google/wiki40b huggingface dataset:
חייו של כבאי אמריקאי

גרסאות שונות

במשך תקופה ארוכה, סרט זה נחשב לבעל סגנון עריכה יוצא דופן משלו, שנחשב לדוגמה המוקדמת ביותר שיש לעריכה צולבת, בעיקר בסצנות האחרונות של הסרט - ההצלה של האישה והילד שלה. על בסיס זה, פורטר נודע כעורך חדשני. עם זאת, מחקר שנערך בספריית הקונגרס טוען כי גרסת הסרט, הכוללת עריכה צולבת, היא גרסה שנערכה מחדש, במועד לא ידוע שלאחר המועד המקורי של הפצת הסרט בשנת 1903, וכי בגרסתו המקורית, היו מעט, אם בכלל, שימושים בטכניקות עריכה חדשניות. בגרסה המקורית, צילום פנים הבית הבוער מוצג קודם כל, ובשלמותו - כבאים עולים על סולם, נכנסים לחדר בוער דרך החלון, מחלצים אישה ותינוק, ולאחר מכן מכבים את האש עם צינור. בשוט שלאחר מכן ישנה חזרה על אותן הפעולות בדיוק, אך הפעם הן מצולמות בצילום חוץ של חזית הבניין. צ'ארלס מוסר תיעד את ההיסטוריה של מחלוקת זו בתוכנית הטלוויזיה Before the Nickelodeon, והגיע למסקנה כי גרסת הסרט, המכילה את הפעולה החוזרת על עצמה, הייתה זו שפורסמה בשנת 1903.‏
ליימן פרנק באום

קורות חיים

באום נולד בצ'יטנאנגו, ניו יורק, הילד השביעי מתשעה ילדים שנולדו לסינתיה (לבית סטנטון) ובנג'מין וורד באום. רק חמישה מהילדים שרדו והגיעו לבגרות. הוא נקרא "ליימן" על שמו של האח של אביו, אך הוא לא חיבב את השם הזה, והעדיף להיקרא "פרנק".
בנג'מין באום היה איש עסקים עשיר, שעשה את הונו בשדות הנפט של פנסילבניה. באום הצעיר גדל באחוזת הוריו, Rose Lawn, שאותה זכר תמיד כסוג של גן עדן. כילד צעיר הוא התחנך בביתו, אך בגיל 12 נשלח ללמוד באקדמיה צבאית. הוא היה ילד חולמני שנטה לחלום בהקיץ, והוריו חשבו שיש "להקשיח" אותו. אחרי שנתיים אומללות לחלוטין בבית הספר הצבאי, הוא עבר אירוע שהוגדר אז כהתקף לב (אף כי לא סביר שבאמת היה כזה), והורשה לשוב לביתו.
באום התחיל לכתוב בגיל צעיר, אולי בגלל עניין שפיתח בתהליך הדפוס. אביו קנה לו מכבש דפוס זול, וביחד עם אחיו הצעיר, הארי קליי באום (שהיה תמיד קרוב לפרנק), הם הפיקו עיתון ביתי, The Rose Lawn Home Journal. האחים הפיקו מספר גיליונות של העיתון, ואפילו הצליחו למכור בו פרסומות.

עמדות פוליטיות

באום צידד בהשמדת האינדיאנים באמריקה, וכתב בנושא מספר מאמרי מערכת בעיתון שהוציא לאור בדרום דקוטה במהלך שנות התשעים של המאה ה-19: "אצולת אדומי העור חוסלה, וקומץ הנותרים אינו אלא להקה של כלבים מייללים, המלקקים את היד החובטת בהם. לפי חוקו של הכיבוש וצדקתה של התרבות, הלבנים הם אדוניה של יבשת אמריקה, והדרך הטובה ביותר לערוב לביטחונם של יישובי קו החזית, היא השמדתם המוחלטת של אחרוני האינדיאנים. ומדוע לא בעצם? תהילתם חלפה, רוחם נשברה, גבורתם נמחתה. מוטב להם למות מלהתמיד בחיי אומללות אלו". לאחר הטבח בוונדד ני  כתב: "אם חפצים אנו לגונן על תרבותנו, מוטב שנמשיך בדרך זו ונמחה את זכרם של יצורים בלתי מאולפים ובלתי ניתנים לאילוף אלו מעל פני האדמה".
אייל נחמיאס

ביוגרפיה

נחמיאס גדל בקריית ביאליק ולמד באורט קריית ביאליק, שם גם החל לשחק בחוג דרמטי. ב-1984 שיחק בהפקת התיאטרון העירוני חיפה "הניצול" בבימויו של רוברט אלן אקרמן, ובגרסה הטלוויזיונית של המחזה לערוץ הראשון. במסגרת שירותו הצבאי שירת כשחקן בתיאטרון צה"ל, ולאחר שחרורו שיחק את יוסלה בסרט הקולנוע "יוסלה איך זה קרה" על פי פוצ'ו, ובדרמה "הפטרול" בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 1989–1992 למד בבית הספר למשחק "בית-צבי", ועם סיום לימודיו הצטרף לתיאטרון חיפה. במקביל העלה הצגת יחיד ומופעים נוספים במסגרות אחרות. בשנת 1994 הצטרף לתיאטרון החאן והשתתף בפינת סאטירה בתוכנית "סוגרים שבוע" בערוץ הראשון. ב-1995 הצטרף לתיאטרון הבימה ושיחק בו עד 2008 לסירוגין.
ב-1996 ביים את "הפליקן" מאת אוגוסט סטרינדברג במסגרת 'הבימה של השחקנים'. בשנה לאחר מכן השתלם כבמאי במסגרת סמינר הקיץ ה-9 של תיאטרון "הרויאל-קורט" בלונדון. ב-1999 הוא שיחק בסרטו של ענר פרמינגר "הגרעין הקשה".
בשנת 1998 כתב וביים את "יום הולדת שמח" במסגרת פסטיבל עכו. נחמיאס כתב ושיחק גם בפינה הסאטירית "ארוחת בוקר עם פרדי" במסגרת התוכנית "עניין אחר" ברשת ב'.
בשנת 2002 הצטרף לתיאטרון העברי. במהלך 2004–2006 למד במסגרת סמינר הקיבוצים חינוך ותיאטרון. באותן שנים המשיך לביים ולשחק במחזות. בשנת 2006 ביים את ההצגה "קופסת התכשיטים של ליהו" במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר - הצגה עליה זכה בציון לשבח. בשנת 2007 דיבב את הומר סימפסון ב"משפחת סימפסון: הסרט".
בשנים הבאות השתתף נחמיאס בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה, בין היתר כמדובב. הוא המשיך לכתוב ולביים לתיאטרון.
נחמיאס הוא מרכז מגמת התיאטרון של תיכון "חוגים" - חיפה, ומורה למשחק בתיכון לאומנויות "אלון" ברמת השרון, שם ביים את המחזה אורזי מזוודות מאת חנוך לוין.
בשנת 2010 נחמיאס העלה את ההצגה "להאיר את הדרך" אותה ביים, שהוצגה על ידי להקת 'הכרמלים'.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד הגברי הראשי בסרטו של ענר פרמינגר "החיים בינתיים".
ב-20 בינואר 2016 החל לשחק במחזה "פרוספרו בירושלים" בתיאטרון תמונע מאת ובבימויו של יוסי יזרעאלי.
כתב מחזות מקוריים ללהקת כובע טמבל. ב-2019 הופיע בסדרה "ביום שהאדמה רעדה".
נחמיאס היה נשוי לטלי עד פטירתה מסרטן ב-2015, וממנה הוא אב לשניים. מתגורר ברמת השרון.
דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה

היסטוריה

באפריל 1942, בשיאה של מלחמת העולם השנייה, העלה הלמוט פון פנוויץ, אוברסט בוורמאכט, את הרעיון של הקמת כוח מתנדבים קוזאקים שיילחם לצד הוורמאכט. ילדותו של פנוויץ עברה עליו בערים שלגבול האימפריה הרוסית, והוא ראה במו עיניו את התועלת הצבאית שהקוזאקים מסוגלים להביא כפרשים. הקוזאקים זוהו לרוב כמלוכנים וכמתנגדי הקומוניזם, ולפיכך נרדפו והופלו לרעה בברית המועצות. בעיני רבים מהם נתפס הכיבוש הגרמני כשחרור, והם היו מוכנים לשרת בוורמאכט בתקווה לקבל אוטונומיה מסוימת. הצעתו של פנוויץ התקבלה בהסתייגות מצד אישים כמו היינריך הימלר שראו בקוזאקים עמים נחותים בדיוק כמו הרוסים, אך קצינים אחרים קיבלו אותה בהתלהבות. 
בספטמבר 1942 קיבל פנוויץ אישור להקים כוח ניסיוני בן כ-1,000 פרשים קוזאקים, שעד מהרה התברר כהצלחה אדירה והצליח להשמיד יחידות פרשים שלמות של הצבא האדום. על מעשה זה ב-23 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו. ב-4 באוגוסט 1943 הוקמה "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה" עם פנוויץ כמפקדה. חרף פשעי המלחמה בהם הואשמה, הדיוויזיה זכתה להצלחה רבה, ובספטמבר 1944 הוחלט להקים דיוויזיה קוזאקית נוספת. בנובמבר של אותה שנה הוקמה דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה על בסיס מגויסים קוזאקים חדשים ויחידות שנלקחו מדיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה, וכמפקדה מונה אוברסט הנס-יואכים פון שולץ. הדיוויזיה השתתפה בפעילות אנטי-פרטיזנית בקרואטיה. שתי הדיוויזיות אוחדו ליצירת קורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15 אשר חרף התנגדותו של פנוויץ נכלל במסגרת האס אס. פנוויץ עצמו לא היה מעולם חבר באס אס, אולם מונה למפקד הקורפוס. שתי הדיוויזיות הקוזאקיות לחמו כנגד הצבא האדום שהתקדם בבלקן, ובהמשך לחמו בקרבות בהונגריה לפני שנסוגו לאוסטריה. פנוויץ נכנע לצבא הבריטי בראש הקורפוס ב-9 במאי, לאחר שהובטח לו כי הוא ואנשיו לא יוסגרו לידי ברית המועצות. כמה שבועות לאחר מכן הפרו הבריטים את ההבטחה, והסגירו את כל הקוזאקים העריקים לידי הסובייטים. פנוויץ התלווה אל אנשיו בעונש עבודות הפרך שקיבלו, וב-1947 הוצא להורג במוסקבה.
אנתוני אשלי קופר, רוזן שאפטסברי השביעי

אנתוני אשלי קופר, רוזן שאפטסברי השביעי, ברון קופר מפולט, ברון אשלי מווימבורן סנט ג'יילס (באנגלית:
Anthony Ashley-Cooper, 7th Earl of Shaftesbury, Baron Cooper of Pawlett, Baron Ashley of Wimborne St. Giles
‏; 28 באפריל 1801 לונדון – 1 באוקטובר 1885 פולסטון, קנט) היה נדבן, פוליטיקאי ורפורמטור חברתי בריטי, מן הידועים שבתקופה הוויקטוריאנית. הוא היה מנהיג הזרם האוונגליסטי בתוך הכנסייה האנגליקנית ונמנה עם המבשרים הנוצרים של הציונות.

שנותיו המוקדמות ולימודיו

אנתוני אשלי קופר היה בנו הבכור של רוזן שאפטסברי השישי, ושל אן, הבת הרביעית של דוכס מרלבורו השלישי.
הוא נולד ב-1801 בככר גרוסבנור 24 בלונדון. באותה תקופה אביו לא החזיק עדיין את התואר רוזן, אותו ירש יחד עם האחוזות בשנת 1811. מן אותו רגע הוא עבר לגור עם משפחתו לסנט ג'יילס בדורסט, מושבם הרשמי של רוזני שאפטרברי.
אנתוני אשלי למד בבית הספר הארו ואחר כך ב-כרייסט צ'רץ' קולג' באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1822 קיבל את התואר הראשון בלימודים קלאסיים. בשנת 1832 סיים תואר שני .M.A. את התואר דוקטור במשפט אזרחי D.C.L. קיבל בשנת 1841.

התחלת הקריירה הפוליטית

בשנת 1826 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הבריטי מטעם מפלגת טורי תחת השם "לורד אשלי". הוא ייצג את וודסטוק, מקום מושבה של משפחת מרלבורו. הוא תמך בתקופה זו בממשלות של לורד ליברפול וג'ורג' קנינג.
בשנים 1830–1831 היה לורד אשלי נציג של דורצ'סטר ובשנים 1831–1846 ייצג את מחוז דורסט. בנאומו הראשון בפרלמנט תמך שאפטסברי בהענקת קצבה למשפחת שר החוץ, ג'ורג' קנינג, שמת באופן פתאומי.
בשנת 1828 התמנה בממשלת הדוכס ולינגטון לנציב לענייני הודו (Commissioner of the Board of Control) ובשנת 1834 מינה אותו רוברט פיל ללורד ראשון של האדמירליות.
אולם לורד אשלי ויתר מהר על קריירה מנהיגותית, מפני שנמשך לתחום המאבק לרפורמות חברתיות וביקש להיות פחות תלוי בממסד.
בגיל 29 הוא התחתן עם ליידי אמילי קרוליין קתרין קאופר, בתו של הרוזן פיטר קאופר. נישואים אלה, שהיו מוצלחים ופוריים, זימנו ללורד אשלי יחוסים חשובים נוספים. אחרי נישואי חמותו, אלמנת הרוזן קאופר, ללורד פלמרסטון הפך לורד אשלי לחתן החורג של המדינאי המפורסם הזה שהיה לימים ראש הממשלה. יש סבורים שליידי אמילי עצמה הייתה למעשה בת מחוץ לנישואים של לורד פלמרסטון. דוד מצד האם שלה היה לורד מלבורן, גם הוא לימים ראש ממשלה. בשנת 1851 במות אביו, ירש לורד אשלי את התואר רוזן שאפטסברי.

הרפורמות

הוא הפך מאוחר יותר למנהיג התנועה לרפורמה בתנאי החיים בבתי החרושת ובמכרות של בריטניה
אחרי שנחשפו התנאים הזוועתיים שבהם הועסקו ילדים ונשים במכרות הפחם, פעל לורד שאפטסברי בשנת 1842 לשם אישור ה Coal Mines Act
(חוק מכרות הפחם) לפיו נאסרה העסקתם של נשים ושל ילדים מתחת לגיל 10 במכרות אלה.
בשנת 1847 וב-1853 פעל להנהגת "חוקי בתי החרושת" (Factory Acts), וכן של ה- בשנת 1842.
בשנת 1845 נמנה עם תומכי ה Lunacy Act.
בשנת 1847 היה מעורב במאמצים נוספים להגן על הילדים ובייחוד בנוגע לתנאי העסקתם.
שאפטסברי היה יושב ראש ה -Ragged Schools Union ותומך של פלורנס נייטינגייל.
מזרח (קישוט)

מזרח הוא קישוט לבית יהודי המציין את כיוון המזרח, אליו יש לפנות בשעת התפילה, כך שגם המתפלל יחידי יוכל למצוא כיוון זה בקלות. "מזרח" הוא קישוט מקובל לסוכה.
הקישוט עשוי בד רקום או מגזרת נייר ועליו מופיעה המילה "מזרח" באותיות גדולות, וסביבה קישוטים שונים. לעיתים נכללת כתובת עם הפסוק "מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ עַד מְבוֹאוֹ מְהֻלָּל שֵׁם ה'" (תהילים קי"ג, ג) לעיתים נכללת הכתובת "מצד זה רוח חיים", שראשי התיבות של מילותיה הן "מזרח". 
בסיפורו של ש"י עגנון "בדמי ימיה" מתואר "מזרח" המשמש קישוט לסוכה, שבו נכללה הכתובת "אשרי איש שלא ישכחך ובן אדם יתאמץ בך", שמקורה בתפילת מוסף של ראש השנה. בסיפורו "אגדת הסופר" נותן עגנון תיאור מפורט יותר של "מזרח" מעשה רקמה: "וצורת גן שזור בו מחוטי משי מלא עצי כל פרי מאכל, וארמון בתוך הגן ושני אריות שומרים את הגן. ופני האחד מוסבים אל פני השני, אריה מול אריה ולשון מול לשון, ומלשון אל לשון נמשך והולך כתב זהב באותיות גדולות לה' הארץ ומלואה כשאגה אחת גדולה. ובכל ארבע פינות המזרח תיבה, תיבה בכל פנה, שויתי ה' לנגדי תמיד."
יש המכנים בשם "מזרח" את לוח ה"שיוויתי".
Blue (אלבום)

היסטוריה

לאחר ההצלחה הרבה לה זכו שלושת אלבומיה הראשונים של מיטשל, ומספר להיטים שיצאו מהם כמו Chelsea Morning,‏ Both Sides Now ו- Big Yellow Taxi, הייתה מיטשל בשורה הראשונה של אמני הפולק, ואחת ממודלי ההערצה של דור ילדי הפרחים. בתקופת שיא זו, שנת 1970, הפתיעה מיטשל את הציבור כאשר החליטה לקחת הפסקה מהופעות ולהקדיש את זמנה לטייל ברחבי אירופה. בתקופה שקדמה להחלטה, הגיעה מיטשל לנקודת שבר: מצד אחד זכתה להצלחה ולאהדה אליה מוזיקאים רבים שאפו להגיע. מצד שני בחייה האישיים חשה אומללות ופגיעות רבה, ניגוד חריף לאופן בו נתפסה בעיני הציבור. בעקבות הפער הרב בין איך שהיא מרגישה ואיך שתופסים אותה, עזבה אל אירופה, כאשר במהלך הטיול השירים שכתבה נבאו מאותן התחושות שעלו בה. מיטשל קיבצה את השירים הללו, בהחלטה להציג בפני מעריציה את מי שהיא באמת, אל תוך מה שהפך להיות האלבום "Blue". 
 
ב-'Blue' אין כמעט אפילו תו אחד נטול כנות בשירה. בתקופה זו בחיי לא הייתה לי שום הגנה. הרגשתי כמו נייר הצלופן על קופסאת סיגריה. הרגשתי שלא היו שום סודות מהעולם ושלא יכולתי להעמיד פני חזקה, או מאושרת. אך היתרון שבדבר היה במוזיקה, שגם שם לא היו שום שריונות.
דרך שירי האלבום טיפלה מיטשל בנושאים רבים ושונים. בשירים כמו A Case of You ו- My Old Man שרה על אהוביה, ובמקביל שרה על פרידה בשיר The Last Time I Saw Richard. קיימים גם שירים המדברים על כמיהה, כמו על געגועיה לקליפורניה, All I Want בו היא מספרת מה היא מייחלת לעצמה, או River, שיר המספר על מועקה ועל רצונה לצאת ממצב אליו היא נקלעה. כמו כן, השיר Little Green, שנכתב עוד שנים לפני, היה וידוי של מיטשל לסוד מהעבר, כאשר בהיותה בת תשע עשרה ילדה בת בלתי חוקית, ונאלצה למסור אותה לאימוץ. שיר הנושא, Blue, הוא פואמה קצרה, ללא מבנה מוזיקלי שחוזר על עצמו, המדבר על משמעות השירים בשביל מיטשל.
בזכות כנות בלתי מתפשרת וגילוי לב שלא נראה קודם, הפך האלבום עם יציאתו להצלחה מסחרית גדולה, ועד היום המוניטין שלו מתעצמים וגדלים.
דרשתי מעצמי לגלות כנות גדולה ועמוקה יותר, היחשפות רבה יותר ביצירה שלי. כל זה בשביל להכיר תודה ולהחזיר לאנשים שלקחו את המוזיקה שלי אל חייהם אשר שינתה את הכיוון שלהם, שגרמה לנורות להכבות להם בראש ולהרגיש. 
המוזיקה מכה ברגשות שלהם, ועל מנת לעשות זאת, עליך להכות קודם כל ברגש של עצמך.
ריכרד ארנסט

קורות חיים

ארנסט נולד בוינטרתור שבשווייץ.
בשנת 1957 קיבל את הדיפלומה שלו בכימיה, וב-1962 קיבל דוקטורט בכימיה פיזיקלית. את שני תארים אלה קיבל מטעם המכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנת 1991 זכה בפרס נובל לכימיה, על תרומותיו לפיתוח ספקטרוסקופיית NMR ברזולוציה גבוהה. באותה השנה זכה גם בפרס לואיזה גרוס הורוביץ, מטעם אוניברסיטת קולומביה.
ב-2002 החל לכהן כחבר באקדמיה האסטונית למדעים, וכן הוא חבר באקדמיה למדעים של בנגלדש.
פויזן אייבי

באטמן

אף על פי שאייבי נחשבת כאחת מהאוייבים הגדולים ביותר של באטמן, היו לא מעט אירועים בהם פעלו השניים יחד למען מטרות משותפות, דבר שגרם לשניים להתקרב לעיתים קרובות כקרבה אינטימית.
כבר בהופעתה הראשונה של אייבי היה מתח מיני בין השניים- בקומיקס #Batman 161, אייבי הייתה ממבוססת כמי שיש לה משיכה לבאטמן, ומנסה לשכנע את באטמן להצטרף לצדה ויוצרת שיקויי אהבה ומנצלת אותו.
בתחילה, ההתאהבות של אייבי לבאטמן הייתה חד צדדית; סיפורים מאוחרים יותר הציגו את האטרקציה כהדדית יותר, אך הופרעה על ידי רתיעה מצד באטמן; סדרת הקומיקסים Batman: Gotham Knights הוא דוגמה לכך, היות ומתואר כי באטמן עוזר לאייבי לחזור לשגרתה הנורמאלית, דבר שתרם למתח בין השניים.

הארלי קווין

מאז ומעולם הארלי ואייבי היו מתוארות כחברות קרובות במיוחד, בניגוד לרוב צוותי הנבלים, השותפות שלהם הייתה מבוססת על חברות אמיתית וכבוד הדדי. אייבי תמיד נלחצה לעזור להארלי בכל הקשור למערכת היחסים בינה לבין הג'וקר, ורוצה בכנות להציל את הארלי ממערכת היחסים הפוגעת הלא בריאה שלה איתו. בעייני אייבי, הארלי נחשבת לאדם היחיד בעולם שיכול להבין אותה ולעזור לה להפוך למי שהיא חולמת להיות.
אחת השאלות היותר נפוצות בעולם הקומיקס של DC היא המערכת היחסים הלא מובנת בין השניים, ישנם אירועים בהם הן חולקות יחד דירה, משתפות פעולה יחד ואפילו מתנשקות. עד היום המערכת היחסים בין השתיים נחשבת כאחת הגדולות ומהנאהבות ביותר מבחינת המעריצים של DC.
ביוני 2015, נחשפה פוייזן אייבי כביסקסואלית על ידי סופרי סדרות הארלי קווין ג'ימי פלמיוטי ואמנדה קונר, וקבעה כי היא נמצאת במערכת יחסים רומנטית עם הארלי "ללא קנאה של מונוגמיה". בחוברת הקומיקס בהארלי קווין מספר 8, הארלי יצאה לחופשה עם אייבי למושבה נודיסטית בה ניסתה לשכנע את אייבי לעבור לגור איתה, אך בעוד אייבי הודתה שהיא אוהבת את הארלי יותר מכל אדם אחר על פני כדור הארץ ותשמח לבלות כמה שיותר זמן איתה, היא כרגע מוקדשת יותר להצלת הסביבה. 
השתיים יחד עם קאטוומן לוקחות חלק מסדת קומיקסים מצליחה הנקראת "Gotham city sirens" אשר מתאר את חבורתן של שלושתן ועל בריתן המשותף, כדי לפעול יחד למען אוייביהן המשותף.
פרילפ

היסטוריה

במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, עידן ממלכת מוקדון הוקם באזור יישוב בשם סְטִיבֶּרָה. בהמשך נכבש היישוב על ידי האימפריה הרומית ובמהלך המאה ה-3 יושב על ידי שבטים גותים. במהלך פלישת ההונים חרב האזור. בהמשך נשלט השטח על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והיישוב מוזכר בשמו המודרני "פרילפ" בהקשר לקרב בלאסיצה שנערך ביולי 1014 ובמהלכו הובסו הבולגרים על ידי צבאו של בסיליוס השני, קיסר האימפריה הביזאנטית. בראשית אוקטובר חנתה פמליית הצאר הבולגרי סמואיל הראשון בפרילפ וקיבלה את 14,000 חייליו שנפלו בשבי הביזאנטים ועוורו על ידם. בראותו את חייליו העיוורים והמושפלים, לקה סמואיל בהתקף לב וכעבור יומיים נפטר.
לאחר קריסת האימפריה הבולגרית הראשונה, נשלטה פרילפ לפרקים על ידי הביזאנטים, ממלכת סרביה הראשונה והאימפריה הבולגרית השנייה. ב-1395 נכבשה פרילפ על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. העיר נותרה בשליטת העות'מאנים למשך כ-500 שנים, עד לכיבושה בידי צבא ממלכת סרביה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. ב-1913, הועברה רשמית לחזקת הסרבים במסגרת הסכם בוקרשט אשר חתם את מלחמת הבלקן השנייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת בולגריה ולאחר תבוסת הבולגרים נכללה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והוורמאכט כבש את פרילפ. ב-26 באפריל נמסרה העיר לחזקת הבולגרים על רקע הצטרפות בולגריה למדינות הציר מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. ב-9 בספטמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו ובהמשך, נכללה בשטחי יוגוסלביה. החל מ-1991, לאחר פירוק יוגוסלביה ועם הקמת מקדוניה נכללת העיר בשטחה.

הקהילה היהודית

בפרילפ התגוררה קהילה יהודית ספרדית אשר ב-1890 מנתה כ-100 נפשות. לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה ועזיבת השלטון העות'מאני שהטיב באופן מסורתי עם יהודי האימפריה, היגרו חלק מיהודי העיר אל מחוץ למדינה וחלקם לערים בתוך ממלכת סרביה בהן היו קהילות מבוססות יותר כגון בסקופיה ובביטולה. לפני מלחמת העולם השנייה, תועד מספר מועט של משפחות יהודיות בעיר. עם זאת, ברישומי משרד הפנים הבולגרי שטיפל בגירוש יהודי מקדוניה לטרבלינקה לא מתועדים מגורשים מהעיר. לאחר המלחמה התגוררו שלוש משפחות יהודיות בפרילפ. בראשית המאה ה-21, לא התגוררו יהודים בעיר.

כלכלה

מבחינת תמהיל התמ"ג של פרילפ עולה כי מרביתו מגיע ממגזר התעשייה. העיר היא מרכז תעשיית עיבוד טבק וייצור סיגריות המתבסס על גידולי הטבק בשטחים החקלאיים הסובבים את העיר. בנוסף, קיימים מפעלים לעיבוד עץ, עיבוד מזון, טקסטיל, מוצרי שיש, מבשלת בירה ויקב. בעיר אף פועל "מוזיאון הטבק" ובו מצויים מוצגים המתארים את תהליך הייצור ומוצרי הטבק לאורך ההיסטוריה.

דמוגרפיה

מבחינת מספר תושבי העיר עולה, כי מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד ראשית העשור הראשון של המאה ה-21 הייתה מגמת עלייה קלה. בין 1994 ל-2002 עלה מספר התושבים בפרילפ ב-2 אחוזים. מרבית העלייה מיוחסת להגירת עבודה מהאזור הכפרי הסובב את פרילפ לעיר עצמה. ב-1994 היו 50.2 אחוזים מהתושבים נשים ו-49.8 אחוז גברים וב-2002 היה מספר הנשים שווה למספר הגברים. ב-1994 היה הגיל הממוצע של תושבי פרילפ 43 שנים וב-2002 46.1 שנים. בתקופה זו, עלה אחוז הקשישים מ-14.8 ל-17.6. מבחינת התמהיל האתני של תושבי העיר עולה, כי ב-2002 היו 93.2 אחוזים ממוצא מקדוני, 6 אחוזים היו בני רומה והשאר בני מיעוטים שונים.
ענת

דמותה במקורות ובממצאים

במיתולוגיה הכנענית ובפרט בלוחות אוגרית, מסופר שענת היא בתו של אל ואחותו הנאמנה של בעל - אל הסופה והגשם. כונתה גם "בתולת" משום שהיא אלה אוטונומית וראשונית שאין עליה עול גבר, ו"יבמת לאומים" (יולדת לאומים), שיש לה קשר הדוק אל בני האדם ונחשבת כפטרונית של בני האדם. בנוסף נמצא הכינוי "נעמת בן אחת הבעל" (היפה בין אחיות הבעל). התואר "נעימה" מוזכר מספר פעמים והוא כנראה במשמעות של יופי חיצוני. כמו כן היא מתוארת כבעלת כנף ויכולת מעוף. באסטלה מתקופה זו היא נראית יושבת על כיסא, ומחזיקה בידיה כלי נשק.
עוד היא מתוארת שם כאישה בעלת מאפיינים גבריים, שרוחצת בדם האנשים שמתנגדים לפולחן בעל, בשמחה ובהנאה גדולה, על שהיא מצליחה להשתמש בתכסיסים טובים. עוצמתה גדולה יותר משל בעל, והיא זו שעוזרת לו להילחם כנגד האל ים והמפלצות שלו: לחסום את פי התנין האיום ולהכות את נחש העקלתון בעל שבעת הראשים, ולהילחם כנגד האל מות שהצליח לשבות את האל בעל בשאול, להמית אותו ולשחרר לחופשי את בעל מ'בית החופשית', מקום משכנם של המתים.
כוח ההרס העצום שלה מופנה לעזרת כוח החיים של האל בעל ולהצלתו מידי אויביו האלים ובני האדם כאחד. כך היא תולה את כפות ידיהם של אויביו על חגורתה ומשחקת בראשיהם כבכדורים והיא מבוססת עד ברכיה בדם האויבים וצווארה במעי הלוחמים, כאשר כבדה תפוח מצחוק וליבה מלא שמחה. היא אף מעזה להתחצף לאביה אל, בעל הסמכות העליונה, ולאיים עליו שתמרוט את שער קדקודו ותוריד שיבתו בדם שאולה, אם לא יתמוך בכינון מלכותו של אחיה בעל ויאשר לבנות לו בית, כאשר הוא נחבא מפניה בשבעה חדרים ובשמונה מנעולים. בהמשך, אל, שמכיר בכוחה הרב ובתושייתה של ענת, מבקש ממנה שתשכנע את השמש להאיר בחזרה.
באגדת אקהת, לעומת זאת, היא מתוארת כמי שחומדת את קשת הפלאים שיצר כושר וחסיס, ומציעה לאקהת הגיבור בעל הקשת ובנו של דנאל שופט הצדק, הרבה כסף וזהב, ואף חיי נצח תמורת הקשת. אך כאשר הוא מלגלג עליה ומבוקשה לא ניתן לה, היא עפה למקום משכנו של אל, מרשיעה את אקהת וסוחטת מאביה באיומים רשות לרצוח את אקהת. לאחר שאל "בעל הלב" מרשה לה, היא מפתה בעורמה את אקהת להגיע לקֶרֶת אבלים, ולאחר מכן משכנעת את יטפן הלוחם להרוג את אקהת, כאשר היא מחפשת אותו לנשר.
במקדש מצרי בבית שאן התגלתה מצבה מימי רעמסס השני, שבו מתוארת ענת כמלכת השמים (תואר שהיה שמור לעשתורת) ובעלת כל האלים. רעמסס השני קרא לאחת מבנותיו בינתענת על שמה. בספר שופטים, פרק א', פסוק ל"ג מוזכר שאת היישוב שבו עבדו לה, בית ענת, לא יכלו אנשי שבט נפתלי לכבוש. יישוב נוסף שאנשיו עבדו לה היה בית ענות שבנחלת יהודה. גם שמו של השופט שמגר בן ענת קשור אליה ככל הנראה; הרב מ"ד קאסוטו טוען שבא מהעיירה בית ענת, במקדש של הקהילה היהודית של יב עבדו אלוהות בשם ענת-יהוה כלומר עבדו את ענת כבת זוגו של יהוה. מעניין שאף שנראה שענת הייתה אלה חזקה ודומיננטית, בתנ"ך אין כלל התייחסות לה או לפולחנה. הפיניקים נהגו לכנות עצמם בשם בני-ענת.
הפועל רחובות (כדוריד)

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1955 והייתה פעילה שנים רבות. מייסד הקבוצה, מרדכי (מוטי) מוקסיי, שימש כשחקן ומאמן. בעונת 1957/1958 זכתה הקבוצה באליפות היסטורית וראשונה כאשר בין שורותיה בולטים: שעיה ירימי, משה הלפרין, עותמי ויעקב סנדלר.
בעונת המשחקים 1963/1964, עבר משחק הכדוריד למתכונת של שבעה שחקנים בקבוצה והאלופה הראשונה במתכונת מודרנית זו הייתה הפועל רחובות, שהחזיקה לאחר מכן בהגמוניה של הכדוריד בישראל ב-20 שנה הבאות. 
בשנות ה-60 וה-70, זכתה "הפועל רחובות" ב-9 אליפויות ובשני גביעי מדינה, כאשר מתוכם השלימה הקבוצה דאבל ראשון בהיסטוריה בעונת 1978/1979, כשהשחקנים הבולטים שלה הם: דרור ואיתן מדמוני, גיורא ואיתן בן ארי והשוער רמי שטייגר ובהמשך: מישה יוסיפוביץ', אודי דורון, חיים רון, בני גוז ונתן פרי. ברוב אותן שנים, ההרכב הפותח של נבחרת ישראל כלל לפחות שישה שחקנים מרחובות, ששלטה בליגה.
בתחילת שנות ה-80 זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות רצופות, ב-4 גביעי מדינה, כאשר מתוכם ב-2 עונות השלימה הקבוצה דאבל, כשהשחקנים הבולטים הם: אלון גמליאל, יורם כהן, אבישי פרי, שלמה אדלר והשוער מנחם פולק.
במהלך שנות ה-90 ירדה קרנה של הקבוצה שהדרדרה מבחינה כלכלית ומקצועית, והיא פורקה סופית בשנת 2002 במקביל ליריבתה עירונית, מכבי (יותר מאוחר הוקמה מכבי מחדש בשם עירוני רחובות ומשחקת כיום בליגת העל בכדוריד).
בסך הכל לזכותה של הפועל רחובות 13 אליפויות (בין השנים 1957-1984) ושישה גביעי מדינה (בין השנים 1962-1985), כאשר ב-3 עונות משלימה הקבוצה דאבל עונתי.
למועדון הייתה קיימת גם קבוצת נשים שהחזיקה ב-3 אליפויות ו-5 גביעי מדינה.
בסוף עונת 2013/2014 פורסם כי ישנה כוונה להשיב את הפועל רחובות. שחקנים ודמויות כמו: איתן מדמוני, יעקב סנדלר, אלון גמליאל, נתן פרי, יהודה סנדלר, ליאור פישמן פרסמו כי בעונת 2014/2015 יפתחו מחדש את הפועל רחובות שתשחק בליגה הארצית ותתמודד על העלייה.
ברית צבאית

ברית צבאית היא הסכם בינלאומי בדבר ביטחון לאומי, כאשר הצדדים מסכימים על הגנה הדדית ותמיכה במקרה של משבר שלא זוהה מראש. בריתות צבאיות נבדלות מקואליציות, שכן קואליציות נוצרות בעקבות משבר אשר ידוע מלכתחילה.
ברית צבאית יכולה להיות ברית הגנה או הסכם אי-תוקפנות.

מאפיינים

בריתות צבאיות קשורות למערכות ביטחון קיבוצי אבל יכולות להיות שונות במהותן. מזכר של מחלקת המדינה של ארצות הברית מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 מסביר את ההבדל באומרו כי מבחינה היסטורית בריתות "נועדו לקדם את האינטרסים הלאומיים המשותפים של הצדדים, ומעגנות גיבוי צבאי אם אחד הצדדים נכנס למלחמה במרדף אחר מטרות אלה". בעוד שהסדר ביטחוני קיבוצי "לא מופנה נגד אף אחד; הוא מכוון אך ורק נגד תוקפנות. הוא מבקש לא להשפיע על "מאזן הכוחות", אלא לחזק את "מאזן העקרונות".
המניע הברור למדינות המחזיקות בבריתות צבאיות הוא להגן על עצמן מפני איומים מצד מדינות אחרות. עם זאת, מדינות נכנסו גם לבריתות כדי לשפר את קשריהן עם אומה מסוימת או כדי לנהל סכסוך עם עם מסוים.
טבען של בריתות, לרבות היווצרותן ולכידותן (או היעדרן), הוא נושא של מחקרים אקדמים רבים בעבר ובהווה.

היסטוריוגרפיה אירופית

בהקשר היסטורי, ברית צבאית באירופה יכולה להיחשב ליגה בין מדינות עצמאיות שהוגדרו על ידי האמנה, לצורך פעולה משולבת, הגנתית או התקפית, או גם וגם. לרוב בריתות קרובות הופנו כלפי אובייקטים ספציפיים שהוגדרו היטב בהסכמים. לכן הברית המשולשת של 1668 בין בריטניה, שוודיה והולנד, והברית הגדולה של 1689 בין האימפריה הרומית הקדושה, הולנד, אנגליה, ספרד, סקסוניה, כוונו שתיהן נגד נגד כוח של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הברית המרובעת של 1814, שהוגדרה באמנת שומון, בין בריטניה הגדולה, אוסטריה, רוסיה ופרוסיה, הקומה במטרה להפיל את נפוליאון ואת השושלת שלו, והסגת צרפת לגבולותיה המסורתיים. הברית המשולשת של 1882 בין גרמניה, אוסטריה ואיטליה כוונה לכאורה לשימור השלום האירופי נגד כל פעולה תוקפנית אפשרית של צרפת או של רוסיה; והדבר הוביל כעשר שנים מאוחר יותר, לברית הדו-צדדית בין רוסיה לצרפת לתמיכה הדדית במקרה של כל פעולה עוינת של המעצמות האחרות.
לפעמים, לעומת זאת, נעשו ניסיונות לתת בריתות אופי יותר כללי. למשל הברית הקדושה שנחתמה ב-26 בספטמבר 1815 הייתה ניסיון, בהשראת האידיאליזם הדתי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, לשיקום ערכי הנצרות בפוליטיקה האירופית, בסיס משותף לליגה הכללית של ממשלות אירופה, שמטרתה העיקרית היא שימור השלום.