הנני העני ממעש

הפיוט

בדומה לפיוטים אחרים שנאמרים על ידי שליח הציבור בתפילות הימים הנוראים, כגון "מסוד חכמים ונבונים" ו"אוחילה לא־ל אחלה פניו", משמשת התפילה מעין בקשת רשות לחזן לשאת תפילה.
את התפילה, שמקורה לא ידוע, פותח שליח הציבור בהבעת ענווה ובתחושת סערה פנימית מגודל התפקיד שהוטל עליו, לבקש רחמים בפני האל עבור הציבור. בהמשך הוא מתוודה בגילוי לב על פגמיו וחוסר שלמותו כביכול, ומתפלל שיהיה ראוי לתפקיד על אף חסרונותיו. עוד הוא מבקש כי תפילתו תיחשב כאילו יצאה מפי שליח ציבור שעונה על כל הדרישות ההלכתיות המפורטות בספרות חז"ל: "וְקַבֵּל תְּפִלָּתִי כִּתְפִלַּת זָקֵן וְרָגִיל, וּפִרְקוֹ נָאֶה, וּזְקָנוֹ מְגֻדָּל, וְקוֹלוֹ נָעִים וּמְעוּרָב בְּדַעַת עִם הַבְּרִיּוֹת."
הרעיון של אדם צדיק המתפלל לפני האל על זולתו מצוי לראשונה במקרא בסיפורו של אברהם המבקש רחמים על אנשי סדום, בהכנעה יתרה: "הִנֵּה נָא הוֹאַלְתִּי לְדַבֵּר אֶל אֲדֹנָי וְאָנֹכִי עָפָר וָאֵפֶר." "הנני העני" משקפת איפה רעיון זה, כמו גם את הקריטוריונים המעשיים שהעמידו חז"ל על מי ראוי להתפלל על אחרים בעת צרה ותענית, כפי שמסכם אותם הרמב"ם:
"ואיזה הוא הראוי להתפלל בתעניות אלו, איש שהוא רגיל בתפלה, ורגיל לקרות בתורה בנביאים ובכתובים, ומטופל ואין לו [כלומר, מטופל בילדים ואין לו פרנסה שאז מתפלל בכוונה רבה], ויש לו יגיעה בשדה, ולא יהיה בבניו ובבני ביתו וכל קרוביו והנלוים עליו בעל עבירה אלא יהיה ביתו ריקן מן העבירות, ולא יצא עליו שם רע בילדותו, שפל ברך, ומרוצה לעם, ויש לו נעימה וקולו ערב. ואם היה זקן עם כל המדות האלו הרי זה מפואר, ואם אינו זקן הואיל ויש בו כל המדות האלו – יתפלל".
בחלק מהמחזורים מופיעים קטעי הווידוי בתפילה באותיות "טל ומטר" זעירות, ובחלק מהקהילות אף נהוג כי החזן מתכנס בתוך עצמו כשהוא קורא את הווידוי ונשמעות רק התייפחויותיו, ואילו כשהוא פונה בתחינה לאל שיגער בשטן המקטרג, קולו מסתלסל והופך באבחה אחת לצווחה המדמה גערה.
לתפילה מנגינה מפורסמת שלה גרסאות שונות עם שינויים קלים, המושתתות על נוסח מקורי עתיק של קהילת פרשבורג. אחת הגרסאות הידועות הולחנה ובוצעה על ידי החזן יוסל'ה רוזנבלט.
בתחינה ניכרת השפעתה של תורת הקבלה, שככל הנראה שימשה השראה למחבר. התפילה הודפסה לראשונה בסידור משנת ש"ך (1560) המלווה בפירושים על דרך הקבלה וספר הזוהר. הסידור חובר בידי החזן הרב נפתלי הירץ טריביש והודפס בידי בניו בעיר טינגן (Thiengen) בגרמניה.
על אף האופי האישי של התפילה, המיועדת לפי המצוין במחזור לשליח הציבור בלבד - "תפילה לחזן לאומרה ברטט ובחרדת קודש קודם התפילה", ועל אף שהיא אינה תפילת חובה ואינה נזכרת כמעט בספרי ההלכה, היא הפכה בקהילות אשכנז המזרחי לאחת התפילות המשמעותיות של ימים אלו, המהדהדת גם בלב המתפללים המצטרפים גם הם לשליח הציבור בהתייחדות חרישית עם קונם. היא נאמרת לרוב בעיתוי חשוב בסדר התפילה, אל מול ארון קודש סגור וטרם תפילת העמידה החרישית של מוסף, ובראש השנה שלא חל בשבת היא נאמרת גם מיד לאחר תקיעות השופר הראשונות. במחזורים שונים הודפסה התפילה בליווי הוראה לאומרה פעמיים, לפני תפילת מוסף וגם לפני תפילת שחרית אך ברוב המקומות מנהג זה לא שרד, ייתכן בשל טורח הציבור שהוא עשוי לגרום. בקהילות אשכנז המערבי, הוא נאמר קודם ברוך שאמר וקודם מוסף, אבל התפילה אף פעם לא נאמרת בקול.

בתרבות

הסופר ש"י עגנון מתאר את מהלך התפילה בספרו "ימים נוראים": "אחר תקיעת שופר אומר החזן בקול אשרי העם... ויורד לפני התיבה ואינו מתחיל מיד, אלא שוהה קצת, ומעורר את עצמו לכוון. ואומר תחינה לשליח ציבור. ואומר חצי קדיש בניגון הקבוע באימה וברתת, ומתפללים מוסף בקומה כפופה."
השורה הפותחת של התפילה אף הפכה לציטוט השגור לעיתים בפיהם של אישים ומנהיגים ישראלים, כביטוי לענווה העצמית הראויה לשליחי ציבור בפוליטיקה.