בדיע א-זמאן אל-המד'אני

תחילת דרכו

המד'אני למד את הספרות הערבית מפי הבלשן אבו אל-חוסיין בן פארס בהמדאן והצטיין בה. בשנת 992 עזב לעיר גורגאן (פרסית: گرگان) שם היה בקשר עם קבוצת אלאיסמאעיליה, מהם למד הרבה על המדע, ספרות והפילוסופיה אולם יש הטוענים שבחיבוריו של המד'אני לא נמצאה שום השפעה איסלאמית, והמדאני לא היה פילוסוף או איש דת אלא התמקד בחייו בספרות ובכינוסים הספרותיים. בעיר זו התגורר כמשורר בבית הנדיב אבו סעד מוחמד בן מנצור אל-אסמאעילי (בערבית: أبو سعد محمد بن منصور الاسماعيلي). בשנת 1019 המד'אני התחיל לחבר מקאמות ומצא יעד לכישוריו, ובנקודה זו התחילה הקריירה שלו. 
לאחר מכן, עזב ונסע לעיר נישאפור אשר הייתה עיר משגשגת מהבחינה הספרותית. יש הטוענים שהוא נסע לנישאפור בעזרת מוחמד בן מנצור אלאסמאעילי, ושם השתתף בתחרות משוררים מפורסמת מול השיח' הידוע של אל-קתאב אבו בכר אל-ח'ווארזמי (בערבית:أبو بكر الخوارزمي, מת בשנת 383), וניצח אותו. המד'אני השתתף בתחרויות נוספות שכללו נושאי מוסר, אדב כולל חיפז (בערבית: حفظ, שינון שירים בעל-פה), איגרות (בערבית: تراسل) ויכוחים על הבכורה. המדאני התפרסם במידה כזו עד שהרבה אצילים ונסיכים התחילו להעריכו. באותו הזמן התחיל לפרסם את המקאמות המפורסמות שלו.

נדודיו

המד'אני הסתובב ברחבי נישאפור והגיע לעיר סיסתאן (سیستان), שם ישב בחצרו של הנדיב ח'לף בן אחמד (בערבית: خلف بن أحمد) שעלה לשלטון בשנת 963. נדיב זה העריך ואהב משוררים ושמע על בדיע א-זמאן המד'אני; הוא הזמין את המד'אני לשבת בחצרו ולהנות מפטרונותו. שבחיו של נדיב זה מצויים בשש מהמקאמות של המד'אני. 
המד'אני ביקר בח'וראסאן, סיסתאן, ג'זנה, וכרמאן והתפרנס מכתיבת מקאמות, איגרות ושירים כך שמעמדו השתפר מאד. המד'אני ניצח בכל התחרויות שנערכו בבתי המלכים השרים והאצילים וראה בעיר הראט מרכז לכתיבתו.

בעיר הראט

המדאני שהה בעשר השנים האחרונות לחייו בהראט. תקופה זו הייתה אחת מהתקופות המבורכות בחייו]. המד'אני כתב על יופיה של הראט וקרא לה "הראט היפה" ותארה כ-"פנינה באוצר של הארצות". המד'אני נשא לאישה את בתו של אחד מהאצילים בעיר, אבי עלי אל-חוסין בן מוחמד (בערבית: أبي الحسين بن محمد), עובדה שתרמה לחיזוק מעמדו החברתי והכלכלי.

מותו

המד'אני מת בגיל ארבעים, בשנת 398/1008 ביום שישי ה-11 ביוני בהראט. יש הטוענים כי בשנותיו האחרונות המדאני השתגע.

השמועות על דבר מותו

יש הטוענים כי הוא הורעל למוות. בנוסף למיתוס הטוען כי הוא לקה בשבץ ונקבר בעודו בחיים. לפי אבן ח'לקאן (ابن خلكان) הוא מת בשנת 393, ונכתב באיגרת על המד'אני: "הוא שמע את אל-תקאת (בערבית: الثقات) שאומר שבדיע אל-זמאן אל-המד'אני מת משבץ, והם הזדרזו לקבור אותו עד שהתעורר בקברו ואנשים שמעו צעקות שלו, וכשבאו וחפרו בחזרה את הקבר שלו מצאו אותו מחזיק בזקנו ומת מפחד הקבר".] שני סיפורים אלו אודות מותו של בדיע א-זמאן סותרים זה את זה, כי למות משבץ שונה מלמות מרעל ומי שמת מורעל לא יכול לקום ולהתעורר בקברו אחרי שנקבר. מתוך כך רואים עד כמה המד'אני הפך לדמות עממית של בידור עצמית, שממציאים סיפורים על חייו ועל מותו.

דמותו של אלהמד'אני

אלהמד'אני תמיד היה גאה בסוגיה שקורא לה אל-ח'וראסאנייה אלהמד'אנייה כך שבאחת האיגרות שלו לווזיר אבי נסר בן אבי ברידה אלהמד'אני אמר: "שאם עשיתי אי פעם דבר, זהו רק מפני שאני במוצא מהעיר ח'וראסאן, ומה שמאפיין מוצא זה הוא האנושות". הכוונה של המילה האנושות כפי שסיפר אל-ג'אחז בספרו אל-בוח'לאא (בערבית: البخلاء) (הקמצנים) היא תכונת הקמצנות שמאפיינת אנשי ח'וראסאן, כך שהרבה פעמים מוצאים את אלהמד'אני מתווכח עם גובי המיסים, ואף עם אביו שאפילו כשהתעשר לא הנעים לאביו רק במאה דינאר. בנוסף לקמצנות שלו יש עוד תכונה יותר מרכזית והיא הגאוותנות אשר באה בביטוי לגאוותו של אלהמד'אני שלפעמים הגיעה עד ליהירות ועריצות, דבר זה נראה בתחרות המנצחת שלו עם אלח'ווארזמי שבה אלהמד'אני עבר כל הגבולות. דבר זה גם בא על ידי ביטוי באיגרות שלו כשהאשים והעליב את אבי סעד בן שאבור (בערבית: أبي سعد بن شابور), ומנגד בסוף האיגרת הוא קובע מקום כדי להיפגש איתו כדי לבקש ממנו סליחה. אלהמד'אני הרבה פעמים כפה את עצמו ואת דבריו על אחרים. הוא דגל בהאשמת והעלבת כל מי שמעז להתנגד לגאווה ולעריצות שלו, או כל מי שינסה אפילו להעדיף את אלח'ווארזמי עליו. אפשר להגיד שהגאווה שלו תרמה ביצירתיות שנמצאת באיגרות שלו. והקמצנות ואהבתו לחומריות תרמה בעיצוב והיצירתיות של המקאמאת שלו.

תכונות האופי והצורה

שירתו מעידה על פקחות וחוכמה גדולה. כפי שבני דורו תארו אותו, בעל זיכרון טוב ויכולת עצומה לשמור שירים ולהגידם בעל פה, הוא היה שר את השירה שבחיים לא שמע שכל שיר יותר מ-50 בתים ומבלי לשכוח מילה, היה משתמש לפעמים בטכניקת כתיבה מיוחדת והיא הכתיבה מהסוף להתחלה.
על פי תיאור חבירו סאחב אל-יתימיה (בערבית: صاحب اليتيمية) אלמהד'אני היה "יפה תואר, וטוב להיות בחברתו גם לתקופות ארוכות, נדיב, לא מקנא, בעל ערכים מובהק, בעל נפש אצילה, מסור, אוהב ואהבתו טהורה, חבר נאמן ומעריך חברים וחברות, יריב עקשן". אלהמד'אני היה המשורר בעל השירים הבהירים והנוצצים, המודל של אל-חרירי, המנציח שהביס את אלח'וארזמי ויורש מעמדו, הנס של העיר המדאן, הנדיר בעולם, הייחודי בכתיבותיו ובחוכמתו.

יצירות

ידוע בעיקר בסוגה שהמציא אותה המקאמה הערבית. כתב ספר המקאמות, קובץ של 51 מקאמות. עוד כתב איגרות שמספרן 233 ודיוואן, קובץ של 141 שירים.

מקאמות

הגדרת המקאמה הערבית (בערבית: المقامة العربية) אספה של אנשים, מקום שיש בו אספה/ כינוס/ התקהלות (בערבית: مجلس) של אנשים כמו בסעודה או במסיבה. משוררים וסופרים אימצו את המושג מקאמה בספרות, המקאמה מסופרת מול אנשים במקום שיש בו התקהלות ואספה של אנשים. הם אפיינו את המקאמה בסיפורים שמסופרים על ידי המספרים (המגידים), סיפורים שיש להם יעד ומטרות שונות. משוררי המקאמות היו רגילים להביא להם מגיד שיספר/ידבר בשמם, המגיד במקאמות של אלהמד'אני עיסא אבן הישאם (בערבית:عيسى بن هشام) דמות שהמציא אלהמד'אני, ועוד המציא דמות הגיבור והוא אבו אלפתח אלאסקנדרי (בערבית: أبو الفتح الاسكندري).

סגנון

הסגנון של אלהמד'אני הוא היצירתיות והאומנויות בכתיבה. אלהמד'אני לא היה יכול לוותר אף פעם עלה החריזה (בערבית: السجع), או על הצורה הלשונית שמכילה מילים מערבית הספרותית ומהערבית המדוברת כפי שרואים בדיוואן שלו. היצירתיות של אלהמד'אני ברורה במיוחד במקאמות שלו בשימושו בטכניקות כמו לשון נופל על לשון, תיאור, קישוט ועיטור, הגזמה, מטפורות, דימויים והוא מכניס ליצירות שלו תרגומים של השירה הפרסית. אלהמד'אני למשל השתתף בתחרויות עם משוררים אחרים כמו שרואים במקמאה אלשערייה (בערבית: المقامة الشعرية) ואלעראקייה (المقامة العراقية) ואלקרידייה (المقامة القريضية) כך שבשתיים משלושת המקאמת הוא היה ציני והומורי והנזיפות במקאמה אלדינארייה (בערבית: المقامة الدينارية) דומות לנזיפות שלו שנזף באלכווארזמי. באיגרות של אלהמד'אני יש הרבה מלאכה ומקצועניות, בחלק מהאיגרות הוא סוער מתלונן ונוזף ובחלק אחר הוא משבח ומתחנן. אלהמד'אני עוד השקיע בצורת הכתיבה שלו הוא שאף לבהירות בצורת הביטוי עם שימושים ברמיזה, סימול ואליגוריה.

דמויות

בכל מקאמה יש מגיד שהוא הדמות המשנית, שמעביר את סיפור המקאמה ומציג את הדמות המרכזית דמות הגיבור לאנשים לרוב מהשכבה הבינונית. המגיד במקאמה פוגש את הגיבור או עוקב אחריו, ולפעמים מכין את השומעים להופעתו, והרבה פעמים המגיד נופל בטריקים וברמאות של הגיבור ולא מגלה את האמת עד סוף המקאמה. הגיבור במקאמה דמיוני, דמות של מלומד בעל חכמה, נותן עצות, אמן הלשון וקוסם המליצה, משורר ונואם שנון וכובש לב. ויכול להיות גם קבצן, נודד רב אמן בשינוי דמותו ובהשגת מבוקשו מהזולת, משתמש בתחבולות חכמות וריטוריקה כדי למשוך תשומת לבם של קהל השומעים שהם הדמות הקיבוצית שמציגים את החברה.

מספר מקאמות של אלהמד'אני

ההיסטוריונים טענו שיש לו 400 מקאמות, טענה זו לא מדויקת, המקומות שבהם הזכיר אלהמדאני שיש לו 400 מקאמאת שניים והם: מקום ראשון הוא באחת האיגרות שלו שהוא מבקר שירתו של אלכווארזמי והמקום השני כשכתב איגרות איום למלחמה נגד אלמוזפאר (בערבית: المظفر) שהיה אימאם בחוראסאן ושיח' באסלאם - בקשר לאביו אבי אלחוסין אלבוגאוי (בערבית: أبي الحسين البغوي) שלא אהב הכתבים שלו ואלהמדאני ענה לו וביקש ממנו להיזהר ולפחד מאדם כמוהו חכם שכתב 400 מקאמאת. אחרים אומרים שלא צריך להבין את הפירוש המילולי שלו בזה שהוא באמת עשה 400 מקאמאת, למשל מוחמד בן שארף אלקירואני (בערבית:محمد بن شرف القيرواني) שהוא אחד המשוררים החשובים והבולטים של הספרות והשירה בקירואן שכתב בספרו "חוקי הכתיבה" (בערבית:أعلام الكتابة): שהמקאמות של אלהמד'אני לא הגיעו אפילו ל-20 מקאמה אבל מספר המקאמות אשר השפיעו ונשארו גם אחרי זמן רב הם 51 מקאמה, בגרסה זו יש האומרים שהייתה מקאמה אחת חסרה בקולקציה המעטה של אלחוסארי (בערבית: الحصري) למקאמאת של אלהמד'אני. רוב המקאמאת שונות מבחינת המשמעות (פירוש) והמטרות ואינן דומות אלא בצורה ובסגנון, ואחרים אומרים ש-52 מייצג רק את המקאמאת שנשארו ומספר המקאמאת יכול להיות פחות או יותר מערך זה.

יסודות חברתיים במקאמות

המקאמה אינה משקפת מחשבה של אלהמד'אני אלא משקפת המציאות החברתית הקשה שרווחה באיראן בתקופתו של אלהמדאני. העוני והקבצנות שהיה נפוץ בין האנשים והמספר הגדול של קבצנים והטריקים המורכבים והמגוונים שלהם להתפרנס ולהרוויח כסף. אלהמד'אני קיבל את ההשראה הספרותית שלו מהמצב הפוליטי, החברתי והספרותי של אותה תקופה. בנוסף לרוח הסיפורית שהייתה שכיחה באותה תקופה ששימשה לאלהמד'אני מסגרת כללית של המקאמה. עוד מאפיין חשוב למעמד הבינוני שנוצר והוא השאפתנות והחמדנות, כל חייל שואף להיות אציל בעל יוקרה והשפעה ואפילו גם עבדים שאפו להיות ביום אחד לאנשים עשירים. הסביבה התחרותית שאלהמד'אני חי בה והסופרים שכתבו איגרות וחיבורים בזמנו כמו אלג'אחיז (בערבית: الجاحظ) תרמה בייחודיות וההצטיינות שלו בין כל בני דורו בנוסף להנצחת שמו עם כתיבת המקאמה.
המקאמה הערבית היא סיפור אבל לא כל המקאמות של אלהמד'אני הם סיפורים כך שחלק מהמקאמות הן כלום, וחלק נחשב למשהו גדול ועצום, ויש חלק מהמקאמות שלא קובצו בכלל תחת הכותרת מקאמות. הסגנון של אלהמד'אני הוא היצירתיות והאומנויות בכתיבה. במקאמה הראשונה אלקרידייה (בערבית: المقامة القريضية) אלהמד'אני כותב חוקים ועושה השוואה בין משוררים ישנים וחדשים, במקאמה ה-14 המקאמה אלג'אחיזייה (בערבית: المقامة الجاحظية) אלהמד'אני משווה בין אלג'אחיז (בערבית: الجاحظ)ו-בן אלמוקפאע (בערבית: ابن المقفع), ובמקאמה ה-5 אלקופייה (בערבית: المقامة الكوفية)אלהמד'אני מספר על כמה משוגעים שמדברים ומביעים דעתם כלפי קבוצת אלמועתזילה (קבוצה סוניית), במקאמה ה-42 אלציימרייה (בערבית: المقامة الصيمرية) אלהמד'אני מדבר על המעשים והשקפת עולמו הנכונה של אלאסקנדרי (בערבית: الأسكندري), ובמקאמה ה-31 המקאמה אלרצאפיה (בערבית: المقامة الرصافية) אלהמד'אני מדבר על צורת דיבורם של הנוכלים הסאסאנים בתקופת האימפריה הפרסית, ובמקאמה ה-52 אלהמד'אני מביא סיפור על חיי הבדואים. המקאמות חולקו לפי נושאים: נוכלות והומור, קבצנות, ספרותיות ופילוסופיות, עצות, שבח ומקאמאת שאינן מסווגות. 
בהסתכלות על המקאמות של אלהמד'אני בכללי נראה שהמקאמות מציגות הלך התרבות והחברה בתקופתו שהיא התקופה של השגת הכסף בטוב או ברע, כך אלהמד'אני מציג לנו כל מיני תופעות בחברה, מטפל במשברים נפשיים ומצפוניים של תקופתו. אלהמד'אני מציין באחת האיגרות שלו שהנושא של המקאמות הוא הקבצנות, אבל טענה זו לו מדויקת, והקבצנות אינה הסוגה היחידה במקאמות וההתייחסות לקבצנות זה רק כרעיון כללי, ואם אלהמד'אני מתמקד בנושא הקבצנות ומקדיש לה אוצרות של רטוריקה זה רק כדי לתאר את המצב החדש. אלהמד'אני הציג את העשירים, את הפקחות ואת השבח במקאמות, הגיבור שלו היה אבו אלפתח (בערבית: ابو الفتح الأسكندري) שהרבה פעמים מסכם את המקאמה בשירה קצרה של שניים שלושה בתים שבהם אבו אלפתח מביע את השקפת העולם ואידאולוגיה שלו. במקאמות: אלנאג'מייה (בערבית: المقامة الناجمية), אלנייסאבורייה (בערבית: المقامة النيسابورية), אלכלפייה (בערבית: المقامة الخلفية), אלמלוקייה (בערבית: المقامة الملوكية), אלסאריה (בערבית: المقامة السارية) שבח את כאלאף בן מוחמד (בערבית: خلف بن محمد) שנדיב זה תרם בהעשרת אלהמד'אני מבחינה כלכלית וחברתית, והוא שייך לו כמה מהמקאמות והאיגרות והשירים בדיוואן שלו. בסיפורים שאלהמד'אני מחבר במקאמות יש פקחות הונאה וטריקים, לפעמים צוחקים אחרי שקוראים את המקאמה ולפעמים דוחים ולא מקבלים את הרעיון כמו שקרה במקאמה אלאצפהאנייה (בערבית: المقامة الاصفهانية) שבה אבו אלפתח משאיר את המתפללים סוגדים לזמן רב. במקאמה אלמדירייה (בערבית: المقامة المضيرية) שמהווה סיפור מודרני שבה אלהמד'אני עושה ניתוח לדמויות של אנשים גם מבחינה פסיכולוגית. במקאמה אלחלוואנייה (בערבית: المقامة الحلوانية) אלהמד'אני השתמש בבדיחות ובהומור. יש גם את המקאמה אלאזרביג'אנייה (בערבית: المقامة الأذربيجانية) שאומרים שכתב אותה בלי להיות מוכן, כך שלא מובן בדיוק אם היא סיפור או בדיחה, ובמקאמה אלג'רג'אנייה (בערבית: المقامة الجرجانية) ואלבאסרייה (المقامة البصرية) אלהמד'אני מציג את מה שמוכנים היום "קבצנים עם כבוד".

האיגרות

לאלהמד'אני יש 233 איגרות, רוב האיגרות קשורות ליחסים האישיים שלו והשאר קשורות לספרות. והאגרות שכתב אותם לאלכווארזמי, נאספו ונמצאו כיום במוזיאון הבריטי. 
אלהמד'אני למשל באיגרת ה-167 דיבר על התפשטות השיעה ובאיגרות אחרות הוא משתולל סוער ומתפרץ עד שבמצבים מסוימים אלהמד'אני לא מהסס לנזוף בהוריו. אלהמד'אני מעריך את הכסף וסוגד לאנשים בעלי מעמד כלכלי גבוה. הקישוט והעיטור, הציור, ההגזמה, הענווה והצניעות למי שאלהמד'אני משבח אותו מראים על השפעתם של הסאסאניים. באיגרות שלו יש יותר מלאכה ומקצועניות מאשר במקאמות. במהלך התחרות של אלהמד'אני מול אלכווארזמי ששניהם מאשימים ומקללים אחד את השני, כך שאם אלכווארזמי אומר לאלהמד'אני "אתה קבצן" הוא עונה לו ב- "אתה קבצן עוד יותר". אלהמד'אני שונה מכל שאר חבריו מבחינת הכתיבה הקפדנית בצורות הפרסיות. אלהמד'אני השקיע בשימושים של דימויים ומטאפורות, הבהירות בצורת הביטוי, החריזה, הרמיזה, הסימול, והאלגוריה כל זה בא על ידי ביטוי במילים המובחרים והאלגנטיים שלו. היו בתקופתו אלה המשתמשים בספרות הנחותה ואלהמד'אני זרם והשתתף עימם והוא לא היסס להשתמש בביטויים מגונים באיגרות או בסיפורים נחותים במקאמאת. הבולט באיגרות ההמד'אניות שלושה מוטיבים: התלונה, הקללה וההתאוננות. האיגרות מחולקות לפי נושאים: איגרות שבח, איגרות תוכחה והתנצלות, איגרות זלזול, איגרות עלבונות, איגרות משפחתיות.

דיוואן

הדיוואן (בערבית: ديوان) אוסף של שירים שקובצו אותם בדיוואן אחד למשורר מסוים. לאלהמד'אני יש מעט שירים (חוץ מהשירים שבמקאמות), יש האומרים שיש לו 141 שירים בדיוואן. חיבוריו של אלהמד'אני הן פועל יוצא של הנפש האנושית וההשראה. אלהמד'אני במקאמות ובאיגרות יותר יצירתי מאשר בדיוואן, כך שהוא ככב ונהיה אלוף אגדי במקאמה אלבשרייה (בערבית: المقامة البشرية) ונהיה למשורר היסטורי אמיתי, כשנצח והביס את אלכווארזמי. יש השפעה לפרוזה שלו על השירים בדיוואן כך שאינו יכול לוותר על החריזה או על הצורה הלשונית שמכילה מילים מהערבית הספרותית והערבית המדוברת כמו בשבחו ל- אבי עלי (בערבית: أبي علي). בשירים שנמצאים בדיוואן אפשר למצוא את היצירתיות והחוסר אלגנטיות, שבח כמו בשבחו ל-אלוזיר השיח' אבי נסר בן זייד (בערבית: الوزير الشيخ أبي نصر بن زيد) הוא השתמש בטכניקות ספרותיות של לשון נופל על לשון ובמשפטים מהפרוזה. בדיוואן אפשר למצוא גם חידות ותרגומים של השירה הפרסית, בשירים הוא גם משתמש במטפורות ודימויים ונהיה לאמן יצירתי בזכות שלושה נדיבים ששביח אותם אלהמד'אני והם: אלרשיד (בערבית : الرشيد), סייף אלדוולה (בערבית: سيف الدولة) ואבן אלעמיד (בערבית:أبن العميد). היו לאלהמד'אני שירי שבח, שירי קינה, שירי התנצלות, שירי התפארות/גאווה.