google/wiki40b huggingface dataset:
רביד

היסטוריה

הקיבוץ נמצא על אדמות הכפר הערבי אל־מנסורה שנכבש בשנת 1948. אל-מנסורה היה בראשיתו הסתעפות של הכפר אל-מע'אר שממערב לו. שרידי מרכז אל-מנסורה נמצאים צפונית-מערבית לכניסה לקיבוץ וכיום יש בהם עיי־חורבות ועשבי בר גבוהים, עצי־זית ושיחי־צבר.
הקיבוץ הוקם על ידי התק"ם ביוני 1981 במסגרת תוכנית המצפים לגליל. על פי התוכנית, עיקר פרנסת הקיבוץ תוכנן להיות על התעשייה. באוקטובר 1982, עת התגוררו במקום 10 משפחות, התקיים טקס העלייה על הקרקע. המתיישבים במקום היו עירוניים שנענו למודעות בעיתונים שקראו להתיישב ברביד. בשנת 1986, לאחר משבר חברתי עמוק במקום, החליט התק"ם על פירוק הקיבוץ.
בשנות ה-80 נכשלו שני ניסיונות התיישבות בנקודה. בסוף שנות השמונים הקיבוץ יושב על ידי גרעין צפון אמריקאי של הבונים דרור וגרעין ישראלי. היישוב הנוכחי הוקם בשנת 1994 בידי משוחררי נח"ל חברי תנועת הבוגרים של הנוער העובד והלומד. הקיבוץ מיושב היום על ידי תנועת "דרור ישראל". הקיבוץ הוא "קיבוץ קבוצות", ובנוי ממספר קבוצות שיתופיות החיות בקומונות המקיימות ביניהן קשרים חברתיים ומשימתיים במשימות החינוך השונות.
הקיבוץ מוגדר גם כקיבוץ מחנכים וחבריו עוסקים בעיקר בפעילות חינוכית פורמלית ובלתי פורמלית. בקיבוץ נמצאים מרכז ומשרדי "המעורר" - חברה העוסקת בחינוך באמצעות סמינרים לבתי ספר תיכוניים ומסעות לפולין, בדגש על שורשי המהפכה הציונית ותנועות הנוער בשואה שהוקמה על ידי בוגרי דרור ישראל.

אתרים באזור

בסמוך לכביש הגישה לרביד מכביש 65, הוקם מצפה ארבל, על שם החייל ארבל רייך שנפל בפעולה ברצועת עזה ב 12 ביולי 2007. מהמקום תצפית יפה על הר ארבל והכנרת. 
לארבל יש אתר זיכרון נוסף - גבעת ארבל, ביישוב יובלים.
שרה קליין-ברסלבי

ביוגרפיה

שרה ברסלבי נולדה בשנת 1942, בת לחוקר יוסף ברסלבי (ברסלבסקי).
בשנים 1960–1965 למדה לתואר ראשון בפילוסופיה וספרות עברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1964–1967 למדה לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, בה קיבלה את התואר בהצטיינות.
היא המשיכה את לימודיה באקול פראטיק דה אוטז אטוד (École Pratique des Hautes Études) בפריז אצל פרופ' ז'ורז' ויידה. בשנת 1972 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת סורבון (אוניברסיטת פריז IV) על עבודתה בנושא: "ר' נסים בן ראובן גירונדי מול הפילוסופיה של תקופתו" (R. Nissim Ben Reuben de Gèrone devant la philosophie de son temps)
בשנת 1969 הצטרפה לסגל החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1994–1998 כיהנה כראש החוג. ב-1997 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריה עוסקים בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, ובאופן מיוחד בפרשנותו הפילוסופית של הרמב"ם למקרא, ובהגותו של הרלב"ג בדגש על מתודות החקירה והכתיבה שלו.
הייתה נשואה לד"ר יצחק קליין עד לפטירתו בשנת 1990.
צב מלאי ענק

מאפיינים

אורכו של הצב יכול להגיע לאורך 80 ס"מ ומשקלו ל-50 ק"ג. הוא בעל שריון גדול בצבע ירקרק עד אפור-כחול. הראש קטן אך הצוואר גדול ויכול להיכנס לשריון. צב זה מצוי הן מעל המים והן בתוכם בשחייה ועל הקרקעית.
הוא נפוץ בנהרות וביצות ברחבי מלזיה ואינדונזיה, בקלימנטן ובסומטרה. הוא מצוי בסכנת הכחדה עקב פגיעה במקום חיותו.
ארנסט מקמילן

חייו

מקמילן נולד במימיקו, אונטריו. כילד פלא, הופיע ברסיטל העוגב הראשון שלו בגיל עשר. לאחר שלמד בלונדון בקולג' המלכותי לנגני עוגב, למד היסטוריה מודרנית באוניברסיטת טורונטו משנת 1911 עד 1914.
משנת 1931 עד 1956 ניצח על התזמורת הסימפונית של טורונטו. 
מקמילן מת בטורונטו בשנת 1973.
העדפתו המפורסמת לקצבים איטיים בניצוח זיכתה אותו בכינוי החיבה "לורד לארגו".
אדני בזק

אדני בזק היה המלך ששלט בעיר הקדומה בזק, המלך הנוכרי הראשון אותו הרגו בני ישראל לאחר מות יהושע. שמו - אדוני בזק, מראה על שליטתו בבזק, כמו אדני צדק (ספר יהושע, פרק י', פסוק א').
בתנ"ך, נכתב על פרשת כיבוש העיר בזק על ידי בני יהודה כך:
ד וַיַּעַל יְהוּדָה, וַיִּתֵּן ה' אֶת-הַכְּנַעֲנִי וְהַפְּרִזִּי בְּיָדָם; וַיַּכּוּם בְּבֶזֶק, עֲשֶׂרֶת אֲלָפִים אִישׁ. 
 ה וַיִּמְצְאוּ אֶת-אֲדֹנִי בֶזֶק, בְּבֶזֶק, וַיִּלָּחֲמוּ, בּוֹ; וַיַּכּוּ, אֶת-הַכְּנַעֲנִי וְאֶת-הַפְּרִזִּי.
 ו וַיָּנָס אֲדֹנִי בֶזֶק, וַיִּרְדְּפוּ אַחֲרָיו; וַיֹּאחֲזוּ אוֹתוֹ--וַיְקַצְּצוּ, אֶת-בְּהֹנוֹת יָדָיו וְרַגְלָיו. 
 ז וַיֹּאמֶר אֲדֹנִי-בֶזֶק, שִׁבְעִים מְלָכִים בְּהֹנוֹת יְדֵיהֶם וְרַגְלֵיהֶם מְקֻצָּצִים הָיוּ מְלַקְּטִים תַּחַת שֻׁלְחָנִי--כַּאֲשֶׁר עָשִׂיתִי, כֵּן שִׁלַּם-לִי אֱלֹהִים; וַיְבִיאֻהוּ יְרוּשָׁלִַם, וַיָּמָת שָׁם.
— ספר שופטים, פרק א', פסוקים ד'-ז'
בני יהודה עלו להילחם בכנעני ובפריזי, וכבשו את בזק והרגו את אנשיה כפי שצוו (הריגת שבעת עממין). הם תפסו את מלך בזק, ועינו אותו על ידי קיצוץ בהונות ידיו ורגליו. הם השאירו אותו בחיים (המנהג היה שהשארת המלך של האויב בחיים מעיד על ניצחון במלחמה) ולוקחים אותו לירושלים משום שזה המקום הבא שהם עלו לכבוש אותו, ושם אדוני בזק מת.
המפקח בלאמי

תקציר העלילה

מפקח המשטרה פול בלאמי ורעייתו פרנסואז הם זוג פריזאי בגיל העמידה החי כ"זוג יונים", כפי שמתאר אותם ז'אק, אחיו הצעיר של פול. הם נמצאים בחופשה ארוכה בנים שבריביירה הצרפתית. אמצעי התקשורת עוסקים בגופה שרופה שנתגלתה על החוף ליד מכונית שרופה שהתדרדרה מצוק ליד העיר הסמוכה, סט, והמקרה נחשד כהונאת ביטוח. במקביל, מטריד את מנוחתם זר הסובב סביב מקום שהותם. הזר מתברר כאמיל לולה, האיש שנחשד כזה שיזם את הונאת הביטוח כדי שאשתו תקבל את כספי הביטוח והוא, שנחשב כמת, יוכל לנסוע עם פילגשו ולהתחיל בחיים חדשים. לולה מבקש מהמפקח שיסייע לו בהוכחת חפותו כיוון שהנווד חסר הבית שהחליפו במכונית שהתדרדרה מהצוק, היה חולה וביקש להתאבד. המפקח בלאמי מתחיל לחקור את הפרשה ללא כל קשר לחקירת המשטרה המקומית אשר למפקח העומד בראשה הוא בז.
במקביל, מגיע לשהות בדירת הזוג, ז'אק, אחיו הצעיר של המפקח שהוא שתיין, חסר עבודה ובעל עבר פלילי ומצוי בריבים חוזרים ונשנים עם בלאמי המתעב אותו. אשתו של בלאמי דווקא מסתדרת היטב עם ז'אק ומנסה לפשר בין השניים, אך ללא הצלחה. לאחר שבלאמי מתחקר את נדיה, פילגשו של לולה ואת קלר, חברתו לשעבר של דני, הנווד שגופתו נמצאה, הוא עדיין איננו יודע בוודאות מה ארע. כשבלאמי מספר לאמיל לולה שנדיה בוגדת בו עם מפקח המשטרה המקומי וכאשר נודע ללולה שאשתו מתה באופן פתאומי, הוא מסגיר את עצמו למשטרה ועומד למשפט. בינתיים ממשיכים היחסים בין האחים פול וז'אק להתדרדר עד לסיום המפתיע.

שני הז'ורז'ים

בסיום הכתוביות הפותחות את הסרט מופיעה הקדשה של הסרט ל-"aux deux Georges" (לשני הז'ורז'ים). הכוונה היא לסופר ז'ורז' סימנון ולזמר היוצר, ז'ורז' ברסנס. דמויותיהם של השניים באות לידי ביטוי בסרט. הסרט נפתח בתמונה מבית הקברות בסט, שם קבור ברסנס, כשברקע נשמעת שריקה של אחד משיריו. גם בהמשך הסרט שרות הדמויות בהיסח הדעת קטעים משיריו והשיא הוא כשסנגורו של אמיל לולה בוחר בזמן המשפט לשיר בפני השופטים שיר של ברסנס במקום נאום הסיכום של ההגנה. המפקח בלאמי הוא בעל מאפיינים המזכירים בנקודות רבות את דמותו של המפקח מגרה, גיבורו המפורסם של ז'ורז' סימנון. גם השם בלאמי נלקח מדמות משנה מאחד מספריו של סימנון.

ביקורת

הביקורות על הסרט היו מעורבות. אורי קליין המצהיר על עצמו כחסיד של שברול, רואה בסרט את המשך עיסוקו של שברול, "בסוגיות של חזות מתעתעת, מוסריות נזילה והווייתן התמידית של התשוקה, האלימות ואפילו הטירוף מתחת לפני השטח השלווים". הוא אף מציין את הציטוט משירו של ו.ה. אודן בסוף הסרט, "תמיד יש סיפור נוסף, תמיד יש יותר משנגלה לעין" ואומר כי משפט זה מסכם אולי את כל יצירתו של שברול.
זיזיון

זיזיון (גם: זיזין) הייתה עיירה יהודית בבשן, הנזכרת במקורות חז"ל ובכתובת רחוב כאחד היישובים בתחום נווה, שקיבל בעבר פטור ממצוות התלויות בארץ, אך לאחר מכן, נאסר (דהיינו - חויב במצוות).
בתוספתא נזכרת העיירה כך: "עיירות המותרות בתחום ניוי ונאסרו, כגון ציר וצייר וגשמי וזיזיון ויגרי טב ודנב חורבתא וכרכא דבית חרב". בנוסף, נזכרת העיירה בהקשר זה גם בתלמוד הירושלמי, וכן בשורה 11 בכתובת רחוב.
ההסבר המוצע להחלת ההלכות המיוחדות על 8 העיירות בתחום נווה הוא שאמנם האזור נחשב מבחינה הלכתית בתחומי ארץ ישראל, אך כלל בתוכו אוכלוסייה נכרית רבה, אשר בהתאם לממדיה המשתנים, נקבעו מעת לעת הקלות שונות ליהודי האזור עובדי האדמה. היישוב הקדום מזוהה כיום עם הכפר הסורי זיזון, השוכן בסמוך לגבול ירדן, ליד ואדי זיזון המתחבר לירמוך - כ-20 ק"מ דרומית מערבית לנווא, וקרוב ל-20 ק"מ מזרחית למשולש הגבולות סוריה-ירדן-ישראל.
לוויין מזג אוויר

לוויין מזג האוויר הוא גוף מלאכותי הסובב סביב כדור הארץ וממוקם 36,000 ק"מ מעל קו המשווה, תפקידו הוא לחזות את מזג האוויר בכדור הארץ באופן שוטף. לוויין מזג האוויר מצלם את כדור הארץ באורכי גל שונים, וכך מתאפשר לאתר תופעות מזג אוויר שונות וסוגי עננות.

לווייני jpss

ב-18 בנובמבר 2017 שוגרו לחלל הלוויין NOAA-20 אבל שונה לשם jpss-1, מאותה סדרה של לוויינים ישוגר גם jpss-2 בשנת 2022, jpss-3 ישוגר משנת 2026 והלוויין jpss-4 בשנת 2031.

jpss-1

jpss1 - עוזר לזהות שינויי אקלים, לאתר שטחים של קור קיצוני באטמוספירה העליונה העלולים לסכן את התעופה המסחרית ולחזות את מזג האוויר ל-7 ימים.

jpss-2

jpss2 - ימדוד תנאים אטמוספיריים: יבשתיים ואוקיינים, כולל טמפרטורות של פני הים, צמחייה, עננים, גשמים, שלג וכוסות קרח.
ארמיית שריון

ארמיית שריון הייתה יחידה צבאית בסדר כוחות של ארמייה, בה נעשה שימוש על ידי הצבא האדום הסובייטי והוורמאכט הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.

הרקע להקמה

הצורך בהקמת ארמיות משוריינות נבע מהעובדה, שבמהלך המלחמה, מרבית היחידות של שני הצבאות לא היו ממונעות עקב העדר כמות מספקת של כלי רכב ממונעים לניוד החיילים. דיוויזיות הרגלים בשני הצבאות נעו בעיקר ברגל, והתובלה שלהן הסתמכה בעיקר על שימוש בסוסים. כתוצאה מכך כוחות הרגלים לא יכלו להתקדם באותו קצב כמו הכוחות הניידים, ונותרו בדרך כלל הרחק מאחור במהלך מבצעים התקפיים. יש לציין, שצבאות בעלות הברית המערביות (בריטניה וארצות הברית) נמנעו מהקמת ארמיות שריון, מכיוון שרוב היחידות שלהן, כולל דיוויזיות הרגלים, היו ממונעות בשלמות.

בצבא הגרמני

הצבא הגרמני היה הראשון להקים ארמיות שריון, שנקראו בגרמנית ארמיית פאנצר. בשלב הראשון של המלחמה נקראו ארמיות הפאנצר הגרמניות בשם קבוצת פאנצר ("פאנצרגרופה"), ושמם שונה ל"ארמיית פאנצר" לקראת סוף שנת 1941. הצבא הגרמני נהג לרכז את דיוויזיות הפאנצר והדיוויזיות הממונעות שלו במסגרת ארמיות הפאנצר, שכללו בדרך כלל 2-3 קורפוסים משוריינים וממונעים, בעוד שבארמיות החי"ר שלו רוב היחידות נעו ברגל, ומספר כלי הרכב הממונעים שעמדו לרשותם היה מוגבל. ארמיות הפאנצר הגרמניות מילאו תפקיד מרכזי במהלך המערכה על צרפת ב-1940 ("פאנצרגרופה קלייסט"), וכן במתקפות שערך הצבא הגרמני בחזית המזרחית בשנים 1941 ו-1942, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות. הן התקדמו מאות ק"מ לעומק שטח האויב בצורה עצמאית, מבלי להמתין לכוחות החי"ר, וכיתרו את כוחותיו מעורפם, תוך יישום טקטיקת הבליצקריג הגרמנית.

בצבא הסובייטי

הצבא הסובייטי הבין אף הוא את הצורך בהקמת עוצבות ניידות גדולות ורבות עצמה בעקבות לקחי החודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית, וחיקה למעשה את הגרמנים. בשלב ראשון הקים הפיקוד הסובייטי קורפוסים ממוכנים וקורפוסי טנקים, בהם רוכזו כוחותיו הניידים. בשלב שני, החל מאביב 1942, הוקמו ארמיות שריון שנקראו בשם "ארמיות טנקים", וכללו בדרך כלל שני קורפוסי טנקים וקורפוס ממוכן אחד. גם בצבא האדום ארמיות החי"ר (שכונו ארמיות רב-חייליות) נעו בעיקר ברגל, ומרבית כלי הרכב הממונעים רוכזו במסגרת ארמיות הטנקים. החל מחורף 1942/1943 מילאו ארמיות הטנקים הסובייטיות, שכל אחת מהן כללה 500-600 טנקים (בתקן מלא), תפקיד מרכזי בשורת המתקפות הסובייטיות, שהדפו את הצבא הגרמני משטח ברית המועצות, והביאו בסופו של דבר את כוחות הצבא האדום עד לברלין. כמו הגרמנים, גם הסובייטים השתמשו בארמיות הטנקים שלהם באופן עצמאי לצורך עריכת מבצעים התקפיים עמוקים בשטח האויב, דוגמת מבצע בגרטיון, מבצע ויסלה-אודר, או מבצע סערת אוגוסט במנצ'וריה. בשלבי הסיום של המלחמה כלל הצבא הסובייטי שמונה ארמיות טנקים.

בתום המלחמה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הופסק בהדרגה השימוש בארמיות השריון משום שרמת המיכון של הצבאות עלתה, ורוב היחידות הצבאיות הפכו לממונעות עקב ניוד החיילים באמצעות משאיות או נושאי גייסות משוריינים. הצבא הסובייטי, למשל, עבר לשימוש בארמיות רב-חייליות, שכללו דיוויזיות טנקים ודיוויזיות ממונעות.
ישראל כרמי

ראשית דרכו

ישראל כרמי נולד בשנת 1915 בלודז' שבפולין וגדל בדנציג. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. התיישב בקיבוץ גבעת השלושה והצטרף ל"הגנה". בשנים 1935–1938 שירת במסגרת משטרת המנדט כסמל נוטרים. היה מפקד פלוגות השדה - הפו"ש - בגוש דן. ב-21 במרץ 1938 השתתף באבטחת העלייה לחניתה ולאחר מכן נתמנה למפקד בפלוגות הלילה המיוחדות (SNS) שהקים קפטן צ'ארלס אורד וינגייט ("הידיד"). במסגרת זו היה משומרי צינור הנפט עיראק-חיפה. זכה ב"מדליה המשטרתית הקולוניאלית על אומץ לב" על "שהציל חייו של הקצין הממונה על פלוגות הלילה" - וינגייט, בקרב ליד הכפר דבוריה.

במלחמת העולם השנייה

בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב כרמי לצבא הבריטי ליחידת חיל הרגלים ה"באפס", והיה סמל מחלקתי בפלוגה ששמרה על שדה התעופה של חיפה, על מחסני נשק ותחמושת בסביבת חיפה ועל הנמל ושובר הגלים. למראה הנשק הרב, החליט להעביר חלק ממנו להגנה. לימים סיפר: "אם כי ידעתי, שתחמושת זו מיועדת לחזית, למלחמה בנאצים, הלא הייתה כאן, לנגד עיניי, כמות עצומה כל כך של תחמושת, עד שלא יכולתי להימנע מהרהורים, על ניסיון 'ללוות' משהו, למען צורכי ההגנה הדוחקים." כרמי סיפר על כך ליצחק שדה, ולאחר הרבה מאמצי שכנוע, קיבל אור ירוק. בקיץ 1941, הוביל כרמי כעשרים אנשי "הגנה" אל מצבורי נשק קל, והשלל היה עשרים ארגזי תחמושת. בעקבות הצלחה ראשונה זאת, באו רכישות נוספות.
בהמשך היה רב-סמל פלוגתי בקבוצת החקירות המיוחדת שהורכבה מ-38 חיילים יהודים, רובם מארץ ישראל, דוברי השפה הגרמנית ופעלה במדבר המערבי וביצעה פשיטות נועזות מעבר לקווי האויב הגרמני. 
כרמי המשיך בפעילות רכש נשק לארגון "ההגנה" ממצרים ומהמדבר המערבי, בזמן המלחמה. בפברואר 1943, הקימה "ההגנה" מרכז רכש בקהיר, בפיקודו של לוי אברהמי, ראש הש"י בחיפה, שהגיע, בעזרתו של ישראל כרמי, למצרים מחופש כסרג'נט בצבא הבריטי. במסגרת פעולות רכש אלו הוכנה בסדנת יחידתו של כרמי משאית שלל גרמנית (מאלו ששימשו את יחידות הקומנדו להעברת חילים מחופשים במדים גרמניים לביצוע מבצעים מאחורי קווי האויב), עליה הועמסו חמישה טון תחמושת ונשק, כולל מקלעים ותת מקלעים. כרמי יצא עם משאית זו, כשבידו מסמכים המעידים כביכול שהנשק נשלח לשם בדיקה במשרדי המודיעין הבריטי בארץ ישראל, דרך המדבר המערבי, עד שהגיע עמה בשלום לקיבוצו גבעת השלושה, שם נפרק הנשק ונשלח למחסני "ההגנה".

בבריגדה, בנוקמים ובבריחה

בשנת 1944 עבר לשרת בבריגדה היהודית שלחמה בחזית איטליה. לאחר תום המלחמה נמנה עם קבוצת "הנוקמים", קבוצה שביצעה מעשי נקם בפושעי מלחמה נאצים, לצדם של חיים לסקוב, מאיר זורע, שמעון אבידן ואחרים. בתום המלחמה חזר לגבעת השלושה, אך שב לאירופה כדי לקחת חלק בפעולות ארגון "הבריחה", שהעביר ניצולי שואה ממזרח וממרכז אירופה לנמלי איטליה, משם העפילו לארץ ישראל.

לאחר המלחמה

ישראל כרמי המשיך לשרת בצה"ל לאחר תום מלחמת העצמאות. בשנת 1952 התמנה כמפקד גדוד הסיור של פיקוד הדרום. בשנת 1954 מונה למפקד עוצבת בני חיל. במלחמת סיני, בשנת 1956, היה סגנו של דוד אלעזר בפיקוד על חטיבת הנגב, חטיבת חיל רגלים במילואים שלחמה ברצועת עזה. לאחר המלחמה שירת כמפקד חטיבה 27. בשנת 1962 נתמנה לתפקיד קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), ואותו מילא עד לפרישתו מצה"ל בשנת 1971. את זיכרונותיו מזירות הקרב הרבות שהשתתף בהן העלה על הכתב בספרו "בדרך לוחמים" שיצא לאור בשנת 1960. 
ישראל כרמי נפטר בשנת 2008, בגיל 92.
אל ג'זירה קלאב

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1974  על ידי איחוד בין המועדונים "חלידייה" ו"אל באטן". בשנת 2007 זכה המועדון בשני התארים הראשונים שלו גביע המפרץ וגביע איחוד האמירויות הערביות. בעונת 2010/2011 זכה המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
ציפי מור

ביוגרפיה

מור נולדה בחיפה לזוג הורים שחקנים ניצולי שואה ובילדותה עברה לרמת גן ולאחר מכן לתל אביב. בתחילת שנות ה-70 שירתה בלהקת פיקוד דרום. לאחר שחרורה מהצבא הופיעה בהצגות שונות, ביניהן : "טוב לאהוב" (במסגרת התוכנית "מועדון הצועני השורק של דן אלמגור) ו"הבזאר הגדול" בכיכובו של דני ליטני. פרסומה העיקרי של מור בא לה בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, כאשר גילמה את דמותו של "רגע", בתוכנית הילדים "רגע עם דודלי". הצלחת הסדרה הובילה להפקת סדרת המשך בשם "בבית של פיסטוק", בה גם הופיעה מור לצד ספי ריבלין.
ב-1985 גילמה אחות בסרטו של נדב לויתן "בנות". ב-1989 השתתפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "הצצקנים". ב-1991 גילמה את המן הרשע בסדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד", ב-1992 גילמה אמא בקלטת לילדים שביים שמי זרחין ששמה הוא "בובה מתי" בכיכובו של מתי כספי. ב-1995 גילמה גננת בקלטת לילדים שביימה רחל שיין ארגמן "אבא עושה בושות". ב-2006 גילמה את הניה בסרטו של חנן פלד "מכתבים לאמריקה". ב-2012 השתתפה בסדרת טלוויזיה לילדים "צור משלנו" של ערוץ הידברות.
במשך שנים ארוכות הופיעה מור, לרוב בתפקידי משנה או בתפקידי אורח, בסדרות טלוויזיה שונות, עמן ניתן למנות את "החברים של ברני", "החתול שמיל", "מה פתאום?!" ו"שמיניות באוויר". מור הופיעה גם בהצגות ילדים, ובהן "סיפורים שענת אוהבת במיוחד", "מומיש ידיד ההפתעות", "עגולנד", "תעלולי פיג'מה", "רגע עם דודלי", ו"עוץ לי גוץ לי". כמו כן, שימשה באמצע שנות ה-80 כקריינית קישור בקלטות שירי הילדים המוקדמות של אריאלה סביר ובשנות ה-90 עסקה בדיבוב סדרות מונפשות שונות, בהן פרקי "לוני טונס" (בתפקיד הסבתא בסרטוני טוויטי וסילבסטר החתול) והגרסה הישראלית לסדרה "החברים של ברני" (שם דובבה ושיחקה), בתפקיד הבובה-בון בגרסה העברית.
בשנת 2013 הופיעה בהצגות ילדים: "סבא אליעזר והגזר", "פיטר פן", "הבית של יעל" ו"עוץ לי", וכן במופע יחיד בידורי בשם "צחוק מביא אור עם ציפי מור".
באוקטובר 2016 השתתפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "המסעדה של מיקי".
מור כתבה שני ספרי ילדים: "רגע עם רוני" (1998) ו"רק רגע" (2006).

חיים אישיים

מור הייתה נשואה למתופף אלון הלל, ובנם הוא המוזיקאי רונן הילל.
משנת 2010 היא בת זוגו של קובי זינגר.
מתגוררת בגבעתיים.
שלמה בניזרי

ביוגרפיה

בניזרי נולד בנשר לעליזה ולמימון, הורים לשמונה. בצעירותו למד ביסודי בבית הספר הממ"ד ישורון בשכונת תל חנן בעיר נשר, חטיבת הביניים בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים, לאחר מכן למד בתיכון מקיף נשר. התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. חזר בתשובה, למד 10 שנים בישיבת אור החיים, בראשות הרב ראובן אלבז, והוסמך לרבנות. בישיבת אור החיים שימש כאחד מרבני הישיבה והמנהל הרוחני(משגיח). הרצה בתנועות לחזרה בתשובה, בפנימיות דתיות ובמסגרות אחרות.
בניזרי מתגורר בירושלים. נשוי ואב לשמונה ילדים.

פועלו כנבחר ציבור


משנת 1992 כיהן כחבר הכנסת מטעם ש"ס, כנציג של רבו - הרב ראובן אלבז. בכנסת השלוש עשרה כיהן כיושב ראש סיעת ש"ס, ובכנסת הארבע עשרה כיהן כסגן שר הבריאות בממשלת נתניהו. בכנסת החמש עשרה כיהן כשר הבריאות בממשלה ה-28 שבראשות אהוד ברק וכשר העבודה והרווחה בממשלה ה-29 שבראשות אריאל שרון.
בפעילותו בכנסת היה בניזרי מהחכי"ם הבולטים בש"ס. הוא הרבה להתבטא בכל הנושאים, ובפרט בנושאי דת ומדינה.

לאחר שחרורו מהכלא

לאחר שחרורו מהמאסר בשנת 2013 החל לשדר את התוכנית "חד וחלק" ברדיו קול ברמה. התוכנית עוסקת בנושאים אקטואליים בחברה הישראלית. הוא מבקר בתוכנית רבים מכל המחנות.
בניזרי נחשב למרצה מבוקש בחברה החרדית. להרצאותיו מגיעים גם חילונים ומסורתיים.
מאז שחרורו מהכלא כתב שלושה ספרים המכונים על ידו קונטרסים, בנושאים: גיוס חרדים לצבא, פרנסת החרדים ואיסור העלייה להר הבית. ספרים אלו הם בנוסף לשניים הקודמים, "סדר הדורות הקצר" העוסק בהיסטוריה יהודית על פי מקורות חז"ל, ו"השמיים מספרים" עוסק בתולדות הלוח העברי, אסטרונומיה, אסטרולוגיה ועוד.
במהלך שנת 2016 התארח על בסיס קבוע בתוכנית הלילה של ז'וז'ו אבוטבול ברשת ב'.
באוגוסט 2017 מונה בניזרי לעורך השבועון "יום ליום", לאחר שמפלגת ש"ס הודיעה כי אינה קשורה לעיתון והעורך הקודם התפטר.

עמדותיו


בפברואר 2008, בעת דיון במליאת הכנסת על רעידות האדמה, אמר בניזרי: "הייתי מציע שהכנסת תבדוק איך למנוע משכבי זכר, ובכך לחסוך הרבה מאוד ברעידות האדמה".
באוגוסט 2009, זמן קצר טרם כניסתו לכלא, תקף את אמצעי התקשורת בישראל, וטען שערכו רצח אופי לאישים שונים (והוא בתוכם), והאשים את אמצעי התקשורת ברדיפת הציבור החרדי.
שאול אולמרט

ביוגרפיה

שאול אולמרט הוא בנם של עליזה ואהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל לשעבר. גדל בישראל. כילד אהב לפתח תוכנות מחשב ולבנות מכונות מעגלים חשמליים ישנים מרדיו-טרנזיסטורים ישנים וגאדג'טים דוגמת ווקי-טוקי. את שירותו בצה"ל עשה במרכז לפיתוח הדרכה של זרוע היבשה
לאחר שחרורו מצה"ל היה פעיל פוליטי במספר ארגוני שמאל, ואף קרא לחיילי צה"ל במילואים לסרב לשרת בשטחים. 
עבד כמורה בבית ספר תיכון בירושלים, שם לימד מחשבים.
בהמשך עבר לגור בניו יורק כדי ללמוד בקולג'. הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת ניו יורק, שם קיבל תואר שני בתקשורת אינטראקטיבית.
בשנת 2012 הקים יחד עם תום פחיס את חברת "פלייבאז", שיצרה פלטפורמה המאפשרת ליצור תוכן ויראלי שניתן להטמעה באתרי אינטרנט או באפליקציות מובייל, כמו סקרים, חידונים ותוכן אינטראקטיבי אחר.
בשנת 2016 היה בין חמשת המועמדים לתואר "מנכ"ל השנה" בתחרות "Geek Awards" המסורתית.
בספטמבר 2017 פורסם כי פלייבז בניהולו גייסה 35 מיליון דולר.
באוקטובר 2019 הודיע אולמרט שיעזוב את תפקיד מנכ"ל פלייבאז. הוא יישאר נשיא החברה, ואת כיסא המנכ"ל יתפוס המייסד השותף, תום פחיס.
אולמרט נשוי לוורדית ואב לשלושה.
מיזולה

גאוגרפיה

שטחה הכולל של מיזולה הוא 61.9 קמ"ר, מתוכם 0.3 קמ"ר הם מקווי מים. מוזלה ממוקמת בעמק בקרבת נהר הקלארקפורט, נהר הביטר-רוט ונהר הבלקפוט.

דמוגרפיה

לפי מפקד אוכלוסין, בשנת 2000 מנתה אוכלוסייתה כ 57,053 איש, 12,336 משפחות המתגוררות ב-24,141 משקי בית.

היסטוריה

הראשונים שהתיישבו במיזולה היו אינדיאנים בני שבט הסאליש. האזור כונה בפיהם "נמיסולטקו", ושם זה היווה בסיס לשמה המודרני של העיר. בשנת 1805, במהלך מסעם של לואיס וקלארק נפגשו האינדיאנים לראשונה במתיישבים האירופאים בארצות הברית.
עד שנת 1860 לא הייתה במיסולה התיישבות קבועה של לבנים. באותה שנה פתחו סי.פי. היגינס ופרנסיס וורדן תחנת מסחר באזור, שלאחריה בנו טחנות קמח, שכונו "תחנות מיזולה". כעבור מספר שנים נבנה כביש מרכזי בין וואשינגטון למונטנה שעבר בעירייה, ובשנת 1877 נבנה במקום בסיס צבאי. בשנת 1893 נפתחה בעיר אוניברסיטת מונטנה. סטודנטים ועובדי האוניברסיטה מהווים כ-25% מאוכלוסיית העיר.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה מיזולה מרכז לעיבוד וכריתת עצים. במהלך מלחמת העולם השנייה שכן בעיר מחנה מעצר לאיטלקים.
קויאיקה

היסטוריה

עד המאה ה-19 אזור קויאיקה היה מיושב על ידי בני הטוולצ'ה (Tehuelche), הקאווסקר (Kawésqar) והצ'ונו (Chono). באמצע המאה ה-19 האוכלוסייה המקומית הידלדלה מאוד בעקבות גורמים שונים, בהם רצח בידי הצ'יליאנים, חיסול מקורות הפרנסה שלהם ומחלות שונות.
ההתיישבות הצ'יליאנית באייסן החלה בערך באותו זמן ונמשכה בעוצמה גדולה יותר בתחילת המאה ה-20. באותו זמן החלה לפעול "החברה התעשייתית של אייסן" (Sociedad Industrial de Aysén) שהחלה לכרות את היערות באזור ובנתה בו תשתיות כהכנה להתיישבות עתידית.
ב-1927 נוצרה טריטוריית אייסן, כהכנה להקמת מחוז נפרד בתחומי הטריטוריה. ב-1928 מושל הטריטוריה לואיס מרצ'נט גונסאלס הורה להקים התיישבות חדשה במרכזהּ בשם "בקדנו". ההתיישבות, שנוסדה באופן רשמי ב-12 באוקטובר 1929, נקראה על שמו של מנואל בקדנו, איש צבא צ'יליאני שהיה ממפקדי הצבא הצ'יליאני במלחמת האוקיינוס השקט. ב-1834 השם שונה לקויאיקה כדי למנוע בלבול עם התיישבות בעלת שם דומה במחוז אנטופגסטה בצפון צ'ילה. מקור השם הוא משפת טוולצ'ה ומשמעו "מחנה הלגונה".
ההתיישבות החדשה התפתחה במהירות והיא הפכה למרכז העירוני של חלקים גדולים מאייסן. ב-1959 היא עקפה באוכלוסייתה את הבירה המחוזית פוארטו אייסן והפכה לגדולה במחוז. בשנות ה-70 של המאה ה-20 המשטר הצבאי ששלט בצ'ילה באותן שנים ארגן מחדש את המחוזות בצ'ילה. במסגרת המהלך נוצר מחוז אייסן במתכונתו הנוכחית ובירתו הועברה מפוארטו אייסן לקויאיקה.

תחבורה

קויאיקה נמצאת על מסלול הקארטרה אאוסטרל, נתיב התחבורה המרכזי באזור המקשר בין העיר פוארטו מונט, בירת מחוז לוס לאגוס, ובין העיירה וייה או'היגינס בדרום אייסן.
במרחק של כ-50 קילומטרים מהמרכז העירוני של קויאיקה, אך עדיין בתחומי הקומונה, נמצא הכפר בלמסדה שבו שוכן נמל התעופה בלמסדה, המשרת את כלל המחוז.
חברובסק (מחוז)

היסטוריה

המתיישבים הרוסים באזור ידועים מהמאה ה-17. בשנת 1647 הוקם מבצר ראשון ובהמשך הוקמו מבצרים נוספים. החל משנות ה-80 של המאה ה-17 החלו התנגשויות מזוינות עם המנצ'ורים. בהתאם להסכם נרצ'ינסק שנחתם ב-1689, פינתה רוסיה את כל השטחים באזור האמור אך קיבלה חלק מהחוף על ים אוחוצק.
בתחילת המאה ה-20 הייתה תנופת התיישבות באזור.

דמוגרפיה

כ-80% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. הרוסים מהווים כ-90% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים - כ-3.4%.

כלכלה

בשטח המחוז נמצאו מרבצי זהב ופלטינה. חלק משמעותי של שטח המחוז מכוסה ביערות ולאור כך קיימת תעשיית עיבוד עץ מפותחת. חלק משמעותי של תושבי המחוז מתפרנסים מדייג.
פוקר 70

פיתוח

המטוס הוא גרסה קצרה יותר של מטוס אחר מתוצרת פוקר הפוקר 100. פוקר החלה לפתח את המטוס בנובמבר 1992, טיסת הבכורה הייתה באפריל 1993. האישורים להפעלת המטוס התקבלו באוקטובר 1994, והוא נכנס לשירות בחברת פורד.
ייצור המטוס הופסק בשנת 1996 כשפוקר פשטה את הרגל, והמטוס האחרון נמסר באפריל 1997. ב-1999 הוקמה יצרנית המטוסים "Rekkof" (פוקר בהיפוך אותיות), שהייתה במשא ומתן על ייצור המטוס מחדש, אך הדבר לא יצא לפועל.

מפעילים

בנובמבר 2009 היו 43 מטוסים בשירות מבצעי בחברות: אוסטריאן ארוז, KLM Cityhopper, קרפטאייר, ווייטנאם איירליינס.

ממשלת הולנד משתמשת בפוקר 70 להטסת ראשי המדינה.
באוקטובר 2017 חברת KLM Cityhopper, שהפעילה 26 מטוסי פוקר 70, כולל עבור ממשלת הולנד, הוציא את אחרון המטוסים שלה משירות. חברת Tus Airways רכשה 4 מהם. בעונת חורף 2018-19 הפעילה אותם בטיסות בין שדה דב לקפריסין. 
ביולי 2018 היו 26 מטוסים בשירות מבצעי.