כף סוניו

כֵּף סוּנְיוֹ (ביוונית מודרנית: Aκρωτήριο Σούνιο, אַקְרוֹטִירְיוֹ סוּנְיוֹ, ביוונית עתיקה: Άκρον Σούνιον, אַקְרוֹן סוּנְיוֹן) הוא לשון יבשה בקצה הדרומי של חצי האי אטיקה ביוון, מרחק 69 קילומטרים דרומית-מזרחית לאתונה. בלטינית שמו Sunium promonturium. סוניון היה הדֶּמוֹס הדרומי ביותר באטיקה לאחר חלוקתה ליחידות טריטוריאליות והארגון מחדש של אזרחיה על ידי קלייסתנס ב-508/7 לפנה"ס. 
הכף מפורסם בעיקר בשל שרידי המקדש העתיק לפוסידון, אל הים במיתולוגיה היוונית, המתנשא מעל שפת הצוק. יפי המקום הותיר רושם עמוק על רבים ובהם המשורר האנגלי הרומנטי לורד ביירון (1824-1788), שלא זו בלבד שהנציח אותו בשירתו אלא גם חקק את שמו על אחד מעמודיו. האתר הוא יעד תיירות פופולרי לטיול בן יום מאתונה, ומפורסם בנוף המרהיב הנשקף ממנו. בצדו המערבי מפרצון טבעי קטן ובו מעגן המעניק מחסה לספינות כשנושבות רוחות צפוניות או צפוניות-מזרחיות.

תולדותיו

תולדות המקום שזורים בהיסטוריה של אטיקה בכלל ושל אתונה בפרט. קברים פרהיסטוריים שנחשפו בסוניון מעידים כי בני אדם התיישבו במקום בסביבות 3000 לפנה"ס. הדֶּמוֹס של סוניון, אחד מ-139 היחידות הטריטוריאליות להן חילק קלייסתנס את אטיקה כשארגן מחדש את ציבור האזרחים של אתונה, השתרע בקצה הדרומי ביותר של אטיקה והשתייך לשבט לאונטיס.
סוניון נזכר במקורות העתיקים בעיקר בשל חשיבותו הדתית-פולחנית. מן הסיפור ב"אודיסיאה" על מותו של פרונטיס וקבורתו ניתן להסיק, כי כבר במאה ה-8 לפנה"ס, הזמן בו נתחברה שירתו של הומרוס, היה סוניון מקום פולחן מקודש, אפשר בשל היותו ציון דרך בולט לספני אתונה השבים ממרחבי הים האיגאי אל ביתם. הרודוטוס מספר, כי "לאתונאים הייתה חגיגה ארבע-שנתית בסוניון", אליה הוסעו ראשי הפוליס באחת מאוניות הקודש שלה. אריסטופאנס, במחזהו "הפרשים", מזכיר את "אֲדוֹן הַסוּסִים, פּוֹסֵידוֹן ...ֹ אֵל קִלְשׁוֹן הַזָּהָב, / מוֹשֵׁל הַדּוֹלְפִינִים, אֵלָיו מִתְפַּלְּלִים בְּסוּנוּם...". ומתוך אחד מנאומיו של הנואם האתונאי ליסיאס אנו למדים, כי לחופה של סוניון נערכו תחרויות חתירה בטריארות, כפי הנראה גם הן לכבודו של פוסידון.
לכף סוניון הייתה גם חשיבות אסטרטגית, נוסף לזו הדתית-פולחנית. במלחמה הפלופונסית, לאחר השתלטות הספרטנים על דקלייה (Dekleia) ב-413 לפנה"ס, ביצרו האתונאים את פסגת לשון היבשה בחומות. כך ביקשו להגן על תושבי המקום ולהבטיח את מעבר אוניות הדגן סביב הכף אל העיר, שכן נתיב האספקה היבשתי מאובויה נחסם על ידי האויב. ארכאולוגים חשפו במפרץ את שרידיו של מחסה אוניות (ship-shed) שנבנה באותה תקופה, ושימש להעלאת ספינות משוטים אל היבשה.
בשל קרבתה למחצבות ולמכרות בלאוריון, נעשתה סוניון כבר בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס למרכז חשוב של סחר בעבדים, שכן מלאכת הכרייה נעשתה על ידי עבדים בעיקר. אתנאיוס מצטט את המשורר והמחזאי אנקסנדרידס (Anaxandrides) שכתב בקומדיה "אַנְכִיסֵס" על מזלם הטוב של העבדים בימיו, אשר יכולים להגיע אל סוניון ולזכות בה באזרחות מלאה, תוך שהוא מתייחס לרבבות העבדים שהועסקו במכרות בלאוריון. בהמשך מביא אתנאיוס מדברי הפילוסוף פוסידוניוס על מרד עבדים שהתחולל בלאוריון (בתקופה הרומית, בשנים 99-102 לפנה"ס); עבדים אלה הרגו את משגיחיהם, השתלטו על ראש הכף בסוניון ומשם פשטו ובזזו את אטיקה במשך ימים רבים.

מקדש פוסידון

מקדש פוסידון, ששרידיו המונומנטליים מתנשאים בראש הכף סמוך לשפת המים, נבנה בסביבות 440 לפנה"ס על חורבותיו של מקדש קדום יותר. המקדש הראשון, אותו החלו בונים ב-490 לפנה"ס, נהרס ב-480 לפנה"ס, תוך כדי הקמתו, על ידי חיילי קסרקסס שפלשו לאטיקה, יחד עם מקדשי האקרופוליס באתונה. הרודוטוס מספר, כי לאחר הניצחון על הפרסים בקרב הימי בסלמיס, "הפרישו [היוונים] לאלים מנחות שונות ובמיוחד שלוש טריארות [שלל] פיניקיות; את האחת העמידו באיסתמוס, שם עמדה עד לימי, את השנייה הציבו בכף סוניון, ואת השלישית הציבו בסלמיס עצמה, לכבוד איאס." מבנה קטן מדרום למקדש שהוחרב, ממנו נותרו לימינו שרידים מעטים בלבד, שימש לדעת החוקרים כמקום הפולחן של פוסידון עד לבניית המקדש החדש. מקדש השיש החדש נבנה בסביבות 444/3 לפנה"ס כחלק מתוכנית הבנייה המפורסמת שיזם פריקלס. דעת החוקרים היא, כי תוכנן על ידי הארכיטקט שבנה את מקדשי הפייסטוס וארס באתונה ומקדש נמסיס בראמנוס.