קפיצות סקי

קפיצות סקי הוא ענף ספורט חורף, שבו הקופץ צובר מהירות בגלישה במורד מקפצה ומקצה המקפצה הוא מנתר במורד גבעה מושלגת. תוצאות הקפיצה הן שקלול של המרחק אליו הגיע הקופץ וציוני שופטים שמדרגים את סגנון הקפיצה שלו בטווח שבין 1 ל-20. מגלשי הסקי בשימוש בקפיצות הם רחבים וארוכים, בעלי צדדים מקבילים.
ענף הספורט הזה פופולרי במיוחד בסקנדינביה (בייחוד בפינלנד ובנורווגיה), בגרמניה, באוסטריה, בפולין, בסלובניה, בצ'כיה ועוד. בשנים האחרונות יש עליה בפופולריות של הספורט גם במדינות ברית המועצות לשעבר כגון רוסיה, אוקראינה ובלארוס. מחוץ לאירופה הספורט פופולרי ביפן ובשנים האחרונות ניתן לראות גם קופצים מארצות הברית ומקנדה.
אירועי הגביע העולמי בקפיצות סקי מאורגנים על ידי פדרציית הסקי הבינלאומית. בנוסף לגביע העולמי הפדרציה מארגנת גם את אירועי הגביע הקונטיננטלי לגברים, ובשנים האחרונות החלו לארגן גם תחרויות גביע קונטיננטלי לנשים. ישנם שלושה סוגים של גבעות מהן קופצים: "גבעה נורמלית", "גבעה גדולה" ו"תעופת סקי". שני האחרונים משמשים בגביע העולם בעוד שבגביע הקונטיננטלי משתמשים ב"גבעה נורמלית" וב"גבעה גדולה".

היסטוריה של קפיצות הסקי

סונדרה נורהיים מנורווגיה נחשב כמייסד הענף. ב-1860 הוא קפץ עם המגלשיים שלו למרחק 30 מטרים. שנתיים מאוחר יותר כבר נערכה תחרות קפיצות הסקי הראשונה בנורווגיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה החל הענף להתפתח כאשר קופצים נורווגים הציגו סגנון קפיצה בו הגוף מוטה קדימה כדי לשפר את האווירודינמיות. בזכות הסגנון החדש היה הקופץ האוסטרי סיפ בראדל לראשון שחצה את קו 100 המטרים בשנת 1936. הספורט הוסיף להתפתח ולצבור תאוצה אבל רק בשנת 1985 הוצגה לראשונה הקפיצה בסגנון ה-V (על ידי השוודי יאן בוקלב) בו הקופץ יוצר את האות V בעזרת המגלשיים שלו. הסגנון החדש הוכר כאווירודינמי יותר מהסגנון בו המגלשיים היו צמודים ומאז זהו הסגנון המקובל בקרב הקופצים.
עד לשנים האחרונות הורשו רק גברים להתחרות בענף. תחרויות לנשים החלו מסוף שנות התשעים, ובשנת 2009 הוכנס לראשונה ענף קפיצות-הסקי לנשים לתוכנית אליפות העולם. עם זאת, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לא לכלל מקצים לנשים בענף זה באולימפיאדת ונקובר ב-2010, החלטה שספגה ביקורת רבה ועתירה נגדה אף הוגשה לבית המשפט העליון של קנדה. לבסוף מקצי קפיצה לנשים נכנסו לתוכנית האולימפית ב-2014 באולימפיאדת סוצ'י.

ציוד ותקנות

הקפיצות מתבצעות עם מגלשיים ייחודיים, ארוכים מאוד ורחבים. הקופצים לובשים חליפות מיוחדות שעוזרות להקטין את הגרר ועל ידי כך להאריך את משך השהיה באוויר. בנוסף מחויבים הקופצים לחבוש קסדה ומשקפי רוח.
על מנת להקטין את התלות בציוד, קבעה פדרציית הסקי תקנות שמגבילות את רוחב החליפה המותר, וכן הגבילה את אורך מגלשי הסקי לעד -146% מגובהו של הקופץ. קופץ שציודו חורג מהתקנות נפסל מיידית לאותה תחרות.
אחת הבעיות העיקריות בספורט זה היא הנטייה לאנורקסיה בקרב חלק מהקופצים. בשל קיומו של יחס ישיר בין משקל הגוף לבין מרחק הקפיצה הגיעו ספורטאים רבים למצב של תת-משקל על מנת לשפר את ביצועיהם. לקראת עונת 2005 פירסמה פדרציית הסקי תקנות חדשות על פיהן קופצים בתת-משקל לא יוכלו להשתמש במגלשי סקי באורך המתאים להם ויאלצו להשתמש במגלשיים קצרים יותר, מה שיפגע בביצועיהם ויעודד אותם לעלות למשקל תקין. הקופץ הנורווגי סיגורד פטרסן הוא דוגמה טובה. פטרסן סיים במקום הרביעי בגביע העולם ב-2004 ואף זכה בטורניר "ארבע הגבעות", אולם בעונת 2005 נאלץ לקצר את מגלשי הסקי שלו בעקבות התקנות החדשות וסיים את העונה במקום ה-20 בלבד בגביע העולם.

שיטת הניקוד

לכל גבעה ישנו "קו החישוב" או נקודת ה-K שייחודיים לה; קו החישוב של גבעות נורמליות נע באזור ה-90 או 95 מטרים, בגבעות גדולות מדובר באזור 120 או 125 המטרים ובתעופת סקי קו החישוב יהיה בדרך כלל באזור 185 המטרים. קופץ שנחת בדיוק על קו החישוב זכאי ל-60 נקודות (בגבעות-ענק נחיתה על קו החישוב מזכה ב-120 נקודות). נחיתה מעבר לקו החישוב מזכה בנקודות בונוס בהתאם לגודל הגבעה. בגבעה הבינונית הבונוס הוא 2 נקודות למטר, ובגבעה גדולה הבונוס הוא 1.8 נקודות למטר (בקפיצות מגבעה גדולה במסגרת סקי נורדי משולב הבונוס הוא 1.2 נקודות למטר). בגבעות-ענק הבונוס הוא 1.2 נקודות למטר. אם הקופץ נחת לפני קו החישוב מחסירים מניקוד הבסיס (60 או 120 נקודות) את מספר הנקודות בהתאם למרחק ובכפוף לשיטת החישוב שהוצגה. לדוגמה, בגבעה שנקודת ה-K שלה היא 120 מטר, קופץ שהשיג 125 מטרים יזכה ל-60 הנקודות ובנוסף ל-1.8*5 נקודות בונוס - סך הכול 69 נקודות. קופץ שהגיע רק ל-110 מטרים יזכה ל-60 הנקודות פחות 10*1.8 - 42 נקודות.
יתרה מכך, סגנון הקפיצה מדורג על ידי חמישה שופטים כשהציון הגבוה ביותר והציון הנמוך ביותר אינם נחשבים. השופטים בוחנים את היציבות של הקופץ באוויר, את צורת המגלשיים שלו בעת התעופה כשהדגש הוא על תצורת ה-V, ועל הנחיתה שחייבת להתבצע בסגנון ה"טלמרק", כאשר רגל אחת מכופפת מעט בעוד שהשנייה ישרה. כמו כן קופץ שמעד לאחר הנחיתה או נפל יאבד מספר נקודות רב. סך כל הנקודות מהשופטים מתווסף לניקוד שהושג בזכות המרחק והשקלול מהווה את תוצאת הקופץ. כך לדוגמה קופץ שהשיג 125 מטר וציוני השופטים הם 17.5, 18.0, 18.5, 18.5, 19.0 יקבל בנוסף ל-69 נקודות על מרחק (לפי מה שהוסבר קודם) גם 55 נקודות על השיפוט (18 + 18.5 + 18.5) וסה"כ 55+69=124 נקודות.
מרכיב הרוח הוא בעל משמעות גדולה בקביעת מרחק הקפיצה. כך, רוח נגדית מסייעת לקופץ להשיג מרחק גדול יותר בזכות ההתנגדות בזמן האחיזה באוויר, בעוד שרוח גבית מקצרת את מרחק הקפיצה ורוח צידית מסיטה את הקופץ הצידה, לעיתים בצורה מסוכנת. על מנת להגדיל את מרכיב ההוגנות בתחרויות הוכנסו כיוון הרוח ועוצמתה כמשתנה נוסף בחישוב הציון, כשרוח גבית מוסיפה נקודות לציון בהתאם לעוצמת הרוח (ככל שהרוח מפריעה יותר כך יהיה הציון גבוה יותר) בעוד שרוח נגדית מורידה ניקוד באופן דומה.
מרכיב משמעותי נוסף הוא שער הזינוק - כלומר מרחק ההרצה לפני הזינוק מהגבעה. מרחק זה הוא בעל משמעות קריטית בקביעת התוצאה הסופית. לעיתים במהלך התחרות נראה כי מרחק הזינוק קצר מדי (מה שפוגע ברמת התוצאות) או ארוך מדי (מה שיכול לסכן את הנחיתה של הקופצים). בשיטה החדשה ניתן להזיז את השערים באמצע התחרות ועל מנת לשמור על איזון בתוצאות נהוג להוריד ניקוד מסוים אם מרחק ההרצה מתארך ולעומת זאת לפצות בתוספת ניקוד אם מרחק ההרצה מתקצר. פתרון זה מונע את הצורך לקפוץ מחדש עבור הקופצים שכבר ביצעו את הקפיצה, מה שהיה נפוץ לפי השיטה הישנה. בעונת 2009/2010 השיטה פעלה כניסוי. על אף המחלוקת והביקורת על השיטה מצד גורמים שונים, הוחלט להחיל את השיטה על כל התחרויות במסגרת הגביע העולמי בקפיצות סקי וסקי נורדי משולב החל מעונת 2010–2011.

מהלך התחרות

כל מדינה רשאית לשתף בתחרות קפיצות סקי מספר מוגבל של ספורטאים על פי קריטריונים של פדרציית הסקי (באליפויות העולם ואולימפיאדות - 4 קופצים למדינה). מספר הספורטאים המגיעים לכל תחרות גביע עולם נע בין 60 ל-80 ספורטאים. הספורטאים זוכים למספר קפיצות אימון ולאחריהם ניגשים למוקדמות, בהן נקבע אילו ספורטאים יזכו להשתתף בתחרות עצמה. את התחרות מתחילים 50 ספורטאים, מתוכם 10 המדורגים הראשונים בעולם פטורים ממוקדמות בעוד ששאר הקופצים מתחרים במוקדמות על 40 המקומות הנותרים. לאחר שנקבעו 50 הקופצים (בתחרויות תעופת סקי מתחרים 40 קופצים בסיבוב הראשון) שיתחילו את התחרות ניגשים לסיבוב התחרות הראשון. בסיבוב זה סדר הקפיצה נקבע באופן הפוך לדירוג בגביע העולמי (מוביל הגביע העולמי קופץ אחרון). בתום סיבוב זה עולים לסיבוב השני רק 30 קופצים עם התוצאות הטובות ביותר. בסיבוב זה סדר הקפיצות נקבע בסדר הפוך לפי מיקום אחרי הקפיצה הראשונה (המוביל אחרי הסיבוב הראשון קופץ אחרון). בתום הסיבוב השני והאחרון הקופצים מדורגים על פי שקלול תוצאותיהם משני הסיבובים.
בתחרות הקבוצתית לכל קבוצה יש 4 קופצים. בסיבוב הראשון יש ארבעה סבבים כשבכל סבב יש קופץ אחד מכל קבוצה. סדר הקפיצה הוא על פי דירוג הנבחרות בסדר הפוך כשהנבחרת שמדורגת במקום הראשון בעולם תקפוץ אחרונה. בקפיצה השנייה יש גם ארבעה סבבים אך רק 8 הנבחרות הטובות ביותר על פי תוצאות הקפיצה הראשונה ישתתפו בקפיצות. סדר הקפיצות זהה לקפיצה הראשונה למעט בסבב האחרון ששם סדר הקפיצות הוא על פי המיקום אחרי 7 סיבובים. הקבוצה שמנצחת היא הקבוצה שצוברת הכי הרבה נקודות בתום 8 קפיצות.

שיא העולם

שיא העולם נכון ל-2011 עומד על 246.5 מטרים והוא נקבע על ידי יוהאן רומן אוונסן (Johan Remen Evensen) מנורווגיה בגבעת תעופת הסקי בויקרסונד, נורווגיה ב-11 בפברואר 2011. מוקדם יותר באותו יום קבע אוונסן תוצאה של 243 מטרים ושבר את שיאו של נורווגי אחר, ביורן איינר רומורן, שעמד על 239 מטרים והחזיק מעמד כמעט 6 שנים.