google/wiki40b huggingface dataset:
צפון תימן

מקור המונח

אף מדינה מעולם לא כונתה בשם "צפון תימן". את המונח טבעו ב-1967, עת הפדרציה של דרום חצי האי ערב זכתה בעצמאות מהרפובליקה העממית של תימן. עד אז, שתי המדינות כונו בשם "תימן". העובדה שתימן הייתה מחולקת לשתי ישויות מדיניות נפרדות העלתה את הצורך להפריד בין חלקה הדרומי של תימן (דרום תימן), שנקרא גם "תימן - עאדן" לבין חלקה הצפוני (צפון תימן) שנקרא גם "תימן - צנעא", על שם ערי הבירה של השתיים.

היסטוריה

לאחר מותו של הנביא מוחמד, במאה השביעית, השתלטו ח'ליפים אסלאמיים על השטח. עם התפרקותה של הח'ליפות, שלטו באזור אימאמים מזרם הזיידים, ובנו מערכת שלטונית שהחזיקה מעמד עד ימי העות'מאנים, שכבשו אותה לתקופה קצרה במאה ה-16, ומאוחר יותר שוב, במאה ה-19. החל מהמאה ה-11, נשלטה הטריטוריה בצפון תימן על ידי ח'ליפים סונים ממצרים. האימפריה העות'מאנית היא ששלטה בצפון תימן במשך רובה של המאה ה-19, בעוד דרום תימן נשלטה על ידי הבריטים מ-1832. מאוחר יותר כרתו הבריטים בריתות הגנה בינם לבין שליטים המקומיים.
בעקבות תבוסתה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה, זכתה ב-1918 צפון תימן (אז "הממלכה המותווכלית של תימן") בעצמאות ללא אלימות. האימאם מוחמד אל-בדר, מלך צפון תימן, הודח בהפיכה צבאית ב-26 בספטמבר 1962 (שנחשב כחג לאומי בתימן ונקרא "יום המהפכה") על ידי מורדים מקומיים שנעזרו לשם כך בצבא המצרי, שנשאר באזור עד פינויו ב-1967. נסיונותיהם של המלוכנים לחזור ולתפוס את השלטון עלו בתוהו.
ב-22 במאי 1990, לאחר כ-20 שנות עוינות, אוחדו שתי המדינות. צפון תימן, שהייתה רפובליקה, התאחדה עם דרום תימן, ששלטונה הושתת על עקרונות הקומוניזם לכדי רפובליקה ערבית מאוחדת - תימן.
משה בתיבה (מאכל)

משה בתיבה הוא מאכל, המזוהה בעיקר כארוחת ילדים המורכב מנקניקיות עטופות בבצק עלים. באנגלית נקרא המאכל Pigs in a blanket ("חזירים בשמיכה"), ואילו בעברית הוא מכונה "משה בתיבה", שם שמקורו בספרה של רות סירקיס "ילדים מבשלים" (1975).
המאכל מתייחס לכמה מוצרי מזון המתבססים על נקניקיות המגולגלות בבצק בווריאציות שונות, הנפוצות בעיקר בישראל, בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, באיטליה, באוסטרליה, באירלנד, בגרמניה, בהולנד, ברוסיה, בקנדה וביפן.
בארצות הברית קיימת גם גרסה עם שתי נקניקיות שנקראת "תורה ציווה לנו משה" על שם הדמיון לספר התורה.

המאכל בתרבויות שונות

בארצות הברית, שם המאכל אינו מתייחס לנקניקיות בבצק בלבד. לעיתים הנקניקיות נעטפות בביסקוויט, בפנקייק או בקרואסון.  
בממלכה המאוחדת, המאכל "חזירים בשמיכה" מורכב ממיני נקניקיות העטופות בבייקון והוא מוגש בדרך כלל בארוחת הצהריים של חג המולד או בארוחות על האש. כיום נחשב המאכל לחלק מסורתי בארוחת חג המולד.
ברוסיה, המאכל קרוי "Сосиска в тесте" — "נקניקיות בבצק". 
בגרמניה, המאכל קרוי "Würstchen im Schlafrock" — "נקניק בחלוק", המורכב גם הוא מבצק עלים ומכיל לעיתים פנקייק, גבינה ובייקון.
בדנמרק, המאכל בנוי מהרכבו המסורתי וקרוי "Pølsehorn" — "נקניק לחמנייה". 
בישראל, המאכל מזוהה כארוחת ילדים, המוגש עם קטשופ. המאכל אינו מוגש במסעדות והוא נאפה באופן ביתי, או בהפשרה של המזון כמוצר מוקפא.
ארמנד דופלנטיס

ביוגרפיה

דופלנטיס נולד וגדל בלפאייט שבלואיזיאנה, בנם של גרג דופלנטיס והלנה הדלנד. אביו היה קופץ במוט אמריקאי בעל שיא אישי של 5.80 מטר, ואמו השוודית התחרתה בקרב שבע ושיחקה כדורעף. כבר בגיל חמש החל להתאמן בקפיצה במוט. הוא בחר לייצג את שוודיה בתחרויות בינלאומיות, מאחר שבכך לא ייאלץ להתמודד בתחרויות המוקדמות האמריקאיות לתחרויות המרכזיות ולמשחקים האולימפיים בפרט. באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסנטיאגו דה קאלי זכה במדליית זהב בשיא אליפות של 5.30 מטר. ב-2016 זכה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 בתוצאה של 5.45 מטר.

2017

במרץ ניצח בתחרות התיכונים של ארצות הברית באולם בתוצאה של 5.82 מטר, תוצאה שהיוותה שיא עולם עד גיל 20 ושיא שוודיה לבוגרים באולם. חודש לאחר מכן עבר גובה של 5.90 מטר בתחרות באצטדיון באוסטין שבטקסס, וקבע בכך שיא שוודי חדש ושיא עולם עד גיל 20. ביולי זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 20 כשקבע שיא אליפות של 5.65 מטר. 
באליפות העולם שנערכה באוגוסט אותה שנה סיים במקום התשיעי בתוצאה של 5.50 מטר.

2018

דופלנטיס החל ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה. בינואר דופלנטיס שיפר את שיא העולם באולם עד גיל 20 כשקבע תוצאה של 5.83 מטר בתחרות ברינו, בפברואר שיפר שיא זה ל-5.88 מטר בתחרות בקלרמון-פראן. באליפות העולם באולם סיים במקום השביעי בתוצאה של 5.70 מטר. בחודש מרץ שיפר את שיא העולם באצטדיון עד גיל 20 עם תוצאה של 5.92 מטר ובמאי שיפר אותו שוב ל-5.93 מטר.
ביוני ניצח בתחרות ליגת היהלום בסטוקהולם בתוצאה של 5.86 מטר. ביולי 2018 זכה במדליית זהב באליפות העולם עד גיל 20 וקבע שיא אליפות חדש של 5.82 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה, זכה דופלנטיס במדליית זהב כשקבע תוצאה של 6.05 מטר, המהווה שיא עולם עד גיל 20, שיא אירופי עד גיל 23 ושיא אליפות, כמו כן על אף שייצג את שוודיה, בשל אזרחותו האמריקאית הוכרה התוצאה גם כשיא אמריקאי. על הישגיו זכה בתואר הכוכב העולה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.

2019

בתחרות שנערכה בקרוליינה הצפונית בחודש מאי, שבר דופלנטיס את שיא המכללות, לאחר שקפץ לגובה של 6.00 מטר. באליפות העולם זכה במדליית כסף בתוצאה של 5.97 מטר, זהה לזו של המנצח סם קנדריקס, אך עם יותר פסילות.
הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים

תיאור

הגוף הוקם על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית ב-9 במרץ 2004 במהלך הרפורמה הפדרלית של 2004 שבמהלכה בוטל משרד העיתונות, שידור ותקשורת ההמונים. במקביל, נמשכה פיתוח מדיניות וחקיקת החוק, תפקידי פיקוח ובקרה (שהועברו לידי רוסקומנזור) מתפקידי המשרד. כיום הסוכנות מבצעת תפקידים במתן שירותים בתחום המדיה, ניהול נכסי מדינה בתחום הדפוס, התקשורת ותקשורת ההמונים, פרסום והדפסה, מימון חברות טלוויזיה ורדיו ממשלתיות, סוכנויות ידיעות חדשות, כמו גם מדיות פדרליות אחרות במדינה, חברות מדיה ותשתית, הענקת תמיכה בתחום האלקטרוניקה והרדיו וסיוע להוצאות ספרים ממשלתיות.
בראש הסוכנות עומד מיכאיל ואדימוביץ' ססלבינסקי. מאז מרץ 2004 הוא עומד בראש הסוכנות בממשלתו של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב (ובעבר עבד תחת ראשי הממשלה מיכאיל פרדקוב, ויקטור זובקוב, ו-ולדימיר פוטין).
מינהל המודיעין הכללי של ירדן

מינהל המודיעין הכללי של ירדן (בערבית: دائرة المخابرات العامة; בתעתיק מדויק: דאאִ'רת אלמֻח'אבראת אלעאמה) היא סוכנות הביון הממשלתית של הממלכה הירדנית ההאשמית, שהוקמה ב-1964 כיורשת למחלקת החקירות הכללית, אשר היה גוף לסיכול ריגול והכיל מחלקת מודיעין. מנהל הארגון, ראש המודיעין הירדני, הוא פייסל אל-שובאכּי, שמונה למנהל המודיעין הכללי באוקטובר 2011, כמחליפו של מוחמד א-רקאד.

היסטוריה

מ-1952 עד 1964 פעלה מחלקת החקירות הכללית (دائرة المباحث العامة) כסוכנות הביון הירדנית. ראש הארגון מתמנה על פי צו מלכותי, כך למשל הגנרל מוחמד א-רקאד מונה לתפקיד על ידי המלך, עבדאללה השני, בינואר 2008 לאחר שהחליף את מוחמד א-ד'הבי. ראש הארגון הראשון, מ-1952 עד 1962, היה הגנרל מוחמד אל-כילאני.
עקב המחאות ההמוניות מלך ירדן פיזר את הקבינט בראשותו של מערוף אל-בח'ית ופיטר את ראש המודיעין מוחמד א-ראקד, תוך שהוא ממנה במקומו את פייסל אל-שובאכּי, לשעבר שגריר ירדן במרוקו.
לתפוס את הרגע

עלילה

דן מילמן (סקוט מקלוביץ) הוא סטודנט הלומד באוניברסיטה ומתעמל מצליח שחולם על זכייה באליפות הארצית. באחד מן הימים הוא פוגש בזקן (ניק נולטה), העובד בתחנת דלק למחייתו. הזקן מודע לבעיותיו של מילמן (מילמן מכנה אותו בשם סוקרטס). סוקרטס מפגין חוכמה רבה שרק מסקרנת את מילמן, אשר מבקש ללמוד מחוכמתו. בנוסף, דמותו הופיעה בחלומו בנעליה, ליד שברי רגלו המרוסקת, חלום שמילמן אינו יודע את פשרו.
סוקרטס נותן למילמן הצעיר סדרת שיעורים ומטלות. עיקר משנתו הפילוסופית אומרת, כי כל אדם צריך לחיות בזמן ההווה. יש זמן מתאים להילחם וזמן להימנע מאלימות. שיעורים אלה מושגים באמצעות מחשבה מעמיקה לפרטים, ודרך רוחנית יוצאת דופן. מילמן לומד להעריך כל רגע, להכיר בדרך שבהשגת המטרה כחשובה יותר מאשר המטרה עצמה, כמו גם לשים לב למעשיו ביתר דקדקנות. הוא משתמש בידע שרכש כדי לחזק את גופו דרך אימונים ומשמעת עצמית, אם כי עדיין ניחן בו חוסר המנוחה כבעבר. מילמן אינו יודע דבר על סוקרטס מלבד עבודתו, ואמונתו של סוקרטס שמתן שירות לבני אדם הוא המעשה המכובד ביותר. 
בחורה צעירה בשם ג'וי (איימי סמארט), למדה ליישם את לימודיו של סוקרטס בחייה, היא חניכה נוספת של סוקרטס. מילמן מנסה לדובב אותה כדי לקבל פרטים נוספים על סוקרטס, אך היא שומרת על צניעותו. נוסף על כך, ג'וי מכבדת אותו כאדם ומתייחסת אליו בשוויון, אם כי שומרת על פרטיותה ואינה מרשה לעצמה להתפתות לחיזוריו.
באחד מן הימים, מילמן רוכב על אופנועו בחוסר זהירות ומתנגש ברכב חולף. הוא מובהל לבית החולים, שם הוא מגלה לחרדתו הרבה כי עצם הירך שלו מרוסקת וכי המקום קובע על ידי מוט מתכת. וכעת הוא מבין את פשר החלום, שבו רגלו התנפצה לרסיסים. אט אט הוא מאבד מתקוותו ואף שוקל להתאבד, אך ניצב בפני בבואתו היהירה, והודות לסוקרטס, הוא מקבל את ההחלטה להתגבר על פציעתו ולהמשיך להתאמן בעזרתו ובהדרכתו. בסופו של דבר, הוא מחזק את גופו ונפשו ומצליח להשתתף באליפות.
בדרך, לפני האליפות, מילמן עובר בתחנת הדלק, אך מגלה כי סוקרטס נעלם ללא זכר.
זכריה (כהן)

הברית החדשה

על פי הבשורה על פי לוקס, זכריה היה כהן מבית אביה, אחת ממשמרות הכהונה בבית המקדש השני, בתקופת שלטונו של המלך הורדוס. זכריה היה בעלה של אלישבע - אף היא ממשפחת כהונה.
על פי ספרי האוונגליון אלישבע וזכריה היו צדיקים אולם לא נולדו להם ילדים. לוקאס מספר כי שניהם היו באים בימים ואלישבע הייתה עקרה (לוקאס, א' 5 - 7).
בעת הקטרת קטורת הסמים במקדש על מזבח הזהב הופיע בפני זכריה מלאך אשר בישר לו כי יוולד לו בן והוא יקרא לו בשם "יוחנן", וכי אותו ילד יבשר על בואו של המשיח (לוקאס א', 12 - 17).
בשל גילם המופלג שלו ושל אשתו פיקפק זכריה בדברי המלאך, וביקש אות מהמלאך להראות שאמת בנבואה. בתגובה, הזדהה המלאך כמלאך גבריאל והעניש את זכריה על ספקנותו בכך שהפך אותו לאילם עד היום שבו תתגלה לכל נכונות הנבואה. זכריה יצא מן המקדש ולא יכול היה לברך ולכן הבינו הנוכחים במקדש כי הפך אילם לאחר התגלות של מלאך (לוקס א' 18 - 22). 
בשובו לביתו הרתה אלישבע. במהלך ההיריון ביקרה אותה מריה שהייתה באותה עת בהיריון עם ישו. "הביקור" נחשב לאחד האירועים בחיי ישו, ומצוין בכנסיית הביקור בעין כרם (הממוקמת במקום בו, על פי האמונה הנוצרית, ניצב בית הקיץ של אלישבע וזכריה), ובכנסיות רבות ברחבי העולם הנקראות על שם הביקור.
שמונה ימים לאחר הולדת בנם, במהלך טקס ברית המילה חברי המשפחה אמרו שיקראו לילד על שם האב - זכריה, אולם אלישבע התנגדה ודרשה שלבן יקרא בשם "יוחנן". זכריה, שהיה אילם, כתב על לוח "שמו יהיה יוחנן" ובאותו הרגע חזרה לו יכולת הדיבור, והוא נשא את תפילת הבנדיקטוס (לוקס א' 57 - 79).

מסורות אחרות

בבשורה על פי יעקב מסופר שכאשר הורה המלך הורדוס על טבח התמימים (טבח הילדים שנולדו באזור בית לחם), זכריה סירב לגלות היכן מסתירה אלישבע את בנו ולכן נרצח על ידי חיילי הורדוס בחצר בית המקדש (אירוע המוזכר גם בבשורה על פי מתי, כ"ג, 35). המסורת הנוצרית מקשרת בין זכריה אבי יוחנן לבין זכריה בן יהוידע, שהיה אף הוא כהן שנרצח בחצר בית המקדש.

קדוש נוצרי

זכריה ואלישבע מוגדרים על ידי הכנסייה הנוצרית הקתולית כקדושים, ויום חגם הוא ה-23 בספטמבר. בכנסייה הלותרנית יום חגם מצוין ב-5 בספטמבר וכך גם בנצרות האורתודוקסית. 
שמותיהם של זכריה ואלישבע מוזכרים בחלק מהמיסטריות של הכנסייה האורתודוקסית כחלק מתפילות טקס הנישואים וטקס ההכתרה. 
בכנסייה היוונית אורתודוקסית מצוין יום חגם של זכריה ואלישבע ב-24 ביוני.
הארמנים מאמינים כי שרידי גופתו של זכריה נמצאים במנזר גאנדזסאר בנגורנו קרבאך.

באסלאם

זכריה (בערבית: زكريا - נהגה "זכריא") נחשב לקדוש גם באסלאם מאחר שיוחנן המטביל (יחיא אבן זכריא), הנזכר בסורת מרים, ה-19 בקוראן, נחשב אף הוא לאחד מנביאי האסלאם. זכריה הוא זה שטיפל במרים אמו של ישוע (המשיח), יוחנן בישר בביאת המשיח דבר שלא מצא חן בעיני אנשי דת "חכמי דת" אשר בתגובה גרמו להריגתם של שניהם.
זהב הריין

"זהב הריין" (גרמנית: Das Rheingold) היא האופרה הראשונה במחזור האופרות פרי יצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג". טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים" ועל אגדות גרמניות פגאניות.
האופרה "זהב הריין" הושלמה בשנת 1854. עם זאת, היא הוצגה לראשונה רק ב-1869 במינכן.

מערכה I

הסיפור מתחיל כאשר אלבריך, גמד ניבלונגי מכוער, מגיע לנהר הריין. בתחתית הנהר הוא רואה שלוש מבנות הריין משחקות ולרגליהן גוש זהב. אלבריך מנסה לחזר אחר שלוש הנערות. בנות הריין, אשר מראהו המכוער דוחה אותן, מתחילות לעלוב בו ולהתגרות ברגשותיו. אלבריך המצוי בסערת רגשות שם לב לזהב ושואל את בנות הריין לפשרו. הן מספרות לו שהן שומרות את הזהב עבור אביהן. זהו זהב מכושף אשר ניתן ליצור ממנו טבעת קסמים, שבאמצעותה ניתן לשלוט על העולם.
דבר אחד לא יישאר ליוצר הטבעת - אהבה. זלזולן של בנות הריין, והרצון לנקמה, דוחפים את אלבריך לגנוב את הזהב היישר מתחתית הנהר.

מערכה II

ווטאן, ראש האלים, עושה עסקה עם שני ענקים - פאזולט ופאפנר. הם יבנו לו טירה חדשה - את ולהאלה - והוא בתמורה ימסור לרשותם את אלת האהבה פריאה. לאחר שהענקים משלימים את המשימה, אשתו של ווטאן, פריקה, שהיא אחותה של פריאה, מפצירה בבעלה שלא ייתן לענקים את אחותה. ווטאן מסכים.
הענקים באים לדרוש תשלום עבור עבודתם ומצביעים על המטה של ווטאן, שעליו חתמו את החוזה. ווטאן מבין שאין לו ברירה אלא לתת לענקים את מבוקשם. הבעיה היא שללא פריאה והתפוחים המוזהבים שלה, האלים מזדקנים בקצב מהיר. בינתיים נכנס לתמונה לוגה, אל האש, ומספר להם על הטבעת שיצר אלבריך. הענקים מוכנים לוותר על פריאה תמורת הטבעת, אך נוטלים אותה כבת ערובה. ווטאן מתחפש יחד עם לוגה ויחד הם יורדים לכדור הארץ.

מערכה III

אלבריך משעבד את כל הניבלונגים האחרים ומאלץ אותם לחצוב עבורו אבנים טובות וזהב. על אחיו מימה הוא מצווה ליצור קסדת קסמים אשר תאפשר לו להיות רואה ובלתי נראה או להפוך לבעל חיים.
ווטאן ולוגה פוגשים באלבריך. אלבריך מספר בגאווה על תוכניות השליטה העולמית שלו, אך לוגה מערים עליו וגורם לו לשנות צורה לדרקון, ואחר כך לקרפדה. בהיותו קרפדה ווטאן דורך עליו, ולוגה נוטל את קסדת הקסמים. אלבריך חוזר לצורתו הטבעית ושני האלים כופתים אותו ועולים איתו אל משכן האלים.

מערכה IV

במשכן האלים ווטאן ולוגה מבטיחים לאלבריך לשחרר אותו תמורת זהב הריין. אלבריך מסכים בלית ברירה. אך כאשר הם מבקשים גם את הטבעת, הוא אינו מוכן לוותר עליה. לאחר מאבק קצר מצליח ווטאן להסיר את הטבעת מאצבעו של אלבריך ולענוד אותה על שלו, לא לפני שאלבריך מקלל את הטבעת. אלבריך מטיל עליה קללה, שכל מי שאינו עונד את הטבעת ירצה אותה - וכל מי שיענוד אותה יהיה אומלל וימות מוות אל-טבעי. 
כאשר הענקים שבים, ווטאן עושה איתם עסקה חדשה. הם מוכנים לשחרר את פריאה, אם ווטאן יוכל לכסות את כל גופה בזהב. ווטאן מכסה אותה בכל הזהב של אלבריך ובעזרת קסדת הקסם, אך חריץ קטן של עינה עדיין גלוי. הענקים דורשים ממנו להסתיר את עינה בטבעת, אך ווטאן מסרב. 
או אז מגיעה ארדה, אלת האדמה, ומשכנעת את ווטאן להימנע מהקללה ולתת את הטבעת. "הישמר לך, ווטאן, הטבעת ארורה היא".
ווטאן מתרצה לבסוף, ומכסה את עינה של פריאה בטבעת. הענקים המרוצים מחלקים את השלל ביניהם שווה בשווה עד אשר הם מגיעים לטבעת. אז נוכח ווטאן בכוחה האמיתי של הקללה. פפנר חובט בפאזולט למוות ובורח עם כל השלל. עתה יכולים כל האלים להיכנס למשכנם החדש, ולהאלה, שבנו הענקים על פני קשת בענן שמתח עבורם דונר, אל הרעם.
ברקע מבכות בנות הריין את זהבן.
המסגד הגדול של פריז

המסגד הגדול של פריז (בצרפתית: Grande Mosquée de Paris) הוא המסגד הגדול ביותר בצרפת והשלישי בגודלו באירופה. הוא ממוקם ברובע החמישי של פריז.
באולם הגדול שבו יש מקום לאלף מתפללים ובנוסף, הוא כולל חדרי תפילה, ספרייה, חנות מתנות, מסעדה, בית קפה וגם חדר ללגימת תה עם נענע.
במעשה הקמתו ביטאה צרפת הכרת תודה לחיילים המוסלמים ששירתו בצבאה במלחמת העולם הראשונה נגד גרמניה ולכמאה אלף מהם שנהרגו בה.

היסטוריה

בחוק שחוקקה צרפת לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הקצתה צרפת סכום בסיס של 500 אלף פרנקים לפרויקט זה ומהגרים בעלי ידע מאלג'יריה ומרוקו נרתמו למלאכת הבנייה. סולטאן מרוקו כונן ווקף אסלאמי שליווה את תהליך ההקמה עד לסיום העבודות בקיץ 1926. אז ביום חמישי ה-15 ביולי (בלוח המוסלמי: ב-4 לחודש הראשון מוחרם שנת 1345) נערך טקס חנוכת המסגד בהשתתפות מוזמנים רבים ובנוכחות גסטון דומרג , הנשיא דאז של הרפובליקה השלישית של צרפת וגם בנוכחות הסולטאן דאז של מרוקו מאוולה יוסף בן חסן שהגיע בלוויית פמליה גדולה של מלומדים מארצו, והשייח' סופי אחמד אלעלווי ניהל את תפילת החנוכה. למחרת נישאה דרשת יום השישי הראשונה במסגד מפיו של אחמד סקריג', איש הלכה, היסטוריון וגם משורר, שחיבר בתי שיר לכבוד המסגד אשר נחקקו על גבי קירותיו.
המסגד הוקם על שטח בגודל 7500 מ"ר, שטח ששימש עד לשנת 1911 כבית חולים למעשי צדקה. צמוד למבנה המסגד ישנו גן המסגד שמשתרע על פני שטח 3500 מ"ר. מראה הגן מזכיר את גני ארמון אלהמברה ששימש את המלכים המוריים בגרנאדה שבספרד. צריח המסגד (המינרט) נישא לגובה 33 מטר.
באולם הכניסה יש מרפסות מקושטות בירוק ובמרכזו מזרקה מהודרת. דוכן הדרשן (המינבר) ניצב מימין לגומחה (קיבלה) שפונה למכה והוא הוענק למסגד על ידי פואד מלך מצרים.
מנהל המתחם מאז הקמתו היה סי קאדור בן גבריט, אשר שימש בתפקיד כ-30 שנה, עד מותו ב-1954.
צרפת נכבשה על ידי הצבא הגרמני וקמה בה ממשלה ששיתפה עמו פעולה ברדיפת היהודים והסגרתם. בעת הזו עשה בן גבריט (כך נטען) שימוש במתקני המסגד ובאמצעיו להסתרת הנרדפים, שמספרם נע בין 100 איש ל-1600. הוא גם סיפק להם תעודות כוזבות מצילות חיים. לאות הוקרה על פועלו זה העניקה לו ממשלת צרפת אות צלב לגיון הכבוד. מדינת ישראל שנצרכה להגיב לכך לא ראתה בו "חסיד אומות העולם" על שום העדר ראיות מטעמם של אנשים שהציל.
(במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן שצרפת של וישי שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית, מנהל המסגד סי קאדור בן גבריט הבריח למסגד כ-100 יהודים מאלג'יריה ומאירופה. הוא סיפק להם מחסה תעודות לידה מוסלמיות מזויפות, ובכך הצליח להגן עליהם מרדיפות הגרמנים.)
אנצ'ילדה

אנצ'ילדה (בספרדית: Enchilada) הוא מאכל מהמטבח המקסיקני. המאכל מורכב מטורטיית תירס מגולגלת ובתוכה מילוי במִגוון טעמים וסגנונות, כל גרסה ומרכיביה השונים. המילוי יכול להיות מורכב בשר בקר, בשר עוף, גבינה, שעועית מטוגנת, מאכלי ים, וירקות שונים.
הטורטייה הממולאת, נטבלת או מכוסה ברוטב אנצ'ילדה, כאשר מעל, נהוג לפזר בתור קישוט או להוספת טעם, שלל תוספות כגון גבינה, עירית קצוצה, בצל קצוץ, פלפל צ'ילי גרוס, כוסברה קצוצה, זיתים ועוד.

מִגוון וגרסאות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
נבחרת איראן בכדורגל

היסטוריה

איראן זכתה שלוש פעמים בגביע אסיה בשנים 1968 (בטורניר אותו אירחה), 1972 ו-1976 (בטורניר נוסף שאותו אירחה). איראן העפילה לראשונה למונדיאל 1978. בשלב הבתים של טורניר הגמר נוצחה על ידי הולנד 3-0, סיימה בתיקו 1-1 עם סקוטלנד, ונוצחה על ידי פרו 4-1. בכך סיימה במקום האחרון בבית. עשרים שנים לאחר מכן העפילה איראן בפעם השנייה למונדיאל 1998. בשלב הבתים של הטורניר הפסידה איראן ליוגוסלביה ולאחר מכן השיגה את ניצחונה היחיד בתולדותיה במסגרת המונדיאל, 1-2 על ארצות הברית. איראן סיימה את משחקיה בהפסד לגרמניה וסיימה במקום השלישי בשלב הבתים. במונדיאל 2006 איראן הפסידה בשלב הבתים למקסיקו ופורטוגל וסיימה בתיקו עם אנגולה, בעקבותיו סיימה במקום האחרון בבית. במונדיאל 2014 סיימה איראן בתיקו 0-0 עם ניגריה ולאחר מכן הפסידה לארגנטינה ולבוסניה הרצגובינה, ובכך סיימה שוב במקום האחרון בבית.
במשחקה הראשון במונדיאל 2018 ניצחה איראן את מרוקו 0-1, ובכך השיגה את ניצחונה השני בתולדותיה במונדיאל. במשחקה השני הפסידה איראן לספרד 1-0, ובמשחקה האחרון בשלב הבתים השיגה תיקו 1-1 מול אלופת אירופה, פורטוגל. למרות טורניר מוצלח יחסית, איראן סיימה במקום השלישי בבית ולא העפילה לשמינית הגמר.
Breathin

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי אריאנה גרנדה, סוואן קוטצ'ה, איליה סלמנזאדה ופיטר סוונסון. ניתוח השיר כמילים מדבר על איך הנשימה משפיעה כאשר אתה סובל מחרדה וזה מבוסס על חייה האמיתיים של גרנדה.
הסגנון אשר מאפיין את השיר הוא סגנון הדאנס-פופ.

וידאו קליפ

קליפ השיר בוים על ידי חנה לוקס דייוויס. הוא הופץ ב-7 בנובמבר 2018. נכון לפברואר 2019, מונה הצפיות שלו עומד על כ-91 מיליון צפיות. חלק מתוך הקליפ צולם בבר. בחלק מהקליפ היה שימוש במסך כחול.

הופעה

עם השיר הופיעה אריאנה גרנדה במסגרת סיבוב ההופעות הרביעי שלה, "The Sweetener Sessions".
אשכול פיס

אשכולות הפיס הוקמו כפרויקט משותף של משרד החינוך, מפעל הפיס ומרכז השלטון המקומי, ומהווים מרכז יישובי ללימודי מדע, טכנולוגיה ואמנות למען הקהילה כולה. קיימים בארץ למעלה מ-60 אשכולות, הצמודים כל אחד למוסד חינוכי. כל אחד מן האשכולות מפעיל תוכנית דומה בשעות היום עבור תלמידי בתי הספר, ותוכנית שונה בשעות אחר הצהריים בהתאם לקהל היעד בסביבתו הקרובה.
אשכולות הפיס בישראל נבנו באותה מתכונת (עם שינויים קלים עקב תנאים טופוגרפיים) וכוללים מעבדות וחדרי הכנה, כיתות מחשבים, אודיטוריום ומבואה. במקומות שבהם הוקצה תקציב נמוך יותר לבנייה, נבנה מבנה קטן יותר בלי אודיטוריום בשם "תפוח פיס".
האשכולות הראשונים שנבנו בארץ היו אשכול פיס רמת-גן ואשכול פיס רעננה, ואשכול פיס נס ציונה, המצוי בקריית החינוך גולדה מאיר. שלושת האשכולות נחנכו בשנת 1998.
עדו אייזנשטדט

עדו אייזנשטדט (נולד ב-25 במרץ 1984) הוא סייף ישראלי המתחרה בדקר. הוא חבר נבחרת ישראל והסגל המורחב של הוועד האולימפי באולימפיאדת לונדון, בשנת 2012. 
אייזנשטדט, המשתייך לקבוצת הפועל אשקלון, דורג ב-2011 במקום ה-68 בעולם בסבב ה-FIE.

ביוגרפיה

אייזנשטדט נולד וגדל בירושלים. בשנת 1997, כשהוא היה בן 13, הוא התחיל להתאמן בסיוף, אחרי התנסות קצרה בג'ודו. במקביל להיותו סייף משלים בנבחרת הדקר של ישראל, הוא שירת בצה"ל ואחר כך השלים תואר ראשון בתקשורת ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ותואר שני במנהל עסקים.
הוא התאמן במועדון סיוף הפועל אשקלון, התחתן ועבר לאירלנד לעבוד בחברת גוגל. מיד לאחר המעבר אירעה הפריצה המשמעותית בקריירה הספורטיבית שלו. ביוני 2011 הוא סיים במקום ה-22 במסגרת גביע העולם בברן ובכך למעשה זכה להכרה משמעותית בזירה הבינלאומית. באותה שנה,  ב-15 ביולי, המשיך אייזנשטדט את המגמה החיובית, ובמסגרת אליפות אירופה העפיל לחצי הגמר. למרות שגבר על יריבים מלטביה, אסטוניה, צרפת, טורקיה, בלארוס ואף הביס את אלוף העולם האיטלקי המכהן סטפנו קורצ'ו בתוצאה המרשימה 15:9, הוא דורג במקום ה-12 מכיוון שהפסיד בשמינית הגמר לסייף הפולני.
לאור השגיו באליפות אירופה הוא נכלל בסגל המורחב של הוועד האולימפי, אשר הקנה לו את הסיכוי להשתתף באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, אך בסופו של דבר הוא נותר מחוץ לסגל האולימפי.
בין הישגיו מדליות מגביעי עולם סטלייט קפריסין, אלוף המכביה 2009, וכן מקום ראשון בטורניר Carrickfergus Castle שנערך בשנת 2012.
גיטה שרובר

גיטה שרובר (8 באוגוסט 1917 - 11 ביוני 2004) הייתה נדבנית ישראלית ויקירת העיר ירושלים. באמצעות קרן גבריאל שרובר שהקימה נבנו בין היתר תיאטרון ירושלים, טיילת שרובר בירושלים ובית גבריאל על שפת הכנרת.

ביוגרפיה

גיטה שרובר נולדה ב-8 באוגוסט 1917 בריגה שבלטביה, בתם השנייה של בטי וליאופולד בלסון. כשהייתה בת שלוש, לאחר שחרור אביה מהכלא הסובייטי עברה המשפחה לברלין בירת גרמניה. היא ואחיה היו חברים תחילה במכבי צעיר ולאחר מכן בתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "הבונים" בקבוצתו של אנצו סרני. ב-1933 חזרו הוריה לריגה, שם נרצחו כשהנאצים הגיעו לעיר בשנת 1941. אחיה, פימה, עלה לארץ ישראל וגיטה יצאה להכשרה חקלאית בדנמרק.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם קבוצה של "הבונים" שהצטרפה לפלוגת הקיבוץ המאוחד "שער הנגב" בגדרה (לימים קיבוץ כפר סאלד), ונישאה לג'ורג' פאפה, חברהּ מהתנועה. כעבור זמן מה עבר הזוג לתל אביב. בשנת 1943 התנדבה גיטה לצבא הבריטי, הצטרפה לכוח העזר של הנשים בחיל האוויר המלכותי ושירתה בקהיר. בשנת 1945 נולד בנה היחיד גבריאל, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לירושלים. בתקופה בין 1945 ל-1948 פעלו גיטה וג'ורג' במאבק להקמת המדינה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1949 התגרשה מבעלה ג'ורג'.
בתחילת שנות החמישים הקימה גיטה עסק פרטי. ולטר איתן, מנכ"ל משרד החוץ, שכר את שירותיה ותפקידה היה ללוות אישים חשובים בעת ביקורם בארץ. בשנת 1954 פגשה את מיילס שרובר, איל-פלדה יהודי עשיר מוונצואלה, שהגיע לביקור בישראל כמלווה מטעם משרד החוץ. שנה אחר כך, ב-1955, נישאה לו והוא אימץ את בנה גבריאל. המשפחה חיה זמן מה בקראקס ובשנת 1958 חזרה לישראל. המשפחה גרה בוילה שרובר, בשכונת טלביה בירושלים. באותן שנים הייתה פעילה עם בעלה למען הקמת תיאטרון ירושלים. לאחר מות בעלה בשנת 1976 המשיכה גיטה לנהל את וילה שרובר ולארח בה רבים מנכבדי העולם. בשנת 1988 נפטר בנה גבריאל ממחלת האיידס ומאז פעלה רבות להנצחת שמו, באמצעות קרן גבריאל שרובר. היא פיקחה על עבודות הקמת בית גבריאל שעל שפת הכנרת, שבו לפי רצונה היה אמור להיחתם הסכם השלום בין ישראל לסוריה.
בשנת 1995 החליטה קרן גבריאל שרובר להעניק את "פרס גבריאל לשלום". בשנה זו הוא ניתן לאליקים רובינשטיין, מי שהיה ראש משלחת ישראל לשיחות השלום עם ירדן ולד"ר פאיז א-טראונה, שהיה ראש משלחת ירדן לשיחות השלום עם ישראל. בשנת 1996 הוענק הפרס לג'ורג' שולץ, וורן כריסטופר וג'יימס בייקר, על תרומתם להסכם השלום בין ישראל לירדן וכהכרת תודה לארצות הברית.
בשנת 1997 הוענק לגיטה שרובר אות יקיר ירושלים, אשר הוענק לבעלה מיילס בשנת 1975.
שרובר נקברה בהר המנוחות בירושלים.