google/wiki40b huggingface dataset:
יקטרינה פורצבה

חייה

יקטרינה פורצבה נולדה למשפחת פועלים בעיר ורכני וולוצ'ק שבמחוז טבר. לאחר סיום לימודיה בבית הספר עבדה במפעל טקסטיל מקומי. החל משנת 1930 החלה לעבוד במנגנון הקומסומול. בשנים 1933-1930 ו-1937–1941 היא למדה הנדסת כימיה במוסקבה. בשנת 1942 פורצבה החלה לעבוד במנגנון המפלגתי במוסקבה. באותה תקופה הכירה את ניקיטה כרושצ'וב. בשנת 1954 פורצבה התמנתה לתפקיד המזכיר הראשון של סניף המפלגה במוסקבה וכהנה בתפקיד זה עד לשנת 1957. ב-25 בפברואר 1956 פורצבה קודמה לתפקיד מזכר הוועד המרכזי של המפלגה וב-29 ביוני 1957 קודמה לחברה בפוליטביורו. בשנת 1957 קבוצת חברי פוליטביורו בראשות ויאצ'סלב מולוטוב ניסו להדיח את ניקיטה כרושצ'וב מהשלטון. להגנת כרושצ'וב היו רק מיעוט של משתתפי הישיבה, כולל פורצבה, אך בסופו של דבר הדחה לא הצליחה. בעקבות תמיכתה של פורצבה בכרושצ'וב היחסים ביניהם התחממו עוד יותר מבעבר.
בשנת 1960 פורצבה מונתה לתפקיד שרת התרבות של ברית המועצות וכיהנה בתפקיד זה במשך 14 שנים. פורבצה נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 ממחלת לב לפי הגרסה הרשמית. היא הוטמנה בבית העלמין נובודוויצ'י. במשך שנים רבות היו שמועות על רצח. בשנת 2001, יו"ר הק.ג.ב לשעבר ולדימיר קריוצ'קוב הודע שפורצבה התאבדה. קיימות עדויות שבשנים אחרונות היא סבלה משתיית יתר על רקע שמועות על בגידות בעלה ושמועות על הדחה צפויה מהתפקיד. 
פורצבה התחתנה בפעם הראשונה בשנת 1935. בשנת 1942 לזוג נולדה בת ובשנת 1944 הם התגרשו. בשנת 1956 פורצבה התחתנה בפעם השנייה עם פאבל פיריובין שהיה דיפלומט סובייטי שכיהן כשגריר ברית המועצות ביוגוסלביה. לאחר החתונה בעלה החדש הועבר למוסקבה והתמנה לתפקיד סגן שר החוץ.
עבור ההישגים בפעילותה הציבורית קיבלה פורצבה 4 פעמים את עיטור לנין ואת עיטור הדגל האדום של העמל.
בהיותה שרת התרבות של ברית המועצות, השפיעה פורצבה רבות על התרבות הסובייטית. בעקבות תמיכתה, החלה להיערך תחרות על שם צ'ייקובסקי וחודש פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה. היא קידמה הופעות בברית המועצות של מספר זמרים ומוזיקאים מהמערב, ביניהם בני גודמן, איב מונטן ודיוק אלינגטון. לעומת זאת היא התנגדה נחרצות להופעת להקת הביטלס בברית המועצות והובילה לכך שהצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' לא יכול היה להופיע ברחבי המדינה.
החל משנת 2000 צולמו מספר סרטים על חייה, כולל סדרה בת 12 פרקים שהוקרנה בטלוויזיה בשנת 2011.
קייט פליטווד

ביוגרפיה

פליטווד נולדה בסירנסטר שבאנגליה. היא גדלה בסטרפורד-אפון-אייבון, ולמדה באוניברסיטת אקסטר. הקריירה שלה התחילה בילדותה כהופיעה עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
פליטווד הייתה מועמדת לפרס טוני על הופעתה במחזה "מקבת'" שהועלה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר והוצג אחר כך בווסט אנד ובברודוויי. פליטווד הייתה מועמדת לפרס אוליביה על הופעתה בתפקיד ג'ולי במחזמר "London Road" בתיאטרון הלאומי. היא פטרונית של תיאטרון En Masse, ויחד עם בעלה רופרט היא פטרונית של Escape Insight Arts בסטרפורד אפון אייבון.

חיים אישיים

פליטווד נשואה לבמאי התיאטרון רופרט גולד ולהם בן ובת.
מוח'תאר

מֻח'תאר (בערבית: مختار) או מוכתר הכפר הוא מוסד מתקופת האימפריה העות'מאנית. המוח'תאר הוא פקיד ממשלתי הממונה על ידי השלטונות ונאמן להם. הוא מקבל משכורת מהרשות השלטונית. בין תפקידיו, לשפוט בסכסוכים קלים, בין איש לרעהו ולייצג את הכפר בפני השלטונות. בתקופה העות'מאנית, הוא היה אחראי על רישום הלידות, הנישואין והפטירות ועל הגיוס לצבא. עם כיבוש הארץ על ידי האנגלים, צומצמו מאוד זכויות המוח'תאר.
לעיתים, התפקיד עובר במשפחה. עם חילופי שלטון, קורה שהמשרה עוברת מחמולה (משפחה רחבה) אחת לשנייה, אפילו יריבה לה.
ביישובים העבריים לא היה קיים מוסד כזה אך במקרים מסוימים נאלצו למנות אדם שישא בתואר על מנת ליצור קשרים עם היישובים הערבים השכנים. מוח'תאר הכפר הערבי ביקש לבוא במגע עם המוח'תאר ולא עם מזכיר פנים או בעל תפקיד דומה. 
בימי השלטון הבריטי נתמנה בכל כפר ערבי ובכל יישוב יהודי מוחתאר שתפקידו היה לדאוג ליחסים התקינים עם ממשלת המנדט ועם היישובים השכנים . ביישובים היהודים - לקראת המינוי היה המוחתאר הנבחר צריך להשתתף בקורס שהתקיים מטעם הסוכנות היהודית (בדרך כלל בחווה הפרסית סמוך למוצא)  . במהלך הקורס למדו ערבית מדוברת וחוקים הקשורים לסכסוכי קרקעות וכדומה . 
לדוגמה, משה (דרוויש) צורי נבחר בתחילת המאה ה-20 להיות "מוח'תאר" היהודים בעכו. במסגרת תפקידו טיפל בענייני הכספים של הקהילה, בבית הכנסת, בכרם זיתים שהיה בבעלות הקהילה, בבית הקברות שלה, ובקשר השוטף עם הרשויות.
אמנון פישר

ביוגרפיה

פישר הוא אחיהם הצעיר של אסתי, עורך הדין גדעון פישר, עורך הדין רונאל פישר והבמאי דוד פישר. למד בבית הספר התיכון "עמל ב'" בפתח תקווה, והופיע בלהקה הייצוגית של בית הספר. את שירותו בצה"ל עשה בלהקת חיל האוויר.
ב-1994 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ניסן נתיב. בהמשך למד אימון אישי בבית הספר ICU.
בשנות האלפיים הוא עוסק, במקביל לפעילותו האמנותית, גם באימון אישי ליוצרים.

מוזיקה

לאחר שהשתחרר מלהקת חיל האוויר, החל פישר את הקריירה המוזיקלית שלו בכתיבת פסקול הסרט התיעודי "רשימת אהבה" (2000) בבימויו של אחיו, דוד. הסרט עסק בבני משפחתם, וזכה בפרס וולג'ין ובפרס אופיר.
ב-2002 היה שותף בכתיבת פסקול סדרת הטלוויזיה "אשליות" של הבמאי חיים בוזגלו, בה גם כיכב.
ב-2005 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי". באותו הזמן חיבר גם מוזיקה להצגות ילדים בתיאטרון החלום. ב-2008 השתתף במופע קברט בידורי ומוזיקלי, "המהפכה", שהועלה ברחבי הארץ, לצד ניר פרידמן, גיל קופטש ואורלי פרל.
בסוף 2009 יצא האלבום השני שלו, "פשוט", הכולל 12 שירים שאת רובם הלחין וכתב, בהפקתם המוזיקלית של חיים לרוז ואסף אמדורסקי.

קולנוע

כבר בגיל 6 נבחר על ידי הבמאי אילן מושנזון לשחק בסרטו "רובה חוליות" (1975). בשנות ה-90 השתתף בשני סרטים של אסי דיין, "החיים על פי אגפא" (1992) ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994), וכן בסרטים "ארץ חדשה" של אורנה בן דור (1995) ו"לנגד עיניים מערביות" של יוסף פיצ'חדזה (1996). בהמשך הופיע בסרטים "טהארה" של דורון ערן (2002) ו"פרילנד" של גור בנטביץ' (2009). כן השתתף לאורך השנים בסרטי גמר של סטודנטים לקולנוע מסם שפיגל, בית ברל ואוניברסיטת תל אביב.

תיאטרון

ב-1995 השתתף פישר בהצגה "תתקרבו: תיאטרון פיפ שואו" במסגרת פסטיבל עכו. ב-1998 הופיע בהצגה "הלב שנעלב" של שירה גפן; ההצגה זכתב במקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים באותה שנה. בהמשך הופיע בהצגה "זורבה היווני מאת מנחם גולן (2000), ובתיאטרון הרצליה בהצגות "תנינים" מאת יהושע סובול (2001) ו"אנטיגונה" (2002).
ב-2002 כיכב במופע בשם "פישר תופעה חיה", בשילוב עם מוזיקה חיה, בו הביא את סיפורו האישי והתמודדותו עם משבר נפשי אותו חווה. גם המופע שלו "האור שבפנים" בתיאטרון תמונע (2012) עסק בנושא זה.
פישר עוסק גם בתיאטרון קהילתי, מנחה סדנאות למשחק מול מצלמה ומדריך קבוצות דרמה לנוער.

טלוויזיה

כבר בשנות השמונים הופיע בשתי תוכניות דרמה בבימויו של חיים גיל, "הדוד אהרון" (1980) ו"מי מרום" (1983). בין השנים 1989–1991 היה ממנחי מגזין הנוער "תוסס" של הערוץ הראשון, ובשנים 1993–1994 הנחה את השעשועון "תפוס כיוון" בערוץ 2.
ב-1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "הטרמפיסטים" שכתב דודו טופז וביים אשר טללים. ב-1999 השתתף בדרמה של ארנון צדוק "תסתכל לי בעיניים" בנושא תאונות דרכים. באותה שנה הופיע בתפקיד אורח בסדרה "החבר'ה הטובים".
ב-2000 השתתף בקלטת הילדים "ג'אמפי" לצידה של דליה ברשישת, שגם הפיקה וכתבה את מילות השירים.
ב-2001 השתתף ב-60 פרקים של הטלנובלה הישראלית "לגעת באושר". ב-2002 השתתף בסדרות "שלווה" וב-2004 בסדרה "אשליות" של חיים בוזגלו.
פישר הופיע ב-2004 בתפקיד אורח בסדרה "מעורב ירושלמי". ב-2009 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "מסכים", בתפקיד בועז, במסגרת הסיפור "פרילנד" שבויים על ידי גור בנטביץ'. בשנת 2016 הופיע בסדרה "עקרון ההחלפה". ב-2019 הופיע בסדרה "סברי מרנן".

בימוי

פישר ביים פרק בדרמה "כן או לא" בערוץ הראשון, בהשתתפות אסי דיין ודורית בר-אור. כן ביים שלושה קליפים מאלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי" (2005).
נטלי בנט

ביוגרפיה

נטלי בנט נולדה בשנת 1966 בסידני שבאוסטרליה. היא נולדה להורים מתבגרים בני המעמד הפועלים, אמה הייתה מזכירה במשרד חלקית ואביה נגר מתלמד. בזכות מלגה בנט למדה בבית ספר פרטי בניו סאות' ויילס והמשיכה לתואר ראשון בחקלאות מאוניברסיטת סידני, תואר ראשון בלימודי אסיה מאוניברסיטת ניו אינגלנד ותואר שני בתקשורת המונים מאוניברסיטת לסטר. היא הייתה הראשונה מבני משפחתה שלמדה באוניברסיטה. 
את הקריירה העיתונאית שלה החלה בניו סאות' ויילס, שם עבדה במקומונים אחדים. בשנת 1995 עברה לתאילנד, שם עבדה תחילה בארגון סיוע, שממנו עברה לעבוד כעורכת חדשות חוץ בעיתון "בנגקוק פוסט". בשנת 1999 היגרה לבריטניה. החל משנת 2006 הייתה בעלת טור בעיתון "הגרדיאן". מדצמבר 2007 ועד מרץ 2012 הייתה סגנית עורך ולאחר מכן עורכת של השבועון The Guardian Weekly. עבדה גם בעיתונים הלונדוניים "אינדפנדנט" ו"הטיימס". 
ב-1 בינואר 2006 הצטרפה למפלגת הירוקים של אנגליה וויילס. ב-2006 וב-2010 הייתה מועמדת המפלגה בבחירות למועצת רובע קמדן בלונדון, אך לא נבחרה. בשנת 2010 התמודדה בבחירות לפרלמנט, אך לא נבחרה. כפמיניסטית הקימה את קבוצת הנשים של מפלגת הירוקים. ב-3 בספטמבר 2012 נבחרה לעמוד בראש המפלגה. בשנת 2015 התמודדה פעם נוספת על מקום בפרלמנט, אך לא נבחרה לאחר שסיימה שלישית במניין קולות המחוז.
כיסא משרדי

כיסא משרדי הוא כיסא המיועד לשימוש ליד שולחן במשרד. בדרך כלל זהו כיסא מסתובב, הכולל גלגלים ואפשרות לכיוון הגובה.

היסטוריה

אחד מהראשונים שידוע שהשתמשו בכיסא משרדי מודרני הוא חוקר הטבע צ'ארלס דרווין, שהכניס גלגלים לכיסא בחדר העבודה שלו כך שיוכל להגיע אל הדגימות שלו במהירות רבה יותר.
עם המהפכה התעשייתית והופעת הרכבת באמצע המאה ה-19, עסקים החלו לגדול ולהתרחב. התרחבות זו חייבה הוספה של עובדי אדמיניסטרציה, ניהול חשבונות וניהול כללי, שעבודתם התנהלה בעיקר בסביבה משרדית.
התפתחות העבודה במשרדים לוותה בהתפתחות טכנולוגית, ומודעות לסביבת עבודה נוחה ויעילה, אשר הביאה לפיתוח של ציוד וריהוט ייעודי למשרדים שכלל גם את הכיסא המשרדי.
הממציא האמריקאי תומאס א. וורן הציג גרסה מודרנית של הכיסא המשרדי בתערוכה הגדולה בלונדון בשנת 1851.

שימושים וסוגים

הכיסא המשרדי עוצב על מנת לשפר את יעילות העבודה של פקידים ועובדי משרד, בכך שהוא מאפשר להם להישאר בישיבה ליד שולחן העבודה שלהם לזמן רב יותר. הוספת הגלגלים לכיסא נועדה לאפשר לעובדים להגיע בקלות ובמהירות למקומות רבים בסביבת העבודה שלהם, וחוסכים את הצורך בקימה ובעמידה ממושכת.
קיימים כיום סוגים רבים של כיסאות משרדיים, מכיסא משרדי פשוט שאינו כולל תמיכה לרגליים או לראש ונועד לישיבה של מספר שעות בלבד ועד לכיסאות מנהלים התומכים בראש ובגב ומאפשרים ישיבה ממושכת של שמונה שעות ומעלה.
משנות ה-70 החלה מודעות גבוהה יותר לאגרונומיה והנדסת אנוש. כיום כיסאות משרדיים כוללים לרוב מושבים מתכווננים, משענות ידיים ומשענת גב אורתופדית, כדי למנוע פציעות מאמץ וכאבי גב הקשורים לישיבה ממושכת.
לאוקואון (מיתולוגיה)

לאוקואון (ביוונית: Λᾱοκόων) הוא דמות מיתולוגית של כהן העיר טרויה שנענש על ידי האלים ונחנק ביחד עם בניו על ידי נחש. דמות זו התפרסמה במיוחד החל מתקופת הרנסאנס בזכות גילוי פסל לאוקואון ברומא.
על פי המיתולוגיה היוונית, במהלך מלחמת טרויה, לאחר שכשלו היוונים בכיבוש טרויה בדרכי מלחמה, הם פנו לדרכי עורמה. היוונים בנו סוס עץ חלול והחביאו בתוכו לוחמים. את הסוס הם הקדישו לאלה אתנה.
על פי גרסה אחת של הסיפור, לאוקואון הזהיר את בני עמו שיש להיזהר מהיוונים גם בשעה שהם נותנים מתנות. בני טרויה לא שעו לאזהרתו, ולאוקואון שלח חץ אל סוס העץ. האלה אתנה כעסה על לאוקואון על שפגע במתנתה, ושלחה שני נחשי ים ענקים לנקום בו. הנחשים התנפלו על הכהן ועל שני בניו וחנקו אותם.
ליבת יותרת הכליה

סינתזה של קטכולאמינים בליבת יותרת הכליה

חומצת האמינו טירוזין עוברת מטבוליזם ל-DOPA על ידי האנזים טירוזין-הידרוקסילאז, שהוא האנזים קובע-הקצב בתהליך. 
דופמין נוצר מ-DOPA, והוא הקטכולאמין הראשון. 
מדופמין נוצר נוראפינפרין, על ידי קליטתו של דופמין בשלחופיות (וסיקולות) תוך-תאיות המכילות את האנזים המייצר נוראפינפרין. 
השלב האחרון הוא ייצור של אפינפרין. 
הקטכולאמינים נאגרים בגרגרים קטנים (גרנולות) כרומפין לפני הפרשתם, כאשר מרבית הנוראפינפרין במחזור מקורו בקצותיהם של עצבים סימפתטיים,  ולא בליבת יותרת הכליה.
ליל שישי

בעולם הישיבות, ליל שישי הוא מושג נפוץ המגדיר את שעות הלילה המאוחרות שבין יום חמישי ליום שישי, בהן יש הנוהגים ללמוד בישיבות במשך כל הלילה, כהכנה ליום השבת.
בישיבות הליטאיות ישנם הנוהגים להקדיש ליל זה ללימוד רצוף במשך כל הלילה ("משמר"), ואילו בישיבות החסידיות נהוג להתקבץ יחדיו בתחילת הערב, קיבוץ המכונה "חבורה" או "חברה", לומדים ספר על פרשת השבוע, שרים שירי רגש חסידיים, ומשוחחים בענייני עבודת השם. לאחר סיום החבורה יש שפונים לבית המדרש, ולומדים תורה עד אור הבוקר, אחרים ימשיכו בלימוד התורה עד כניסת השבת.
מטרת ההכנה בליל שישי היא להכין את הנפש ולמלאות אותה במטעני רוחניות לקראת יום השבת, שהוא היום המקודש בשבוע.
מושג זה השתרש מאוד בציבור החרדי, וחנויות רבות מפרסמות מבצעים על מאכלי שבת במיוחד לליל שישי, שאז רבים הבחורים האוכלים בזמן זה, לפני או אחרי ה"משמר".
תנים וערבים

עלילה

נוסע אירופאי מהצפון, מלווה בקבוצת מדריכים ערבים, חונה בנווה מדבר. כשהלילה יורד הנוסע מתקשה לישון מפני שיללות תנים מפריעות לו. לפתע הוא רואה כי מקורן של היללות, בקבוצת תנים החגה סביבו. זקן התנים פונה אל הנוסע בדיבור, ומספר לו על היריבות והשינאה רבת השנים בין התנים לערבים, מתחילת הדורות. זקן התנים מסביר שהם חיכו כל השנים לאיש כמו הנוסע כדי שיגיע ויגאל אותם: "אדון, עליך מוטל לסיים את הריב המפלג את העולם". התנים אומרים שאין הם יכולים להביס את הערבים בכוחות עצמם, ומגישים לנוסע זוג מספריים חלודים, כדי שישסף בעזרתם את גרונות הערבים.
באותו רגע אחד הערבים מגיע, ומצליף בתנים בשוט. הערבי שואל את הנוסע אם הוא כבר שמע את הסיפור מפי התנים, וקורא לחבריו להביא גוויית גמל לתנים. התנים מתחילים לאכול את הנבלה, והערבי מצליף בהם בשוט והם בורחים וחוזרים וחוזר חלילה, עד שהנוסע עוצר בעד הערבי. הסיפור נגמר בכך שהערבי אומר: "נניח להם לעסוק במשלוח ידם; אף הגיע הזמן לצאת לדרך. הלא הספקת לראותם. חיות נפלאות, לא כן? וכמה שהן שונאות אותנו!".

פרשנויות

מאחר שהסיפור התפרסם בכתב העת של מרטין בובר, נהוג לפרש את הסיפור כאלגוריה ליחסי היהודים-ערבים בארץ ישראל וכביקורת על הציונות והסכסוך הישראלי-ערבי, ביקורת שתאמה את תפיסתו של מרטין בובר, שהתבטאה מאוחר יותר בהקמת "ברית שלום" ב-1925, שנה לאחר פטירתו של קפקא. קפקא ביקר את האופן התלותי של היהודים באירופאים, הזקוקים כביכול למשיח, ומבקר את אורח החיים הלא מערבי של הערבים. הסיפור פורסם ביחד עם הסיפור "דין-וחשבון לאקדמיה" המבטא את הניסיון להפוך את היהודי לאירופאי.
יחסו של קפקא לציונות היה מורכב. הוא אמנם ביקר בקונגרס הציוני ה-11 שנערך בווינה בספטמבר 1913, אך תיאורו את האירוע לא היה מחמיא. הוא העיד שנאלץ להאזין "לצרחות ללא קץ" באולם הדיונים, ותיאר את העסקן הציוני הטיפוסי כבעל "ראש עגול קטן ולחיים קפואות". מאוחר יותר במהלך חייו התקרב קפקא לציונות, ואף הביע רצון לבקר ואולי אף לעבוד במסעדה בארץ ישראל. עם זאת, באחד ממכתביו האחרונים הודה כי הנסיעה לפלשתינה היא מבחינתו "רעיון להשתעשע בו" ו"סוג של פנטזיה".
ויקטוריה (סיישל)

אקלים

האקלים בוויקטוריה הוא אקלים משווני טרופי (לפי שיטת קפן) שמאופיין בטמפרטורות גבוהות במהלך השנה. לעיר אומנם יש חודשים בהם כמות המשקעים ירודה (יוני-יולי), אך גם בהם כמות המשקעים החודשית הממוצעת עדיין גבוהה מ-60 מילימטרים, לכן אין "עונה יבשה" בויקטוריה. זו גם הסיבה לסיווג של האקלים בוויקטוריה תחת ההגדרה של אקלים טרופי.
כמות המשקעים הממוצעת לשנה בויקטוריה עומדת על כ-2,000 מילימטר.
מוסא ערפאת

ביוגרפיה

ערפאת נולד ביפו בשנת 1940, ממנה גורשה משפחתו במלחמת השחרור, וגדל במחנות הפליטים בעזה.
עם הקמת הרשות הפלסטינית מונה כמפקד המודיעין הצבאי והמשטרה הצבאית של הרשות, שהיה כפוף למנגנון הביטחון הלאומי ומנה כ-600 איש.
ביולי 2004 מונה לראש המודיעין המסכל של הרשות הפלסטינית ברצועת עזה, על ידי בן-דודו יאסר ערפאת, יושב ראש הרשות הפלסטינית. המינוי וייחוס השחיתות למשפחת ערפאת עודדו התפרצות של לחימה עזה בין לוחמי פת"ח הנאמנים למוסא לבין לוחמים מגדודי חללי אל-אקצא. בעקבות המהומות, מינה ערפאת את עבד אל-ראזק אל-מג'יד לראש המודיעין המסכל בגדה המערבית וברצועה, והכפיך את מוסא תחת המינוי החדש. באפריל 2005 מוסא הוסר מתפקידו, אך מונה ליועץ בעניינים צבאיים בדרגה של שר.
ב-7 בספטמבר 2005, בסביבות השעה 05:00, פרצו עשרות לוחמים פלסטיניים רעולי פנים לביתו של ערפאת בעזה, חמושים ברובים ומטולי רקטות נגד טנקים. לאחר קרב יריות, אחד מרעולי הפנים גרר את מוסא מביתו וירה בו. ועדות ההתנגדות העממית נטלו אחריות על הרצח וטענו כי ההתנקשות בוצעה בעקבות השחיתות הרבה שהנהיג, שחיתות שבה מנגנוני הביטחון הפלסטיניים לא טיפלו.
גלית אשכול

גלית אשכול (נולדה ב-24 ביוני 1964) היא מלהקת ישראלית.

ביוגרפיה

הוריה, שמואל ורבקה כהנא, הם מנצח תזמורת וכימאית. אחותה שירי כהנא היא מנצחת תזמורת ואחיה יובי כהנא הוא ד"ר לאקוסטיקה.
גלית אשכול נולדה בחיפה, גדלה בעכו, בכיתה ח' עברה ללמוד בבית הספר הריאלי בחיפה. בצבא שירתה כמחסנאית בשקם, אחר-כך, כשהייתה בת עשרים ילדה את בתה. בתום שירותה הצבאי למדה ניהול, שיווק ומנהל עסקים בטכניון. למדה קולנוע בקאמרה אובסקורה (1988-1992). ב-1996 כתבה, ביימה והפיקה ביחד עם בעלה דאז אייל שיראי את סרט הקולנוע הקומי "ציפורים בניוטרל". היא גם ליהקה את הסרט, זו הייתה עבודת הליהוק הראשונה שלה. בסרט שיחקו דנה ברגר, דנה מודן ומאור כהן. הסרט מספר על בחור שפוגש בחורה ועל חייהם בשכונת פלורנטין. מאז ועד היום עובדת אשכול כמלהקת בלבד.
אשכול הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית ליהוק: ב-2012 על סרטו של גור בנטביץ' "לרדת מהעץ" וב-2013 על סרטו של יונתן גורפינקל "שש פעמים".
ליהקה סרטים כמו "בורג" (בבימוי שירה גפן), "ההסדר" (בבימוי יוסף סידר), "הקפות" (בבימוי לי גילת), "הרמוניה" (בבימוי אורי סיון). עשתה קופרודוקציות. 
ליהקה סדרות כמו "רמזור", "מסודרים", "אמא'לה", "אהבה זה כואב", "תעשה לי ילד", "נבלות", "יחפים", "אבודים באפריקה", "אבודים באסיה", "מקימי", "ניצפו אמש".
ליהקה סרטי פרומו, סרטי תדמית ופרסומות. בין הפרסומות שעשתה היו לקוקה קולה, סלקום, אורנג', פלאפון, בזק, שופרסל, AIG,‏ 9 מיליון, אל על, לשכת הפרסום הממשלתית, בנק הפועלים, שנדי, עלית, ויסוניק, לבנת פורן. עשתה את הספיישלים של תוכנית המציאות "לרדת בגדול".
מלמדת משחק מול מצלמה בבית הספר למשחק ובידור ענת ברזילי, בבית ספר למשחק מול מצלמה של ניב רז ואולי שטרנברג, בסדנאות הבמה, בבית הספר למשחק של רוברט בן-שושן ובסטודיו למשחק של חלי מון סונגו.
אשכול הייתה נשואה לבמאי ולמפיק הסרטים אייל שיראי ולהם שני ילדים: בת שנולדה ב-1984 ובן שנולד ב-1996.
מסקרפונה

מקורות

מקורה של המסקרפונה הוא כנראה במאה ה-16, בסביבת העיר מילאנו שבחבל לומברדיה באיטליה. מקור השם עשוי להיות במילה האיטלקית "mascarpia", הגרסה הלומברדית לגבינת הריקוטה. בכל מקרה, תהליך הייצור של כל אחת מהגבינות שונה בתכלית זו מזו.
כריסטוף הרטינג

ביוגרפיה

הרטינג זכה בין 2010 ל-2012 שלוש פעמים ברציפות בתואר אלוף גרמניה מתחת לגיל 23 וב-2011 סיים במקום החמישי באליפות אירופה מתחת לגיל 23.

2013

באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 סיים במקום 13 בתוצאה של 62.28 מטר.

2015

באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 סיים במקום שמיני בתוצאה של 63.94 מטר. ב-2015 זכה בתואר אלוף גרמניה בזריקת דיסקוס.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה הרטינג במדליית זהב בשיא אישי חדש של 68.37 מטר אותו קבע בזריקה השישית והאחרונה, לפני פיוטר מלוכובסקי מפולין (67.55 מטר) ובן ארצו דניאל יזינסקי (67.05 מטר). אחיו רוברט הרטינג, האלוף האולימיפי בלונדון (2012), לא הגיע לגמר, במה שנחשב להפתעה גדולה ולא הצליח להגן על תוארו הכפול.
מאיר אבן גבאי

שבחיו

גדולי הרבנים בתקופתו והבאים אחריו התייחסו אליו בהערצה גדולה. המהר"ל מכנה אותו בתואר "הרב המופלא".
"ומצאתי פירוש להרב המופלא ר' מאיר גבאי ז"ל בספר "מראות אלהים"....(ספר גבורות השם - פרק סח)
מספרו תולעת יעקב ניתן לראות, שבמקומו, נהגו לפתוח את תפילת פסוקי דזימרא ב מזמור "הודו" ולא ב"ברוך שאמר"
גם השל"ה הקדוש מזכירו בהערצה גדולה כראשון בשרשרת דורות של גדולי המקובלים בספרו "שני לוחות הברית" וזה דבריו:
ספר השל"ה הקדוש - הקדמה - (יג)
ואני לא באתי רק לגלות קצת מהקצת ממה שקבלתי מפי סופרים ומפי ספרים הנמשכים אחרי הזוהר, ובפרט מגדולי האחרונים ספרי הקודש, האלהי מהר"ר מאיר גבאי ז"ל, והאלהי מהר"ם קורדוורא ז"ל, וגדול האחרון איש האלהים קדוש האריז"ל.
גם רב פנחס אליהו הורוביץ מזכירו בספרו "ספר הברית" - חלק א מאמר כ דרך אמונה - פרק טו
..."המקובל הגדול הרב רבי מאיר גבאי בעל מחבר ספר עבודת הקודש"
ועוד בהמשך הפרק:
ספר הברית - חלק א מאמר כ דרך אמונה - פרק טו
"כתב המקובל האלהי ר' מאיר גבאי בעל עבודת הקודש"
כמה פעמים ספרת עד עשר

הנגנים באלבום

יהודה פוליקר - אקורדיון
עודד פרח - טמבורין

יעקב גלעד- הפקה מוזיקלית
אורן אליעזרי - גיטרה
תמיר קליסקי - קלידים

פרסקי - גיטרה, כותב מילים, מלחין

אלי בן שושן - תופים וכלי הקשה

צביקה דרכמן - גיטרה בס

חיים אזיקרי - גיטרה בס
טמשן אפריקני

מאפיינים

אורכו של הטמשן 50–58 ס"מ. הוא מותאם לחיים במים ובעל צוואר ארוך, מקור אדום ומחודד ורגליים אדומות בוהקות. נוצותיו חומות כהות בדרך כלל, צדו בהיר יותר ובטנו לבנה. הצוואר אפור מהצד ושחור מלמעלה והראש גם שחור מלמעלה ובעל פס לבן לאורכו עד לצוואר. הזכרים יותר כהים מהנקבות. הטמשן מזכיר ברווז כשהוא שוחה ורגליו הגדולות ובעלות הקרום שקועות במים.
הטמשן חי ברחבי אפריקה בנהרות, אגמים ובביצות שונות וגם ביערות גשם, סוואנות לחות ואף בביצות מנגרובים. הוא שחיין זריז מתחת למים ומחפש חסרי חוליות כמו בריומאים, שפיריות, סרטנים זעירים, רכיכות, דגים ודוחיים קטנים. רוב הטרף נתפס מתחת למים אך הם יודעים גם לצוד על היבשה. ציפורים חמקמקות אלה חיות ביחידות או בזוגות ונסתרים מהעין רוב הזמן. גם לא ידוע אם רוב המן הם מתחת למים או על היבשה.
הטמשנים מקננים בעונת הגשמים על גזרי עצים ליד המים. הנקבה מטפלת באפרוחים לבד והם עוזבים את הקן במהירות ומסוגלים לחפש מזון בכוחות עצמם.
נווה ישראל

מיקום

שכונת נווה ישראל ממוקמת בדרום העיר הרצליה, בסמיכות לרמת השרון. רחוב בר כוכבא, הרחוב המרכזי שבשכונה, משוך כחצי עיגול משדרות בן-גוריון לרחוב הרב קוק, שני הקצוות האלו מהווים את הגבול המזרחי והצפוני של השכונה. הפינה הצפונית מזרחית של השכונה היא צומת הרחובות בן-גוריון, ארלוזורוב והרב קוק. ממערב השכונה נמצא קיבוץ גליל ים.
השכונה ממוקמת בקרבת מקום למרכז העיר הרצליה, ולקניון שבעת הכוכבים.

היסטוריה

שכונת נווה ישראל הייתה קרויה בתחילה בשם "גליל ים", בשל הקרבה לקיבוץ הסמוך ממערב. בהמשך הוסב שמה ל"נווה ישראל".
בראשית שנות ה-50, עם העלייה ההמונית של יהודי התפוצות, השתכנו בשכונה עולים ממדינות שונות – מלוב, מרוקו, עיראק, תימן, טורקיה ועוד, כאשר עיקרם הוא מלוב. בשל ריבוי העדות של תושבי השכונה, קיימים עד היום בתי כנסת לעדות השונות והן מרוכזים ברח' סעדיה גאון. כיום יוצאי צפון אפריקה מהווים כ-36% מתושבי השכונה.
רבים מבתי השכונה פרטיים עם חצרות פרטיות, לרוב בעלי קומה אחת. גם שוכנים בשכונה שיכונים בעלי דירות קטנות שנבנו בשנות-ה-50 וה-60. רבים מבוגרים, תושבי השכונה כיום הם וותיקים משנים עברו.
בשנות השבעים התקיים בשכונה פרויקט "שיקום השכונות", שהעלה את רמת החיים בשכונה. כיום, בעשור השני של המאה ה-21, השכונה בתהליך התחדשות על ידי עיריית הרצליה.
בימיה הראשונים של השכונה הייתה מרפאה בשכונה, ואחר כך, באמצע שנות ה-60 הועברה לשיכון דרום.
בסוף שנות ה-50 שכן בשכונה בית ילדים רעוע, המפורסם כבית ויצו ע"ש גילברט ז"ל.

הווי

בשל העובדה שאולפני הרצליה ממוקמים בתוך השכונה, נעשו חלקים מסרטים ישראלים בשכונה כמו: נורית, השוטר אזולאי, סאלח שבתי.
אופי השכונה בראשיתו היה מסורתי-חילוני, כאשר רבים מבני הדור הנולד בארץ נהיים לחילונים. כיום, החיים בו נוטים לחילוניים לחלוטין מאשר לדתיים.
במרכז השכונה קיים מרכז מסחרי, בשנות הקמת המדינה ושלאחריה היווה המקום מפגש לאוכלסיית השכונה. היו בו בין היתר בתי קפה וחנויות ממכר לאוכל וכדומה. מאחורי המרכז המסחרי היה בעבר משחטה ומאפייה.
בשנים הראשונות החיים הקהילתיים בשכונה היו בשיא, כאשר כולם גדלו יחד, בעת שהציבור היה שרוי בעניות גדולה.
בשכונה פזורים מספר גנים, עם מתקני שעשועים לילדים.
אוטוליזה

בביולוגיה, אוטוליזה (בעברית:אוֹטוֹלִיזָה או תֶּמֶס עַצְמִי) תהליך הידוע כעיכול עצמי, מתייחס להרס של התא דרך פעולת האנזימים של התא עצמו.   
האוטוליזה היא תוצאה של פעולת אנזימי עיכול שבתוך התאים (בליזוזום). המונח עשוי גם להתייחס לעיכול של אנזים אחד על ידי מולקולה אחרת של אותו אנזים.  
שם המונח נובע מצירוף של מילים ביוונית עתיקה αὐτο- ("עצמי") ו- λύσις ("פיצול"). 
תהליך פירוק הרקמות יכול להתרחש על ידי מספר גורמים. חלק מגורמים אלו כוללים שפיכת אנזים, פעילות חרקים ופעילות חיידקית.

הרס תאים

הרס תאים אוטוליטי אינו שכיח באורגניזמים חיים בוגרים, ומתרחש בדרך כלל בתאים פצועים וברקמות גוססות. תהליך של אוטליזה מתחיל על ידי ליזוזומים של התאים המשחררים אנזימי עיכול לציטופלזמה. אנזימים אלו משתחררים עקב הפסקת תהליכים פעילים בתא, ולא כתהליך פעיל. במילים אחרות, למרות שהאוטוליזה דומה לתהליך הפעיל של עיכול חומרים מזינים על ידי תאים חיים, התאים המתים אינם מעכלים את עצמם באופן פעיל כפי שנטען לעיתים קרובות, וכפי שנראה כי המונח המקביל "עיכול-עצמי" אכן רומז על משמעות התהליך. ניתן להפחית את האוטליזה של אברוני תאים בודדים אם האברון מאוחסן במאגר איזוטוני בתנאי הקפאה לאחר תהליך של שבירת התא.

שימושים

בריפוי פצעים הטריה (התייבשות אוטוליטית) יכולה להיות תהליך מועיל, כאשר הגוף מתפרק ומחסל רקמות מתות, כך שרקמות אלו יוכלו להישטף או להיסחף מאליהן. חבישות מודרניות לפצעים, העוזרות לשמור על לחות הפצע, יכולות לסייע בתהליך זה. 
בתעשיית המזון אוטוליזה כוללת הרג של שמרים ועידוד פירוק תאים של שמרים על ידי אנזימים שונים. השמרים האוטוליזיים המתקבלים משמשים כתוספת למטעם ו/או כמשפרי טעם. עבור תמצית שמרים, כאשר תהליך זה מופעל על ידי תוספת של מלח בישול, הוא מכונה פלסמוליזה. 
בייצור משקאות מותססים, אוטוליזה יכולה להתרחש כאשר המאסט או הוורט נשארים בתהליך ההתססה למשך זמן רב. בבישול בירה אוטוליזה גורמת לטעמים בלתי רצויים. אוטוליזה בייצור יינות היא לרוב לא רצויה, אך במקרה של השמפניות הטובות ביותר היא מרכיב חיוני ביצירת טעם ותחושת פה.

באפייה

בתהליך של אפיית לחם, המונח (או המונח מאותו המקור הנפוץ יותר בצרפתית : autolyse) מתואר כתקופה של מנוחה בעקבות ערבוב ראשוני של קמח ומים, לפני ששאר החומרים (כגון מלח ושמרים) מתווספים לבצק.  המונח נתבע על ידי הכימאי ופרופסור האפייה הצרפתי רמון קאלבל, שפרסם הרבה מאמרים בנושא. בפועל, השיטה עצמה, גם אם לא נקראה בעבר במפורש "אוטוליזה", הייתה נהוגה גם בעבר כאשר תרבויות שונות נהגו בדרכים דומות בעת אפיית לחם, דרכים שהזכירו את האוטוליזה, ואף נמענו לחלוטין מלישה בעת הכנת לחם.
קאלבל המליץ על הנוהל כאמצעי להפחתת זמן הלישה, המביא בכך לשיפור במדדים שונים כגון טעם הלחם וצבעו.  זמני לישה ארוכים מכניסים את בצק הלחם לחמצן אטמוספרי, שמלבין את הקרוטנואידים הקיימים באופן טבעי בקמח הלחם, ו"גונב" מהקמח את צבעו הקרמי וטעמיו הטבעיים.    
אוטוליזה הופכת את הבצק קל יותר לעיצוב ומשפרת את המבנה של הבצק. כאשר אחוז הגלוטן נמוך והשימוש הוא רק בקמח לבן, אפשר להפחית למינימום את זמן האוטוליזה ולקצר את זמן הכנת הלחם והלישה.