות ה-16 עד ה-14 לפנה"ס לכוח העיקרי שעמד מול המצרים. בראשית המאה ה-15 כבשה מיתני חלקים ניכרים מכנען.
מצרים נאלצה תמיד לייבא חומרים שונים מהצפון, במיוחד עצים לבניית ספינות שיובאו מאזור לבנון למצרים בעיקר בדרך הים. בכל פעם שאיבדה מצרים את השלטון על כנען, היא הייתה נתונה במצוקת בנייה (דוגמה לכך מתוארת במגילת ון אמון מתקופת הברזל), ומכאן חשיבותה של כנען למלכי מצרים.
בשנת 1482 לפנה"ס יצא תחותמס השלישי למסעו הראשון לאחר שהתייצבה מולו ברית נרחבת של מלכי כנען בראשות מלך העיר קדש. המרד נתמך על ידי ממלכת מיתני. תחותמס עצמו כתב שהמרד התפשט על פני כנען כולה "מן העיר ירזה ועד קצות תבל" (יֻרְזָה שכנה כנראה בתל גמה של היום).
תחותמס ערך בסך הכול 16 מסעות צבאיים. במסעו השמיני ניצח את מיתני אך לא הצליח לבסס את שלטונו בסוריה. בכנען, לעומת זאת, עבר השלטון במלואו למצרים.
מסעו המכריע לכנען היה מסעו הראשון ששיאו היה בקרב מגידו שכוון כנגד הערים המורדות. במרד השתתפו 119 ערים ומחוזות בעיקר מעמק יזרעאל, מישור חוף עכו, בקעת הירדן הצפונית, הבשן, אזור דמשק ובקעת הלבנון. כל שמות משתתפי המרד חקוקים על גבי תבליטים על גבי קירות מקדש אמון בכרנך. בקרב זה נחל הצבא המצרי ניצחון מוחץ. מנהיגי הברית נמלטו למגידו והסתגרו בה. צבא מצרים נאלץ לצור על העיר 7 חודשים עד לכניעתה.
לאחר כיבוש מגידו הקים תחותמס השלישי מערך שלטוני בכנען. השלטון הישיר נשאר בידי המושלים המקומיים בתנאי שיקבלו על עצמם את מרות מצרים. הם העלו מיסים, דאגו לביטחון בדרכים שבתחום הערים וסיפקו מרכבות, חילות עזר, מזון וציוד לצבא המצרי בעת שעבר בתחומי העיר במהלך מסעי המלחמה. מספר ערי מפתח הופקעו לצורכי השלטון המצרי. העיר העיקרית הייתה עזה שקיבלה מעמד של בירת השלטון המצרי בכנען. ערים נוספות ששימשו את השלטון המצרי היו בית שאן, יפו, ינועם בעבר הירדן, וכן ערים בבקעת הלבנון ובחוף הפיניקי. בראש השלטון עמד נציב ולרשותו עמדו פקידים מצריים שפיקחו בקפדנות על דרכי המסחר העיקריות, בחנו את התפוקה החקלאית ואספו את עודפי היצוא. לרשות הנציב הועמדו יחידות צבא קטנות ששמרו על הביטחון וסייעו בגביית המיסים. סחר החליפין בין קפריסין, מצרים והלבנט פרח. מוצרים קיפריים וכלים מיקניים יוצאו למזרח הים התיכון. הביטחון היחסי עודד אף סוחרים מרוחקים יותר לסחור עם כנען.
לאחר מותו של תחותמס השלישי התעוררה תסיסה באזורי השלטון המצרי בכנען ובסוריה. בנו, אמנחותפ השני, ערך בין השנים 1450 לפנה"ס ל-1444 לפנה"ס 3 מסעות מלחמה. בעת המסע הראשון הגיעה המרידה עד "שמש-אדם" שבגליל התחתון. מכאן עלה אמנחותפ השני למיתני. מסעו השני היה גם לאזור סוריה. שנתיים לאחר מכן יצא למסעו השלישי כדי לדכא מרידות בשרון ובעמק יזרעאל. ב"תל כנרות" נמצא שבר של מצבה מצרית מתקופה זו שבה נזכר ניצחון על הנוכרים ממיתני, אך לא ברור האם מיתני הגיעה עד אזור זה או שהכתובת התייחסה רק לערים שהתמרדו בתמיכתה של מיתני. במסעות האלה לא הצליח אמנחותפ להשתלט על סוריה, אבל הושג איזון בין מצרים למיתני. שתי הממלכות קבעו את גבול תחומי ההשפעה שלהן, שעבר בין אזור קדש שבסוריה לבקעת הלבנון. קו גבול זה תחם את מצרים עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת ואף השתמר במקרא כגבולה הצפוני של הארץ היעודה (ספר במדבר, פרק ל"ד, פסוקים ז'-ט', ספר יחזקאל, פרק מ"ז, פסוקים ט"ו-י"ז).
ברשימות השלל של אמנחותפ ממסעותיו משתקף הרכב האוכלוסייה של ארץ ישראל בתקופה זו. מוזכרים בה ה"חוֹרִים" שהם יושבי הארץ, בראש החורים עמדו מושלי הערים, משפחותיהם ואצילי הרכב שכונו "מַרְיָנוּ" (שפירושו בשפה החורית "אנשי רכב"). חלק ניכר מהאוכלוסייה מהווים החבירו שהיו נוודים למחצה. מוזכרים גם ה"שַׁסוּ" (שוסים-בדווים). המונח כנענים מציין בתקופה זו רק את שכבת הסוחרים ששלטה בערי החוף. ממונח זה התגלגל השם כנען ונעשה שם הפרובינציה המצרית החל מהמאה ה-14 לפנה"ס והחליף את השמות הקודמים שהיו: "רְזֵנוּ" שפירושו כנראה ארץ הרוזנים, כלומר, ארץ המושלים, השליטים הנוכריים הם החיקסוס, ו"חוּרוּ" שפירושו ארץ החורים.
השליטה של מצרים במושלי כנען התנהלה בשתי שיטות. השיטה הראשונה הייתה שיטת המסעות הצבאיים. השיטה השנייה הייתה לקיחת בניהם של מושלי כנען כבני ערובה. בני המושלים הובאו לחצר המלוכה במצרים וגדלו שם כחלק מילדי המלך. הם למדו מצרית ואת תרבותה של מצרים. כאשר הבן היה חוזר לעירו לשלוט בה הוא היה ספוג בתרבותה של מצרים. במסעו השני של אמנחותפ לכנען, לאחר שחזר לסביבות מגידו לקבל את הבטחות הנאמנות של מלכי כנען, לקח אמנחותפ השני את נסיך העיר "גבע-שמן" (שיש לזהותה עם תל מעמר ליד צומת העמקים) שהובא אליו עם ילדיו ועם מקורביו, ובמקומו מינה נסיך אחר.

תקופת הברונזה המאוחרת ב

תקופה זו ידועה כתקופת אל עמרנה. בתקופה זו מתרחב מאד הידע על הנעשה בכנען בזכות הידע המתקבל ממכתבי אל עמרנה. השליט העיקרי של התקופה היה אמנחותפ הרביעי שמרד במוסכמות, הקים דת חדשה אמונה באל אחד, האל אתון והקים עיר בירה חדשה בשם "אַחֶתְאַתון". את שמו שינה ל"אחנתון". בשנת 1358 לפנה"ס בשנה השביעית למלכותו העביר את בירתו לעיר החדשה. יחד איתו עבר חלק מהארכיון המלכותי שכלל מכתבים מימי אביו אמנחותפ השלישי. הארכיון של אל עמרנה הכיל תכתובת של 27 שנים ומידע רב על ההתרחשויות הפוליטיות של התקופה. יורשו של אחנתון תות ענח אמון נטש את אל עמרנה ואת דרכו הדתית של אביו והחזיר את השלטון לתבאי ולפולחן הדתי הישן.
בתקופה זו שררו יחסי שלום בין מצרים למיתני. חלה ירידה בכוחה של ממלכת מיתני ועליית כוחה של ממלכת החתים שלחצה את מיתני מהצפון. שופילוליומש הראשון שחי באמצע המאה ה-14 לפני הספירה ערך מספר מסעות למיתני עד שכבש את בירתה "וַשוּכָני". בעקבות כיבוש זה הפכה ממלכת החתים למתחרתה העיקרית של מצרים על השליטה בסוריה. בעקבות לחץ החתים התערער השלטון המצרי בסוריה התיכונה . בהרי הלבנון קמה ממלכה שנקראה "אַמוּרּוּ" שלחצה על ערי החוף באזור לבנון. במשך הזמן הפכה הממלכה לגרורת ממלכת החתים.
במחצית השנייה של המאה ה-14 חלה התרופפות באחיזתה של מצרים בכנען. המלך אחנתון השקיע את מירב תשומת לבו ברפורמה הדתית והזניח את הבקרה על הנעשה בתחומי האימפריה. עם זאת שמרו מושלי ערי כנען אמונים לשלטון המצרי. במכתבי אל עמרנה מוזכרים 27 ערים ו-25 מושלים בתחומי כנען. 13 ערים היו ערים ראשיות שחלשו על שטחים ניכרים, היתר היו ערי חסות של הערים הראשיות. למושלי הערים היה חופש פעולה לנהל את ענייני העיר. הייתה תחרות בין הערים השונות תוך ניסיונות לספח שטחים. מתוך המכתבים עולה גם שהתנהל מסחר אזורי וחילופי מתנות בין השליטים השונים שכללו גם נשים, משפחות ובעלי מלאכה שונים. המצרים דרשו מיסים כבדים של דגנים, שמן, יין, בקר, כוח אדם ועוד אשר הביאו אט אט לשחיקה כלכלית של כנען.
באזור ההר שיישובו היה דליל השתרעו שטחי השליטה של הערים על שטח נרחב. בדרום ההר נמצאה גם העיר "ירושלים" שיריבותיה העיקריות היו גזר, גת ולכיש. תחום שלטונו של לַבָּיָא מושל שכם השתרע על כל הר אפרים, והוא חדר בפשיטותיו גם לתחומי ירושלים, גזר, השרון ועמק יזרעאל לתחום שלטונו של בירידיה שליט מגידו. באחד המכתבים כתוב שהחריב את שונם. השלטונות המצרים החליטו להביאו למשפט במצרים, אולם בדרך הוא ברח ונרצח. במכתבים יש פניות של מושלי ערים אל מלך מצרים לשלוח צבא כדי לדכא תוקפנות של מושלים אחרים. מוזכרים גם החבירו שהיו חסרי זהות אתנית שמילאו תפקיד בסכסוכים שבין הערים השונות והעבירו את נאמנותם על פי שיקוליהם. מוזכרים גם פורעי חוק, שודדים ורוצחים שהביאו לאובדן סחורות. התרופפות זאת במצב הביטחון ופעילותם של פיראטים בנתיבי הים הביאה להיחלשות של השליטה המצרית על נתיבי הסחר היבשתיים ודרשו כוח צבאי. לשם כך גויסו יורדי ים שהגיעו מארצות המערב כשכירי חרב של הצבא המצרי ויושבו לאורך דרך הים ולאורך החוף.

תקופת הברונזה המאוחרת ג

תקופה זו המתחילה בעלייתה של השושלת ה-19 לשלטון, התאפיינה בחידוש מאמצי המצרים לחזק את אחיזתם בסוריה מול החתים. בכנען מתגברת התסיסה של קבוצות שונות. המצרים עוברים לשיטה של אחזקת צבא ישיר בכנען ובסוריה, ומקימים שורה של מצודות ברחבי האימפריה, בהן הוחזק הצבא. בין המצודות יש למנות את רפיח, אשקלון, גזר, מגידו, בית שאן בה נמצאו מקדשים מצריים, ועוד.
סתי הראשון שחי במאה ה-13 לפני הספירה ערך 3 מסעות לארץ ישראל וסוריה. מסעו הראשון היה כדי לדכא מרד שפרץ בבית שאן. לזכר ניצחונו הציב 2 מצבות בבית שאן. באחת המצבות מתואר ניצחונו של סתי הראשון על החבירו ב"הר יַרְמְתוּ" (רֶמֶת שבנחלת שבט יששכר).
בנו של סתי הראשון רעמסס השני ערך גם הוא מסעות מלחמה כנגד החתים. הקרב הידוע בהם הוא קרב קדש שבעקבותיו נחתם בשנת 1259 לפנה"ס הסכם שלום בין המצרים והחתים שקרא לשלום וכלל גם ברית הגנה הדדית והסכם הסגרה. להסכם היה נספח שקבע את הגבול בין הצדדים, שהעניק לחתים שליטה על קדש ושטחי האמורים, אבל איפשר מעבר חופשי למצרים עד לאוגרית. קו הגבול עבר בעיר "לְבוֹא" בבקעת הלבנון. רעמסס השני ערך מסעות נוספים לסוריה ולכנען כדי לדכא מרידות שהתחוללו בעקבות קרב קדש. בעקבות הקרב החלה תקופה של נורמליזציה ביחסים בין מצרים והחתים שנמשכה עד לנפילת ממלכת החתים.
מימיו של רעמסס השני השתמרה תעודת "פפירוס אנאסטאזי א" הנותן תיאור מסע בדרכי כנען כולל הערים הראשיות. התיאור כולל גם מסע מסוכן בנחל "ערונה". מתוארת סכנת ה"שוסים" וכן מוזכר בו "ראש שבט אשר".
סופה של תקופת הברונזה חל בימיו של פרעה מרנפתח. בתקופה זו נחלשה מצרים. מרנפתח נאלץ להילחם בלובים ממערב ובפלישת גויי הים. גורם נוסף שנכנס לאזור היו שבטי ישראל. מרנפתח ערך בשנתו הרביעית מסע לכנען לדיכוי מרידות של מספר ערים. מסע זה מתועד באסטלת מרנפתח שבו מוזכרת לראשונה מחוץ למקרא ישות בשם "ישראל". מסעות ההרס של גויי הים אשר הביאו לנפילת ממלכת החתים ושל ממלכות סוריה וחוף כנען שינו את הסדר ששלט באזור מזרח הים התיכון במשך האלף ה-2 לפנה"ס. הסתימה תקופת שלטון המעצמות הגדולות והחלה תקופה של מדינות קטנות לאומיות.
סיום התקופה לא אירע בבת אחת, ונמשך כ-50 שנה. רעמסס השלישי ניהל שני קרבות כנגד גויי הים שבעקבותיו הושיבו אותם המצרים במצודות, וכך החל תהליך התיישבותם בארץ כנען באזור מישור החוף הדרומי. קרבות אלה מתועדים על קירות מקדש המתים של רעמסס השלישי במדינת האבו. במקביל התיישבו שבטי ישראל באזור ההר. במחצית המאה ה-12 הסתיימה סופית הנוכחות המצרית בכנען והחלה "תקופת הברזל".

מפת היישוב בכנען

תמונת היישוב בכנען השתנתה מאד במעבר מתקופת הברונזה התיכונה לברונזה המאוחרת א. תפרוסת היישובים הייתה דומה לזו שקדמה לה, במיוחד לגבי היישובים העירוניים, אך עם זאת ניכרת ירידה במספרם הכולל של אתרים. יישובים רבים נהרסו ולא נושבו מחדש. גם אלה שנושבו לא חזרו לגודלם המקורי. נהוג לייחס את ההרס למסע הכיבוש המצרי. בחפירות ארכאולוגיות נמצא שתופעת ההרס היא תופעה כללית ואין כמעט יישוב שנחפר שאין בו סימני הרס בתקופה זו. סימני הרס גדולים נמצאו באתרים הבאים: יריחו, תל בית מירסים, שכם, עכו, מגידו, חצור, דן, תל אל-פארעה (דרום), ותל אל עג'ול. מתוך 54 יישובים חפורים מסוף תקופת הברונזה התיכונה רק 22 ניבנו בתקופת הברונזה המאוחרת א.
בתקופת הברונזה המאוחרת ב', נושבו מחדש יישובים ותיקים ונבנו חדשים. נמצאה גם נטישה של יישובים ותיקים כמו נוה ים. היישובים החדשים נבנו בצירוף של מספר גורמים כגון הימצאותם של מקורות מים, בשולי אזור חקלאי או במישור החוף בקרבה לים. דוגמה לכך הוא תל אבו הואם ששכן ליד החוף וליד מקור מים נחל קישון. עם זאת, לא היה גידול משמעותי בסך השטח הבנוי לעומת תקופת ברונזה מאוחרת א'. זו הייתה תקופה של סחר בינלאומי, וחלק מהיישובים נבנו על החוף כערי נמל קטנות ובכך אפשרו את הסחר שהתנהל דרך ערים אלה. תופעה דומה נמדדה גם בתקופת ברונזה מאוחרת ג. נוספו בעיקר מצודות או "בתי מושל" מצרים שנבנו לאורך הדרכים הראשיות או באזורים חיוניים לשלטון המצרי בכנען. אתר חדש שנבנה היה בדיר אל בלח.
תפרוסת היישובים בתקופה זו הייתה במישור החוף מסיני ועד לכרמל, עמק יזרעאל, עמק בית שאן הירדן העליון ושפלת יהודה. אזור ההר היה כמעט ריק מיישובים. ירושלים שבתקופת הברונזה התיכונה הייתה עיר מוקפת חומה, הצטמצמה למצודה בעיר דוד.

כלכלת כנען

הבסיס הכלכלי הייתה החקלאות, גידול דגנים, ירקות ופירות וכן גידול בקר וצאן. לא נמצאו בה מחצבים למעט נחושת באזור תמנע. אין מידע אם נחושת זו הופקה בתקופת הברונזה המאוחרת. בתקופה זו לא היו בכלל יישובים באזור הנגב והערבה.
בכנען הייתה תעשיית קדרות מפותחת, אף על פי שהמוצרים לא היו באיכות מעולה. הם נפלו בטיבם מכלים מיובאים. ייתכן שתעשיית הטקסטיל הייתה כבר מפותחת ובייחוד תעשיית צביעת אריגים בארגמן. בתל עכו נמצאו בשכבה מסוף התקופה ערמות של צדפות מפוצחות של חילזון "ארגמון".
התקיימה גם תעשיית מתכת, במיוחד תעשיית הנשק והמרכבה. המצרים קיבלו את המרכבה מכנען. לאחר כיבוש מגידו על ידי תחותמס השלישי נלקחו שלל שמונה מאות תשעים ושתיים מרכבות גם רכב מצופה זהב. בנוסף נלקחו מאתיים שיריונות וחמש מאות ושתיים קשתות. גם אמנחותפ השני מספר על שלל רב שנלקח מכנען שכלל סוסים רבים ומרכבות. בטקסטים המצריים מסופר על אומנים ובעלי מלאכה כנעניים שהיגרו למצרים וקיבלו שם עבודה במלאכות הבנייה והעיטור.
התקופה הצטיינה בסחר בינלאומי שכנען נטלה בו חלק פעיל בשל מיקומה על נתיבי המסחר היבשתיים. בממצאים הארכאולוגים מוצאים יותר שרידי יבוא מאשר יצוא. המסחר התנהל על בסיס סחר חליפין. מוצרי היצוא שהיו בעיקר עודפי ייצור חקלאי השתמרו פחות. מלבד כלי חרס יובאו לכנען מתכות ובמיוחד נחושת שהייתה חשובה לתעשיית המתכת לצורך ייצור הברונזה. המקור העיקרי למתכת זאת הייתה קפריסין העשירה בנחושת. מקור הבדיל לתעשיית הברונזה אינו ידוע. חומרים נוספים שיובאו הם זהב, כסף ושנהב. דוגמה למטענים שנשאו הספינות אפשר למצוא בספינה מאולו-בורון שנשאה מטען של כ-10 טון מטילי נחושת, כ-40 מטילי בדיל, שנהב, זהב, ענבר ועוד.