קרב גרניקוס

רקע

הלחימה באסיה הקטנה החלה עוד לפני פלישת אלכסנדר אליה, ואף לפני עלייתו למלוכה. כבר בשנת 336 לפנה"ס שלח אביו פיליפוס את פרמניון בראש צבא בן 10,000 חיילים לבסס ראש גשר באזור. הצלחתו של פרמניון הייתה חלקית, וממנון, גנרל יווני בשירות הפרסים, הצליח להביסו בקרב מגנסיה על המאינאדרוס ולבלום את התקדמותו לפנים היבשת. למרות כישלונות אלה הצליח פרמניון במשימתו העיקרית לבסס ראש גשר קטן שהבטיח את הנחיתה העתידה לבוא. סביר שצבאו של פרמניון חזר למוקדון בעקבות רציחת פיליפוס.
פעולתו היעילה של פרמניון מנעה, ככל הנראה חוף ידידותי מהפרסים, ובכך הייתה עיקר הצלחתו. אוניות קרב עתיקות לא יכלו להישאר בים יותר מיממה או שתיים לכל היותר כי לא הייתה להן אפשרות לקחת איתן מים. לכן, חוף ידידותי היה חיוני ביותר לפעילות ימית כלשהי. הנמל הידידותי הקרוב ביותר היה בלמפסקוס (Lampsacus) וזה היה רחוק מדי.
אלכסנדר הגדול, שירש את אביו בשנת 336 לפנה"ס, עסק בשנתיים הראשונות לשלטונו בדיכוי התקוממויות בבלקן וביוון. בשנת 334 לפנה"ס חש בטוח דיו לממש את חזון אביו ולפלוש לאימפריה הפרסית. כשנודע לארסיטס, הסטרפ של פריגיה הלספונטינית, על דבר הפלישה, ביקש עזרה מהסטרפים הנוספים של אסיה הקטנה. הגייסות הפרסיים התכנסו בזליה והמפקדים הפרסים הבכירים קיימו מועצת מלחמה במקום.
ממנון יעץ לנקוט באסטרטגיה של אדמה חרוכה: להשמיד יבולים, לשרוף כפרים ולהימנע מקרב סדור. עצתו התבססה על ידיעות מודיעיניות שמצבו הכלכלי של אלכסנדר בכי רע והוא סובל מהיעדר אספקה, כך שיתקשה להמשיך בפלישה אם לא יצליח לכפות קרב מהיר על הפרסים. לפי עצת ממנון, בעוד אלכסנדר מסתבך בלחימה חסרת תועלת על אדמת אסיה הקטנה, יגייסו הפרסים את ציים החזק ויפלשו ליוון גופא. ואולם הסטרפים וארסיטס בראשם, שאת הטריטוריה שלהם הציע ממנון להשמיד, סירבו לעצתו בטענה שמדובר בפחדנות, ודחו את הסבריו. במקום זאת הם העדיפו לצאת לקראת אלכסנדר בקרב סדור.
כדי ליישם את החלטתם, החליטו הפרסים לבחור בשדה קרב שיתאים באופן הטוב ביותר לצבאם. הם ידעו שאלכסנדר נהנה מיתרון בחיל רגלים כבד, ולכן העדיפו להילחם באזור קשה למעבר, שבו יתקשה הפלנקס המוקדוני המסורבל לתמרן. כך נפלה בחירתם להילחם על גדות הנהר גרניקוס.

פריסת הכוחות

אלכסנדר פרס את צבאו בהתאם למקובל: פרשים וכוחות קלים באגפים, ופלנקס במרכז. אלכסנדר עצמו הוצב יחד עם ההטיירוי באגף הימני היוקרתי ואילו פרמניון והפרשים התסלים באגף השמאלי. הפרסים פרסו את צבאם באופן שונה. הם הציבו את פרשיהם סמוך לגדת הנהר ואת חיל הרגלים הכבד (שכירי החרב היוונים) מיקמו מאחרי הפרשים. המיקום של הרגלים הפרסים הקלים אינו ידוע. בדיעבד נמתחה ביקורת על דרך הפריסה של הצבא הפרסי, משום שהיא הגבילה את יכולת התמרון של הפרשים, וגרמה לכך שכוחות החי"ר, הניידים פחות, לא מילאו תפקיד פעיל במהלך הקרב. יחד עם זאת, הפריסה הפרסית לא הייתה שגויה בהכרח, בהתחשב ביתרון המספרי הגדול של הפרשים הפרסים על יריביהם בצד המוקדוני.
המקורות חלוקים בעדויותיהם לגבי המהלך הבא של אלכסנדר. לפי אריאנוס, פרמניון הציע לדחות את הקרב בגלל תנאי השטח הנחותים. משלא עזרו טיעוניו הלוגיים גייס לטובתו אף את הפן הדתי בציינו שהמוקדונים לא נוהגים להילחם בחודש דאיסוס (מאי). אלכסנדר קבע חוק אד הוק שחודש דאיסוס חל במועד אחר ובחר להסתער מיד. דיודורוס לעומתו טוען כי אלכסנדר שמע לעצתו של פרמניון, הקים מחנה למשך הלילה ותקף רק למחרת. הגרסה של אריאנוס, שנתמכת גם על ידי פלוטרכוס נחשבת באופן כללי לאמינה יותר ואילו לדיודורוס לא יצא מוניטין טוב. לכן, העמדה המקובלת יותר במחקר היא של אריאנוס.
קיימת טענה שההבדלים בתיאור הקרב במקורות העתיקים נובעים לא רק מבלבול של דיודורוס, אלא ייתכן שקרב גרניקוס ארך למעשה יומיים, ובמסגרתו התנהלו שני קרבות שונים: ביום הראשון נכשל הניסיון של צבאו של אלכסנדר לחצות את הנהר, ורק למחרת עם שחר הצליח אלכסנדר לצלוח את הנהר בנקודה אחרת ולהפתיע את הפרסים. לפי תאוריה זו הפיקוד הפרסי נאלץ לשלוח בחופזה את הפרשים שלו קדימה, כדי לבלום את צליחת הנהר השנייה על ידי כוחותיו של אלכסנדר, וזה מסביר מדוע דווקא הפרשים הוצבו בחזית ואילו חיל הרגלים (כולל שכירי החרב היווניים) הושאר בעורף, ולא מילא תפקיד משמעותי במהלך הקרב. היה הרבה יותר הגיוני מצד הפרסים להציב את הרגלים הכבדים שלהם בחזית, כדי למנוע את צליחת הנהר על ידי הצבא המוקדוני. טענה זו, שפיטר גרין הוא המצדד העיקרי בה, איננה מקובלת על מרבית החוקרים.

הסתערות הפרשים

הקרב החל בהמתנה על גדות הנהר, כשאף צד לא רצה לקחת את היוזמה, לחצות את הנהר ולתקוף את הגדה הנגדית התלולה. בסופו של דבר, הורה אלכסנדר לאמינטס בנו של ארהבאוס, שפיקד על הכוחות הקלים בצירוף יחידת פרשים כבדים באגפו הימני (הדרומי) לתקוף את הפרסים. הפרסים נכנסו לנהר לקבל את פניהם והתפתח קרב קשה. בקרב זה ספגו פרשיו הקלים של אמינטס אבדות משמעותיות מהפרסים שהיו חמושים טוב יותר וגם קיבלו תגבורות מיחידות שכנות. גם קרקעית הנהר החלקה הפריעה לכוחות המוקדונים בהתקפתם. ההתקפה נבלמה לחלוטין והיחידות המוקדוניות היו במצב קשה. יחד עם זאת, קורבנם לא היה לשווא. יחידות הפרשים הפרסיות באגף השמאלי של צבאם נשאבו לקרב, ובכך פינו מקום להתקפה העיקרית, שהונחתה על ידי הפרשים הכבדים המקדוניים בפיקודו של אלכסנדר.
בשלב זה, כשהפרשים הפרסיים היו עסוקים בהדיפת התקפתו של אמינטס ושורותיהם התבלבלו, הוביל אלכסנדר את עיקר כוח ההטיירוי להתקפה על הפרסים. הפרשים הפרסים הגיבו בהתקפת נגד וספיתרידטס יחד עם כ-40 אצילים פרסיים בכירים ופרשים נוספים התנגשו בעוצמה רבה בכוחו של אלכסנדר. התפתח קרב קשה שבמהלכו הפרסים ניסו להרוג את אלכסנדר, שבלט בגלל קסדתו המעוטרת בנוצות לבנות גדולות. המקורות מוסרים שתי גרסאות שונות לגבי תקרית זו. לפי דיודורוס ספיתרידטס, מפקד הפרשים מהירקניה, הטיל על אלכסנדר כידון שלא חדר את שריונו, ואלכסנדר הרג אותו עם רומחו, אך אחיו, רוסאקס, הצליח להנחית מכה חזקה על קסדתו. הקסדה נשברה ואלכסנדר נפצע קל, אך המכה הממה אותו והוא נפל מהסוס. רוסאקס הרים את ידו כמו להנחית עליו את מכת המוות, אך קלייטוס השחור הצליח לגדוע אותה בטרם הספיק לפגוע באלכסנדר. לפי אריאנוס מיתרידטס, סטראפ איוניה, הוא שהטיל את הכידון באלכסנדר ואילו ספיתרידטס הוא שביקע את קסדתו. לפי פלוטרכוס, ספיתרידטס הוא זה שהלם בקסדתו של אלכסנדר ואילו רוסאקס ניסה להרוג אותו, לפני שקלייטוס הרג אותו. בכל מקרה, התוצאה הייתה זהה: אלכסנדר נפצע קל בלבד וניצל מהנסיונות להורגו.
חרף מותו של מיתרידטס, יחידתו נערכה בצורת טריז וניסתה להדוף את הפרשים המוקדונים. גם יחידות הפרשים האחרות המשיכו במאבק עיקש, אך החימוש הטוב יותר של הפרשים המוקדונים, שריונם הכבד ובעיקר רמחיהם הארוכים הכריעו את הכף לטובתם, והפרשים באגף השמאלי (הדרומי) של הצבא הפרסי החלו לסגת. מותם של רבים מהמפקדים הבכירים של הפרשים, חלקם בהתקפה על אלכסנדר, וחלקם בלחימה נגד יחידות הפרשים האחרות של צבאו, פגע אף הוא בלכידות הכוחות הפרסיים ובמוראל לוחמיהם. בסופו של דבר החל האגף הפרסי השמאלי להתמוטט.
בינתיים נכנס הפלנקס המוקדוני לנהר והחל לחצות אותו. הפרשים הפרסיים במרכז ניסו לעכב אותו עם מטר כידונים וחצים, אך לא הצליחו לבלום את התקדמותו. כשהפלנקס הגיע לגדה השנייה, לא נותרה לפרשים ברירה והם נאלצו לסגת מפניו. תיאורי הלחימה בחלק הצפוני של שדה הקרב לוקים בחסר. ידוע שהייתה לחימה באגף זה, אך אין פרטים מדויקים אודותיה.
ההתמוטטות האגף הפרסי השמאלי ונסיגת הפרשים במרכז השפיעה גם על הפרשים באגף הימני (הצפוני) וכל הפרשים הפרסיים שנותרו בחיים החלו לסגת, כשהם מותירים את שכירי החרב היוונים חשופים להתקפה משולבת של חיל רגלים ופרשים מוקדונים.

השמדת שכירי החרב

שכירי החרב היוונים מצאו עצמם במצב חסר תקווה, ולכן ביקשו להיכנע והציעו לעבור לשירותו של אלכסנדר במקום לשרת את המלך הפרסי, מנהג שהיה מקובל למדי בעת העתיקה, אך אלכסנדר סירב לקבל את הצעת שכירי החרב והורה להסתער עליהם. יש לזכור, שהפלישה לאימפריה הפרסית הוצגה כמלחמת קודש פאן הלנית נגד פרס, שנועדה לנקום בפרסים על פלישתם ליוון 150 שנה קודם לכן ועל החרבת אתונה ודלפי. אלכסנדר ביקש להעביר מסר ברור, שהוא רואה בכל היוונים הנלחמים לצד הפרסים בוגדים, ובכוונתו להתייחס אליהם בהתאם.
שכירי החרב נסוגו לקרקע גבוהה, כדי להיטיב להתגונן, אך גורלם נחרץ. פלנקס מוקדוני תקף אותם מחזיתם, והפרשים תקפו אותם מהאגפים ומהעורף. למרות זאת, המשיכו שכירי החרב להילחם בעוז, והסבו אבידות ניכרות לצבאו של אלכסנדר לפני שהתנגדותם נשברה. רק כ-2,000 מתוך 5,000 או 6,000 שכירי החרב נותרו בחיים בתום הקרב, והם נשלחו לשרת כעבדים במכרות הכסף של מוקדון בתראקיה.

אבדות

האבדות הפרסיות כפי שמתוארות במקורות יווניים כוללות בין 1,000‏ ל-2,500‏פרשים הרוגים. סך כל שיעור האבדות הפרסיות מתוך סך הפרשים שהיו להם מהווה כ-10 עד 20%, מה שסביר לקרבות התקופה, אם כי בהתחשב בכך שהם נסוגו משדה הקרב ייתכן שאבדותיהם היו קלות יותר. יחד עם זאת, האבדות שסבלה הקצונה הבכירה הן כבדות מאוד. תשעה מתוך 14 הקצינים הבכירים נהרגו וככל הנראה היה זה אחד הגורמים לתבוסת הפרסים.
מתוך 5,000 - 6,000 שכירי חרב יוונים, כ-2,000 נפלו בשבי וכ-3,000 - 4,000 נהרגו או נפצעו פצעים קשים. בהתחשב בעובדה שהם כותרו ולא יכלו להימלט משדה הקרב, המספר הזה נראה סביר. אין מידע לגבי אבדות חיל הרגלים הפרסי הקל.
האבדות המוקדוניות קלות בהרבה. אריאנוס שהסתמך על תלמי מדבר על 25 היטיירוי, 60 פרשים נוספים ו-30 רגלים הרוגים. פלוטרכוס, שהסתמך על אריסטובולוס מקסנדריה, מזכיר רק 25 פרשים (ככל הנראה הזכיר רק את ההטיירוי) ו-9 רגלים ויוסטינוס מעגל את המספר ל-120 פרשים הרוגים. יוסינוס חוזר על הערכתו של פלוטרכוס לגבי אבדות חיל הרגלים ומציין 9 הרוגים בלבד.
קשה להעריך במדויק את האבדות הפרסיות, אם כי ככל הנראה כל שכירי החרב היווניים שהשתתפו בקרב נהרגו או נפלו בשבי. לגבי האבדות המוקדוניות יש לחוקרים הערכה יותר מדויקת. ניקולס האמונד, אחד ההיסטוריונים החשובים לתקופה זו, תמך במאמרו משנת 1989‏ במספרים שצוינו אצל אריאנוס, שנחשב בדרך כלל למקור אמין, ביחס לאבידות צבאו של אלכסנדר. האמונד טען שתלמי (אחד המקורות של אריאנוס) הסתמך על יומן המלך ועל כן המספרים בהם הוא נוקב מדויקים. יתרה מכך, האמונד טוען שכלי הנשק הטובים יותר של המוקדונים הקנו להם יתרון ברור על פני היריבים הפרסיים שהיו מוגנים בשריון קל יותר וכלי הנשק שלהם היו פחות טובים. לכן, הוא מסיק שהפער הגדול בין אבדות הצדדים היריבים הוא סביר. כמו כן, יצירת פסלים להטיירוי שנהרגו בקרב מחזקת את הטענה שמספר האבדות המצוין במקורות לא הוקטן בכוונה. יחד עם זאת, ייתכן שבכל זאת יחס האבדות היה נמוך יותר ממה שמופיע במקורות העתיקים.

תעמולה וחלוקת השלל

אף על פי שמדובר באחד הקרבות הקטנים שבהם נלחם אלכסנדר על אדמת האימפריה הפרסית, נעשה מאמץ תעמולתי גדול לפאר את גודל הניצחון. לצורך כך, נקט אלכסנדר לאחר הקרב מספר יוזמות ייחודיות שנועדו לפאר את הניצחון הראשון על אדמת האימפריה הפרסית.
נאספו 300 מערכות נשק פרסיות שכללו שריונות, מגנים, חרבות, חניתות וכיוצא באלה ונשלחו לפרתנון באתונה עם הקדש "Ἀλέξανδρος Φιλίππου καὶ οἱ Ἕλληνες, πλὴν Λακεδαιμονίων, ἀπὸ τῶν βαρβάρων τῶν τὴν Ἀσίαν κατοικούντων" (מאלכסנדר, בנו של פיליפוס, והיוונים, למעט הלאקדמונים [ספרטנים] מברברים דרי אסיה). כמו כן הורה אלכסנדר להקים 25 פסלי ארד בדיון, מוקדון (כיום ביוון) לכבודם של 25 פרשי ההטיירוי שנהרגו בקרב. כמו כן, הוסיף פסל בדמותו כדי לציין את תפקידו בקרב. אלכסנדר לא חזר על מעשה זה אחרי ניצחונות אחרים.
הפצועים זכו לטיפול נאה ומשפחות ההרוגים קיבלו פטור ממסים ופטור משירות צבאי. גם הפרסים ההרוגים זכו להלוויה מכובדת. בדים יקרי ערך, גביעי שתייה יקרים וכיוצא באלה נשלחו לאולימפיאס, אמו של אלכסנדר.