שלמה דב גויטיין

שלמה דב (פְרִיץ) גוֹיטיין (Goitein; ד' בניסן תר"ס, 3 באפריל 1900, בּוּרְגְקוּנְשְטַאדט, פרנקוניה, בוואריה, גרמניה – ט"ו בשבט תשמ"ה, 6 בפברואר 1985, פרינסטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית) היה היסטוריון של המזרח התיכון, מגדולי ההיסטוריונים של תולדות היהודים בארצות האסלאם וגדול ההיסטוריונים של הגניזה הקהירית. מחקרו, פרט לגניזה, התמקד בעיקר בראשית האסלאם, במגעים בין היהדות לאסלאם, וביהדות תימן.

חייו ופועלו

גויטיין נולד בעיירה בּוּרְגְקוּנְשְטַאדט (Burgkunstadt) שבבוואריה, בדרום גרמניה, למשפחת רבנים (אבי-סבו היה ברוך גויטיין, בעמח"ס "כסף נבחר"), ליחזקאל ופרידה, הצעיר מבין שלושת בניהם. אביו, הרב יחזקאל (אדוארד) גויטיין, שימש רב המחוז וכמנהיג הקהילה המקומית והלך לעולמו כשבנו שלמה היה בן 14. גויטיין קיבל חינוך תלמודי וחילוני ושר במקהלה הקתולית של העיירה. בצעירותו עבר לפרנקפורט, שבה למד בגימנסיה, בעודו ממשיך בלימודיו התורניים בעזרת מורה פרטי. בשנים 1918 עד 1923 למד לשון ערבית ואסלאם באוניברסיטת פרנקפורט, ושם הגיש את עבודת הדוקטור שלו, בהדרכת פרופ' יוסף הורוביץ, בנושא "התפילה באסלאם". במקביל למד תלמוד אצל הרב יעקב פוזן. הוא הושפע מהספרים "תרבות הרנסאנס באיטליה" של יעקב בורקהרדט, "על הים התיכון" של אמיל לודוויג ו"שקיעת המערב" של אוסוואלד שפנגלר. בתקופת לימודיו האקדמיים היה פעיל בתנועת נוער ומנהיגה של קבוצה ציונית.
בספטמבר 1923 הפליג גויטיין באונייה מטרייסטה לארץ ישראל ביחד עם חברו גרשום שלום, והגיע לאלכסנדריה ומשם לחיפה. הוא השתלב כמורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולימד בו משנת עלייתו ועד 1927. במקביל ניסה להשתלב בתחום המחזאות, ואף פרסם כמה מחזות, בהם "פולצלינה" (1927), המספר על יהודייה שמתה על קידוש השם ב-1171. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הרבה לפרסם בכתבי עת ובעיתונים בישראל שירים וסיפורים, (בשמות עט שונים), כמו גם ביקורות ספרות, תיאטרון, מוזיקה ופובליציסטיקה. אולם כשפתחה האוניברסיטה העברית את שעריה, ב-1925, הציע לו י"ל מאגנס להצטרף לסגל ההוראה. גויטיין נענה, וב-1928 היה למרצה הראשון באוניברסיטה שלימד לימודים אסלאמיים במסגרת המכון למדעי המזרח, שהוא היה ממקימיו. באותה עת חקר את הדיאלקט הערבי של יהודי תימן, את אורחות חייהם, וההיסטוריה שלהם; מחקריו היו בעלי אופי אנתרופולוגי. בשנים 1929-1933 שיתף והשתתף במחקריו של האנתרופולוג בעל השם אריך בראואר, שאסף באותה תקופה חומר עבור ספרו על האתנוגרפיה של יהדות תימן. מחקרו צבר תאוצה עם גל העלייה הגדול לאחר קום המדינה. גויטיין פרסם מחקרים רבים על יהדות תימן, והוא נחשב לאחד מבכירי החוקרים של יהדות זו. ב-1949 אף טס לתימן.
בשנת 1929 נישא לתרזה לבית גוטליב. לזוג נולדו איילה גורדון, שייסדה את אגף הנוער במוזיאון ישראל, עפרה ואילון.
כתב מחקרים רבים על מקורות האסלאם. ב-1929 פרסם מחקר על מקור חודש הרמדאן. ספריו Studies in Islamic Literature‏ (1966) ו"האסלאם של מוחמד - כיצד התהוותה דת חדשה בצל היהדות" (1957). כתב את הערך "ירושלים" באנציקלופדיה של האסלאם.
ב-1936 ראה אור בעריכתו הספר "אנסאב אלאשראף" (ייחוסי הנדיבים) מאת ההיסטוריון אלבלאדירי. גויטיין תרגם את תשובות אברהם בן רמב"ם ואת הספר "מסעות חבשוש" מערבית-יהודית לעברית.
בהמשך כיהן במשך שנים רבות כראש הקתדרה לערבית באוניברסיטה וכראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה. ב-1949 היה ממייסדי החברה המזרחית הישראלית, וכיהן כנשיאה הראשון.
בין השנים 1938 ו-1948 שימש מפקח על לימודי העברית והיהדות בבתי הספר התיכוניים מטעם משרד החינוך הארצישראלי (המנדטורי), ובמסגרת זו פיקח על מחנכים יהודים וערבים. כחלק מהיותו איש חינוך, הוא פרסם ספרים על הוראת העברית והתנ"ך. ב-1945 יצא לאור ספרו "על הוראת הערבית"; גויטיין סבר שלימוד הערבית הוא חלק מהציונות ומהשיבה אל המזרח. ב-1955 פרסם את הספר "יהודים וערבים". ב-1958 התפרסם ספרו "הוראת התנ"ך". הוא ייסד את "המועצה לתרבות הדיבור", משסבר שעל העברית להיות קרובה יותר לערבית. ב-1961 פרסם את המאמר "על הלאומיות הערבית", שבו המליץ לפתור את קיפאון המלחמה הקרה על ידי יצירת כוח עולמי שלישי, שיורכב מאירופה המערבית ומהארצות הגובלות במזרח התיכון. ב-1969 הגה רעיון של פדרציה בין ישראל, לבנון ופלסטין.
ב-1948 החל לחקור את גניזת קהיר כשסקר כתבי יד בבודפשט. אולם הוא החל להקדיש עצמו לכך רק בראשית שנות החמישים, כשחקר באוקספורד ובקיימברידג' תעודות מהגניזה שעסקו בסחר היהודים בהודו. הוא שקד על עריכת קובץ מסמכים בשם "ספר הודו", שיועד לפרסום; הוא לא סיים את הקובץ, אך חלק ממנו ראה אור בספרו "מכתבים של סוחרים יהודים ימי-ביניימים". משהזמינו פון גרונבאום (Gustave E. von Grunebaum) לכתוב ספר על החברה של הגניזה להוצאת אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, נטש את חקר הודו והקדיש עצמו לחקר הגניזה. בהתאם לצוואתו, תלמידו מרדכי עקיבא פרידמן השלים את הספר והוא ראה אור בשנת 2007. גויטיין החל לפרסם את מחקריו על הגניזה בשנת 1960.
ההיסטוריון הצרפתי החשוב פרנאן ברודל הזמין את גויטיין לפריז לעסוק במחקר ללא חובות הוראה וגויטיין סירב לכך. אחר-כך, בשנת 1957, בהיותו בשנת שבתון, משקיבל הצעה דומה באוניברסיטת פנסילבניה, עזב גויטיין את ישראל לארצות הברית, לקתדרה ללימודים ערביים של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה. לאחר שנים ארוכות בפילדלפיה, עבר ב-1971 לבית הספר ללימודי היסטוריה במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי, ועסק בחקר הגניזה הקהירית, שהוא גדול חוקריה עד היום. ב-6 בפברואר 1985 נפטר גויטיין בביתו שבפרינסטון, והוא בן 85.
על שמו קרוי פרס לחוקרים מצטיינים מטעם המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.

מחקרי הגניזה

גויטיין חקר שלוש מאות שנים של הגניזה, הוא גילה בקיאות הן בעולם היהדות והן בעולם האסלאם לדורותיהם, וחקר את יחסי הגומלין ביניהם. חקר הגניזה שלו הביא לראייה חדשה של תולדות עם ישראל בימי הביניים, ומחקרו האיר גם את קורות הנעשה באגן הים התיכון בפרק זמן זה. גויטיין היה גם מבכירי חוקרי יהדות תימן, מורשתה הרוחנית, לשונה, תרבותה ותולדותיה. במחקריו הסתמך על מקורות בכתב ומקורות בעל פה.

דברי הערכה

דוד איילון אמר על שלמה דוב גויטיין: "פרופ' שלמה דב גויטיין הוא אחד מגדולי חוקרי תולדות האסלאם ותולדות היהודים בימינו. מאז גולדציהר לא קם היסטוריון אשר ידו רב לו באסלאם וביהדות גם יחד כמוהו". וכן: "גולת הכותרת של יצירתו המדעית של גויטיין הוא חקר הגניזה... רבים לפניו עסקו בגניזה הקהירית, אך הוא היה הראשון אשר טיפל בה בצורה כה שיטתית, מעמיקה וממצה כשבידיו כל הכלים וכל הכישורים הדרושים לכך." וכן: "מהווים מחקריו בתולדות היהודים בארצות האסלאם נקודת מפנה בשטח זה. יתר על כן: למסקנות מחקרו על היהודים השלכות מרחיקות לכת על חקר האסלאם בכלל." יהושע פראוור כתב עליו: "הקים מהמסד עד הטפחות, בניין פאר של קהילות ישראל שחיו שלוש מאות שנה ומעלה בצל חצי הסהר מגיברלטר במערב ולארכה של צפון אפריקה ועד למבואות הודו רבתי". יואל קרמר כתב עליו: "ספרו הגדול שהיה לקלאסיקה היה בבחינת הצבת ההיסטוריה היהודית במסגרת גאופוליטית ותרבותית שונה; בקשת זהות חדשה ומקום הולם יותר לישראל בין האומות." שלמה מורג כתב: "שני התחומים החשובים אשר עסק בהם, ואשר מחקריו שינו את פניהם מן הקצה והקימו בהם מפעלות עתירי ממדים: חקר יהודי תימן וחקר הגניזה." יורם ארדר אמר עליו: "הוא הבכיר בחוקרי הגניזה". וכן: "פרופסור שלמה דוב גויטיין, החוקר הבולט ביותר בימים ההם בחקר תולדות היהודים בארצות ערב." חוה לצרוס יפה כתבה עליו: "פועלו המדעי המקיף, אשר הגיע לשיאו ולייחודו בהפיכת חקר הגניזה הקהירית לדיסציפלינה מקצועית עצמאית הן במסגרת חקר תולדות עם ישראל והן במסגרת חקר תולדות האסלאם."

חברה ים-תיכונית

חקר הגניזה הקהירית של גויטיין התפרסם בסדרת ספרים בת חמישה כרכים בשם: "Mediterranean Society" (וכרך ששי נוסף, שהוא מפתח לחמשת הכרכים הקודמים, יצא לאחר מותו של גויטיין, יחד עם פולה סנדרס). מחקר זה הוא חלוצי בתחום הגניזה הקהירית, שנחקרה אך מעט עד פרסומו, והוא היצירה מעמיקה והמקיפה ביותר על הגניזה הקהירית. סדרת הספרים היא סקירה כללית של ההיסטוריה של היהודים בארצות הים התיכון בין המאה ה-11 למאה ה-13. הסדרה מציגה את חייהם היומיומיים של אותם יהודים, ובייחוד במצרים, על רקע הארצות, העמים והדתות (מוסלמים ונוצרים) שבהם חיו. הכרך הראשון עוסק בחיי הכלכלה של החברה הים-תיכונית של אותם ימים. הכרך השני עוסק בארגון הקהילתי והכרך השלישי בארגון המשפחתי. הכרך הרביעי עוסק בחיי היום-יום - תנאי דיור, ביגוד, אביזרים ביתיים, תזונה וכיוצא בזה, ואילו הכרך החמישי עוסק במנהגיהם ובגישותיהם לחיים של מושאי מחקרו. בספר הוא מנתח את "הגניזה ההיסטורית", שהיא חלק מהגניזה הקהירית המונה כחמישה עשר אלף דפים (מתוך כשלוש מאות אלף דפי הגניזה) ובהם תעודות קהילתיות, כתבי סוחרים ומכתבים פרטיים. סדרת הספרים יצאה גם במהדורה מקוצרת, כספר אחד, בשנת 1999, בעריכתו של פרופ' יעקב לסנר. המהדורה המקוצרת תורגמה לאיטלקית, בשנת 2002; ולעברית, בהוצאת ידיעות אחרונות, בשנת 2005.