google/wiki40b huggingface dataset:
הנרי סאייבט

קריירה

סאייבט החל את דרכו במחלקת הנוער של קרג'י אלוז מהעיר דקאר שבסנגל. לאחר כשלוש שנים, בעודו בן 12, עבר למחלקת הנוער של מועדון ז'ירונדן דה בורדו. לאחר חמש שנים בנוער, עבר סאייבט לקבוצת הבוגרים. בארבע שנותיו הראשונות בקבוצה, הושאל לחצי עונה בשנת 2011 לאנז'ה מליגת העל הצרפתית ורשם בקבוצה 20 הופעות ליגה ו-4 שערים. לאחר מכן, חזר סאייבט לבורדו והפך לשחקן הרכב. הוא רשם בה 183 הופעות ליגה ו-27 שערים. ב-11 בינואר 2016 נמכר השחקן לניוקאסל יונייטד מהפריימר ליג תמורת 5 מיליון אירו. ב-23 באוגוסט 2016 הושאל סאייבט למועדון הצרפתי סנט אטיין לעונה אחת, לאחר שהקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית.

נבחרת לאומית

סאייבט זומן לראשונה בשנת 2005 בעודו שחקן נוער לנבחרת צרפת עד גיל 16 בה שיחק כ-15 משחקים וכבש 8 שערים. שנה לאחר מכן זומן לנבחרת צרפת עד גיל 17 בה שיחק כקפטן במשך שנה וכבש 9 שערים ב-21 הופעות. בשנת 2007 זומן סאייבט לנבחרת צרפת עד גיל 18, ורשם בה 4 הופעות ושער אחד. שנתיים לאחר מכן זומן לנבחרת צרפת עד גיל 21, בה שיחק כשנתיים כשחקן הרכב, ורשם 12 הופעות ו-4 שערים במדים הלאומיים. בשל אזרחותו הראשונית הסנגלית זומן סאייבט לנבחרת סנגל בשנת 2013 ומאז רשם 14 הופעות רשמיות.
ציפי רייבנבך

ציפי (ציפורה) רייבנבך היא במאית, מפיקה ותסריטאית של סרטים, בעיקר תיעודיים. סרטיה עוסקים בעיקר בנושאים כאובים בחברה הישראלית: שואה ושכול. כלת פרס שר החינוך והתרבות לבמאים ותסריטאים בתחום הקולנוע לשנת 1996. סרטה ה"בחירה והגורל" נחשב לאחד הסרטים התיעודיים המעוטרים ביותר של יוצר ישראלי, בין הפרסים הבולטים שבהם זכה: יאמאגטה ביפן, שני פרסים בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי באמסטרדם ופרס בפסטיבל בינלאומי בפריז.

ביוגרפיה

ציפי נולדה בפולין ועלתה ארצה בשנת 1950 עם הוריה ונקלטה בעיר לוד. בין השנים 1966 ל-1969 למדה לתואר B.Sc במתמטיקה שימושית ופיזיקה באוניברסיטת תל אביב. במלחמת יום הכיפורים התאלמנה רייבנבך מבעלה הראשון יצחק, מהנדס כימיה בוגר הטכניון, מ"פ שריון שנפל בקרב על ציר הנפט ברמת הגולן. בשנת 1976 החלה בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב אותם סיימה בשנת 1980. ב-1981 למדה מנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. ב-2006 חייתה בברלין במסגרת מלגת התפנות ליוצרים בקולנוע של קרן DAAD. אם לשלושה ילדים וסבתא ל-4 נכדים.
הליגה (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הליגה עוקבת אחרי קבוצת חברי ילדות שמשחקת פנטזי פוטבול (ליגת פוטבול וירטואלית).
צווארון לבן

צווארון לבן הוא כינוי בלתי פורמלי לאנשים המשתייכים למעמד הביניים, אשר עובדים בעבודות מקצועיות הדורשות על פי רוב השכלה אקדמית. בין מקצועות הצווארון הלבן נמנים מקצועות הניהול, עבודות משרד ואדמיניסטרציה, שיווק ומכירות ומקצועות חופשיים כגון עריכת דין ורפואה. אנשי הצווארון הלבן מובחנים מאנשי הצווארון הכחול, שעבודתם מצריכה עבודת כפיים.

מקור המונח

הוגה המונח "צווארון לבן" היה אפטון סינקלר. הוא השתמש בו לראשונה כדי לתאר את העובדים המודרניים בתחומי הפקידות, האדמיניסטרציה והניהול בשנות השלושים של המאה ה-20. השימוש במונח זה דווקא נבע מהעובדה, שבמהלך רוב שנות המאה ה-19 והמאה ה-20, גברים שעבדו בעבודות משרדיות במדינות אירופה ובארצות הברית נדרשו כמעט תמיד לקוד לבוש שכלל חולצות לבנות בעלות צווארון לבן. בנוסף לכך, במגזר התעשייתי של המדינות דוברות האנגלית במאה ה-20, צבעם של הסרבלים או הבגדים העליונים הצביע על מעמדם של העובדים: עובדי הכפיים לבשו כחול, מנהלי העבודה לבשו חום והצוות המקצועי הבכיר, דוגמת המהנדסים, לבשו לבן. איש צווארון לבן הוא זה שעובד במשרד או שאינו עובד בעבודת כפיים.

נתונים דמוגרפיים

שיעורם של עובדי הצווארון הלבן בארצות הברית עלה בהתמדה, מ-17% מכלל העובדים בשנת 1900 ל-59.4% מכלל העובדים בשנת 1998. הסיבות העיקריות לכך הן המהפכה הטכנולוגית והשינויים במבנה הכלכלה בארצות הברית.
עובדי הצווארון הלבן, שהיוו מיעוט בחברה החקלאית ובראשית ימי החברה התעשייתית, הפכו לרוב במדינות המתועשות. המהפכה הטכנולוגית יצרה דרישה רבה לעבודות משרדיות והפחיתה משמעותית את מספר המשרות הדורשות עבודה ידנית במפעלים (ראו: אבטלה טכנולוגית). באופן כללי, רמת השכר של עובדי הצווארון הלבן גבוהה יותר מזו של עובדי הצווארון הכחול, אם כי רבים מעובדים אלה אינם מרוויחים שכר הגבוה משמעותית מהשכר הממוצע במשק. בנוסף, במספר הולך וגדל של חברות לא מועסקים כלל עובדי צווארון כחול, מאחר שפיזית הן אינן מייצרות שום דבר, ובמקום זאת ישנה היררכיה של עובדי צווארון לבן. בסביבת עבודה כזו העובדים מתלבשים לרוב אותו הדבר, והבדלי הדרגות ביניהם באים לידי ביטוי בסמכויות המואצלות להם, בגודל ואיכות מרחב העבודה או המשרד, בהטבות שלהן הם זוכים וכמובן בגובה המשכורת עצמה.
כעובדים שכירים, גם עובדי הצווארון הלבן מאוגדים לעיתים באיגודים מקצועיים משלהם, ואף הם עשויים לנקוט בצעדים כגון עיצומים או שביתות, במסגרת מאבקים לשיפור תנאי עבודתם. עם זאת, תופעה זו שכיחה הרבה יותר באירופה מאשר בארצות הברית, שבה פחות מ-10% מכלל העובדים במגזר הפרטי חברים באיגודים מקצועיים. 
הסוציולוג האמריקאי סי. רייט מילס ערך מחקר מעמיק על עובדי הצווארון הלבן, ופרסם את מסקנותיו בספר בשנת 1951. בספרו הוא טען שעובדי הצווארון הלבן סובלים מתחושה חזקה של ניכור, הנובעת מכך שהם אינם מוכרים רק את זמנם, אלא הם נאלצים אף למכור את אישיותם ולעשות זאת "עם חיוך על הפנים". הוא הביא כדוגמה את סוכני הביטוח (דוגמה שהייתה קרובה ללבו, מאחר שאביו היה סוכן ביטוח).
בית הכנסת אהל יצחק (מאה שערים)

רקע היסטורי

עם התיישבותם של חסידי חב"ד בארץ ישראל, לאחר עלייתה של מנוחה רחל סלונים, התרכזו חסידי חב"ד בשנת תר"ז (1847) לראשונה בירושלים, עם הקמת שכונת מאה שערים החל חסידי חב"ד להתיישב במקום.
באותן שנים שלטה בשכונה קהילת הפרושים שהייתה מחלוצי הבונים בשכונה, וראשי הקהל קבעו תקנות שונות על מנת לשמור על צביון השכונה ולמנוע מקהילות החסידים לקבוע יתד במקום, ובין התקנות שפורסמו אז היה האיסור לקיים מניין בנוסח חסידי.

הקמת בית הכנסת

בשנת תרנ"ט (1899) הקימו קבוצת חסידי חב"ד מירושלים בראשות ישראל שמעון שיין בית כנסת באזור השוק של שכונת מאה שערים, בעזרתו של גביר יהודי בשם ר' יצחק מהעיר קניגסברג שבגרמניה שתרם את רוב הוצאות הבניה, ועל שמו נקרא בית הכנסת. ישראל שמעון שיין יצר לוח שיוויתי.
ברחוב בו שכן בית הכנסת, התגוררו אז חלק מבני משפחת סלונים, צאצאי הרבנית מנוחה רחל סלונים, בשנות ה-50 יזם הרב זאב דב סלונים את שינוי שם הרחוב לבעל התניא על שם רבי שניאור זלמן מלאדי.
בשנים הראשונות לקיומו של בית הכנסת רוב המתפללים בו היו חסידי קאפוסט, וחסידי חב"ד התפללו בבית הכנסת צמח צדק בעיר העתיקה.
בשנת תרפ"ג (1923) נפטר הרב שמריה נח שניאורסון ונסתיים הפיצול בתוך תנועת חב"ד, החל הרב יהודה ליב סלונים לנהל את בית הכנסת ולארגן בו שיעורים והתוועדויות ביומי דפגרא של חסידות חב"ד.
בעקבות הפרעות של הערבים במלחמת העצמאות שכנה במשך תקופה ישיבת תורת אמת במבנה של בית הכנסת, שנחשב למקום בטוח יותר.

מראה בית הכנסת

המבנה נראה כבית מרובע בעל 2 קומות, כניסת השער מובילה לקומה הראשונה של המבנה - עזרת הגברים. בקומה שנייה עזרת הנשים (עם כניסה אליה מדלת נפרדת). 
לאחר המעבר בשער הכניסה נכנסים לחדר מבוא בו ממוקמים כיורים לנטילת ידיים ולוחות מודעות, כניסה לבית הכנסת ופניה שמאלה וירידה במדרגות לחדר שני.
היכל בית הכנסת מעוטרת בציורים של שבטי ישראל ובפסוק "הוי קל כנשר רץ כצבי וגיבור כארי", ועל הקיר מעל דלת הכניסה מפנים ציור עם הפסוק "על נהרות בבל". הציורים צוירו בשנים הראשונות ועל אחד הציורים נרשם בעבר השם "האחים בלומברג ובניו". בשנת תשנ"ו(1996) שוחזרו על ידי אמן מאה שערים. וייסברג, תיקן וחיזק את הציורים שהושחתו ודהו עם הזמן, במהלכה מחק את דגלי ישראל שהיו מצוירים בין שמות שבטי ישראל.
פתח הכניסה הוא מכיוון צפון מערב, הבימה מוצבת במרכז בית הכנסת. וסביבה מסודרים ספסלים בצמוד לקירות המבנה ושולחנות עץ. ארונות הספרים מצויים בתוך הקירות בפינות בית הכנסת.
ארון הקודש מעוצב עם 2 עמודי אבן לבנים בשני צידיו, והוא מעוטר בגילופי עץ כהה, של עלי גפן, ענבים, ופרחים באגרטלים.
ריהוט בית הכנסת הוא עתיק ביותר], וכמעט ולא בוצעו בו שינויים.

אירועים בבית הכנסת

מאז הקמת בית הכנסת מתקיים במקום מדי יום שיעור קבוע במשניות לעילוי נשמת נפטרים מכל רחבי העולם, וכן התוועדות מסורתית לרגל חג הגאולה י"ט בכסלו, אירוע זה היה נחשב שנים רבות לאירוע השנתי המרכזי של חסידות חב"ד בירושלים.
לאחר הטבח בבית הספר למלאכה בשנת תשט"ז שלח הרבי מלובביץ' קבוצת בחורים שלוחים לעודד את רוחם של חסידי חב"ד בכפר חב"ד ובישראל, ועל פי הוראת הרבי הקדישו השלוחים את אחת השבתות להתוועד ולהתפלל בבית כנסת זה.
ביום השנה לפטירתו של המשפיע הרב משה ובר מקים תלמידו הרב עידו ארליך-ובר בבית הכנסת סעודת הילולא לזכרו בהשתתפות אדמו"רים ורבנים חשובים.
ניקולאס קאר

ביוגרפיה

לקאר תואר ראשון מקולג' דרטמות ותואר שני מאוניברסיטת הרווארד. במהלך הקריירה שלו, שימש קאר כעורך אחראי ועורך בפועל של כתב העת Harvard Business Review.
ספרו האחרון "The Shallows: what the internet is doing to our brains" שפורסם ב-2011 היה מועמד לפרס פוליצר, הפך לרב מכר בינלאומי ותורגם ל-24 שפות שונות.
מלבד ספר זה פרסם קאר שני ספרים משפיעים נוספים: "The big switch: rewiring the world" שפורסם ב-2008; ו-"Does IT matter" שפורסם ב-2004.
בשנת 2003 כתב קאר את המאמר "IT Doesn't Matter" ("טכנולוגיית המידע לא חשובה"), וב-2004 הרחיב אותו לספר ‎"Does IT Matter? Information Technology and the Corrosion of Competitive Advantage"‎ ("האם טכנולוגיית המידע חשובה? שחיקת היתרון התחרותי וטכנולוגיית המידע"). קאר טוען בעבודותיו שהחשיבות האסטרטגית של טכנולוגיית המידע בעסקים פחתה, וזאת מכיוון שטכנולוגיית המידע הפכה נפוצה, תקנית וזולה. טכנולוגיית המידע, טען קאר, תלך בדרכם של מסילות הברזל, הטלגרף והחשמל, ותהפוך גם היא לגורם רגיל המשפיע על הייצור, אך לא יותר מזה.
רעיונות אלה הכעיסו רבים בתעשיית טכנולוגיית המידע, ומנהלים בכירים בחברות מובילות בהן מיקרוסופט, אינטל ו-HP מחו בתוקף נגדם. מאידך גיסא, פרשנים אחדים של התעשייה הביעו תמיכה ברעיונותיו.
בהמשך אותה שנה, פרסם קאר מאמר משפיע נוסף בשם "The End of Corporate Computing" ("סופו של המחשוב הארגוני"). במאמר שהתפרסם בכתב העת MIT Sloan Management Review, טען קאר שבעתיד, טכנולוגיית המידע תרכש כשירותי תשתית מספקים החיצוניים לארגון (בדומה לחשמל ומים), ומחלקות טכנולוגיית המידע הקיימות בארגונים - תעלמנה.
קאר כתב במספר כתבי עת חשובים, בהם The Atlantic Monthly, The New York Times Magazine, Wired, The Financial Times, Die Ziet, The Futurist, The Guardian and The Industry Standard.
בעברו היה קאר חבר במערכת היועצים של אנציקלופדיית בריטניקה, כמו כן ראש מערכת פרויקט המחשבים "World Economic Forum" וכתב באוניברסיטת קליפורניה.
כיום הוא כותב בבלוג הפופולרי שלו Rough Type.

ביקורת על ויקיפדיה

בשנת 2005 כתב קאר מאמר בשם "חוסר המוסריות של Web 2.0", שבו ביקר את האיכות הירודה של המידע המצוי בפרויקטי Web 2.0 כגון ויקיפדיה ובלוגים. קאר טען שבסופו של דבר, לפרויקטים אלה עלולה להיות השפעה שלילית על החברה, מכיוון שהם מחליפים מקורות מידע מקצועיים יותר, אם כי יקרים יותר. מאמרו זה הצית גל של ביקורות נוספות על מיזמי ויקיפדיה.
באוגוסט 2007, קאר הציע את המונח 'ויקיקרטיה' כדי לתאר את התפתחותה של הביורוקרטיה בוויקיפדיה, ההיררכיה הסבוכה והגודש בחוקים. לטענתו, זו הסיבה לניצחון המוחלט של גישת ה"מחקנות" על ה"מכלילנות", והוא הסיק שהמחקנות סוללת את הדרך לבואם של חוקים רבים ומפורטים יותר ויותר - ללא סוף. לדבריו, אנשים מעדיפים דרך זו כשהם הופכים לחברים בקבוצה גדולה.
פלמארס

פלמארס (Palmares), או קילומבו דוס פלמארס (Quilombo dos Palmares), היה קילומבו (quilombo), יישוב של עבדים אפריקאים בני חורין שנמלטו. הוא נוסד בסביבות שנת 1600 בגבעות סרה דה בריגה (Serra da Barriga) בברזיל הצפונית-מזרחית. פלמארס התקיים כרפובליקה עצמאית עצומה, המחזיקה את עצמה, והפך להגדה בשל גודלו וכוחו. בשיאה איכלס אוכלוסייה של יותר מ-30,000 גברים, נשים וילדים אפריקאים בני חורין. בקהילה היו יותר מ-200 בניינים, כנסייה, ארבע נפחיות ובית מועצה.
המנהיג הראשון של פלמארס היה גנגה זומבה (Ganga Zumba), שנמלט מעבדות במטע סוכר ועבר לפלמארס.
פלמארס הגן על עצמו בהצלחה כנגד מספר ניסיונות של הולנדים, ומאוחר יותר של כוחות של קולוניות פורטוגזיות להשמיד אותו, ולהרוג או לשבות את תושביו.
בשנת 1655, אפריקאי שנודע כזומבי נולד בפלמארס. בהיותו ילד צעיר הוא נשבה על ידי הפורטוגזים, אבל נמלט ושב לפלמארס ב-1670. תושבי פלמארס תחת מנהיגותו של זומבי, התנקמו בפלישות התכופות של הפורטוגזים על ידי פעולות תגמול - פשיטות למטעים ולכפרים הפורטוגזים, שיחרור עבדים, כך הם גם הגדילו את מספרם. עשר שנים לאחר מכן, זומבי, כעת לוחם מיומן ואסטרטג צבאי, ירש את גנגה זומבה כשליט פלמארס. היה זה זומבי שהנהיג את הצבא של פלמארס כנגד חיל התותחנים של המפקדים הצבאיים הפורטוגזים דומינגוס ג'ורג' וליו (Domingos Jorge Velho) וויירה דה מלו (Vieira de Mello).
התקיפה האחרונה נגד פלמארס ארעה ב-1694. סרקה דו מקאקו (Cerca do Macaco), היישוב הראשי, נפל; וזומבי נפצע. הוא הבריח את הפורטוגזים, אבל נבגד, לבסוף נשבה, וראשו נערף ב-1695.
גרש

סימן פיסוק

גרש (׳)  הוא סימן פיסוק בעברית, שמשמש לעיתים קרובות גם כסימן דיאקריטי. הגרש דומה במראהו למירכה בודדת ולאפוסטרוף (Apostrophe).
כסימן פיסוק הגרש בעברית נראה כמו פסיק שמוצג משמאל לחלק העליון של האות כדי לסמן שמדובר במילה מקוצרת (קיצור). לדוגמה: מ׳=מטר, ר׳=רבי, גב׳=גברת, פרופ׳=פרופסור, רח׳=רחוב, להת׳=להתראות, מס׳=מספר, עמ׳=עמוד, נק׳=נקודה, וכד׳=וכדומה, וכו׳=וכולי.

טעם המקרא

הגרש הוא גם שמו של סימן אחר – אחד מטעמי המקרא, הנכתב מעל האות המוטעמת במילה, למשל במילה חַיֵּיהֶ֜ם (שמות א יד). כטעם מקרא הוא נקרא גם "טֶרֶס".
סרבל

סרבל הוא בגד עליון המכסה את גם את פלג הגוף העליון וגם את התחתון. לסרבלים מספר שימושים, לדוגמה כבגד עבודה מגן עבור פועלים. בצבא, לרבות צה"ל ישנם סרבלים המשמשים כמדי ב' עבור תפקידים מסוימים. סרבל מרופד שנועד כבגד חורף נקרא חרמונית.
מקורה האטימולוגי של המילה הבעברית "סרבל" הוא מהשפה הפרסית, sharval שפירושה מכנסיים.
פייטוריה

פייטוריה (בפורטוגזית: Feitoria) הוא הכינוי השגור בפורטוגזית לתחנות סחר - מושבות זעירות, בעלות אופי מסחרי בעיקר, שהוקמו בארצות נוכריות. נוסדו בהן נציגויות האמונות על הטיפול השוטף בעסקים ובאינטרסים של האימפריה הפורטוגזית באותה הארץ. בימי קדם, הקימו היוונים והפניקים נקודות סחר מסוג זה ברחבי כל אגן הים התיכון. בזמנים המודרניים, "פיזרו" האירופים "פייטוריות" בחופי מזרח אסיה.
התחילו בכך הפורטוגזים, כשהקימו פייטוריה במערב אפריקה - טירת מינה (Castelo da mina), ב-1482.
בהמשך הקימו אלה בהודו ובסין פייטוריות-קולוניאליות, למטרות הן מסחריות והן צבאיות. אלה שהוקמו במערב אפריקה הוקדשו רובן ככולן לסחר בעבדים. ביבשת אירופה, הייתה לפורטוגזים פייטוריה בפלנדריה - פייטורית אנטוורפן, שהוקמה ב-10 במאי 1293, בידי מלך פורטוגל דיניז, בהסכמה עם המקומיים, במטרה להסדיר את פעילות הסוחרים הפורטוגזים שכבר פעלו באזור מ-1267, ולגבות מהם מס, בהתאם לכמות הסחורות שהועמסה על הספינות. הייתה זו הפייטוריה הראשונה שהקימה פורטוגל בניכר.
בברזיל, הוקמה ב-1504 הפייטוריה הראשונה בקאבו פריו (Cabo frio). הורדו מהספינות 24 איש, שהקימו אותה ונשארו במקום להשגיח על הפעילות. במהרה, הוקמו גם פיירטוריות במקומות נוספים כמו ריו דה ז'ניירו, איגאראסו ואיטמאראקה (בפרנמבוקו). הקמת הפייטוריות הראשונות בברזיל היה הניסיון הראשון לממש חלוקה מנהלית בקולוניה ברזיל.
עם זאת, ישנה מחלוקת בעניין, כי לפני הקמת פיטוריית קבו-פריו, כבר עמדו על תילן בחופי צפון מזרח ברזיל מספר פייטוריות צרפתיות, שהוקמו בידי מתיישבים שבאו מנורמנדי. אלה עסקו בהברחה ובסחר פיראטי של עץ-ברזיל, בעיקר באזור איטמאראקה. הפורטוגזים ניהלו מאבק בפיראטים הצרפתיים באותו אזור, ומשסילקום משם, הרחיבו את ריבונות פורטוגל צפונה, אל מעבר לאזור פרנמבוקו של היום, בו הוקמה מאוחר יותר קפיטניית פרנמבוקו.
וסטנד

גאוגרפיה

השכונה ממוקמת בקצה המערבי של העיר הפנימית של ברלין, על רמה בין נהרות השפרה וההאוול. בדרום ובמזרח היא גובלת בשכונות רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף: שרלוטנבורג ממזרח וגרונוולד מדרום (כך שקצהו הצפוני של יער גרונוולד נכלל בתחומי השכונה). ממערב היא גובלת ברובע שפנדאו.

היסטוריה

עד המאה ה-19 היה המקום בלתי מיושב. ב-1806 הקים נפוליאון בונפרטה את מחנהו העיקרי באזור, כאשר הוא עצמו בחר להתגורר בארמון שרלוטנבורג הסמוך.
ב-1866 החלו להבנות באזור מבני מגורים לבורגנות העשירה, והמקום נקרא באופן שיווקי על שם הוסט אנד של לונדון. בשכונה הדלילה יחסית המשיכו להתקיים מתקנים צבאיים עד ראשית המאה ה-20 כגון מחנה דיוויית המשמר "המלכה אליזבת" (2. Garde-Infanterie-Division Königin Elisabeth) ומחנה מעצר בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
במקום הוקמו מתקני ספורט רבים, בהם היפודרום למרוצי סוסים (1890), אצטדיון טניס (Mommsen Stadium, ‏1930) ומתקנים שהוקמו לקראת אולימפיאדת ברלין (1936) כגון הפארק האולימפי, האצטדיון האולימפי של ברלין, אולם הספורט Deutschlandhalle (שיכל לאכלס כ-9,000 איש ונהרס ב-2011), אמפיתיאטרון Waldbühne ואתר התערוכות Messegelände.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 וראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו בוסטאנד מספר רב יחסית של מבנים בסגנון הבינלאומי ("באוהאוס"), רובם וילות פרטיות על ידי אריך מנדלסון ואחרים. בשל הדמיון המסוים בבניה למרכז תל אביב ("העיר הלבנה") כתבה לאה גולדברג ב-1935: "תל אביב עיר אירופית מאד. רועשת. נבנית. משהו בינוני בין וֶסטן של ברלין והעיר הישנה של קובנה".

תחבורה

את השכונה משרתים קו הרכבת הפרברי המהיר, Berlin S-Bahn וקו U2 של הרכבת התחתית של ברלין. הכביש המהיר Bundesautobahn 100, העוטף את מרכז ברלין, מהווה את גבול השכונה ממזרח והכבישים Bundesstraße 2 ו-Bundesstraße 5 עוברים דרכה (ברחובות Kaiserdamm ו-Heerstraße בהתאמה).
Brainiac

פורמט התוכנית

בכל תוכנית עולות מספר תהיות מדעיות. כמו כן, מוצגות תשובות, לעיתים ביזריות, לשאלות ובעיות נפוצות.
בתוכנית קיימת סוג של "היררכיה" בה הקובע הוא האמונד, מנחה התוכנית, וצמד המדענים (שגם הם אנשי טלוויזיה פופולריים בבריטניה): ג'ון טיקל ושארלוט הדסון. אחר-כך, ישנם ה"נסיינים" (Brainiacs) שמארגנים, מבצעים ושעליהם מתבצעים הניסויים בתוכנית.
הנסיינים "זוכים" להתעללות מילולית מצד המגיש ולהטחות על רוע עבודתם, תוך שילוב הומור על אופן פעולתם.
אנשי התוכנית מציגים שנאה לקרוואנים ולמוזיקת רוק משנות ה-90. כמעט בכל תוכנית קרוואן מושמד או ניזוק על ידי פיצוץ, הבערה, הפלה ממנוף או מחיצה.

עונה ראשונה

העונה הראשונה שודרה לראשונה בשנת 2003 (בבריטניה). העונה עסקה בעיקר בביצוע ניסויים ותאוריות שונות (לדוגמה: האם 100 טלפונים סלולריים יכולים לבשל ביצה?)
בכל הפרקים הייתה פינה אחת קבועה: הכנסת חפץ לא שגרתי לתנור מיקרוגל במטרה לראות מה יקרה.
(חפץ לא שגרתי = סבון, דיסק מחשב, קופסת שימורים וכו'.)

ניסוי המתכות האלקליות

ניסוי מפורסם מתוך התוכנית הוא ניסוי המתכות האלקליות.
בניסוי חברי התוכנית בדקו איזו מתכת אלקלית מגיבה בעוצמה הכי גבוהה כשהיא מושלכת לאמבט מים. זהו ניסוי מזויף, שכן הוכנסו לאמבט חומרי נפץ במקום מתכות. צוות התוכנית הודה בזיוף.

תחומי שידור

התוכנית שודרה במספר מדינות: אנגליה, אירלנד, ארצות הברית, אוסטרליה, תאילנד, בלגיה, גרמניה, ניו זילנד, הולנד, יוון, פינלנד, קנדה, דרום אפריקה, סינגפור ועוד מספר מדינות אירופיות.
התוכנית שודרה גם בישראל בערוץ 8 (ערוץ המדע של חברת הכבלים HOT), וזכתה לשם: "זעזוע מוח", אף על פי שמשמעות השם באנגלית הוא: "חוכמולוג - התעללות מדעית". בחברת הכבלים yes משודרת התוכנית בערוץ דיסקברי תחת השם "חכם בלילה".
יחיא בן המו

ביוגרפיה

שנים רבות כיהן כחבר בבית הדין של הקהילה ליד הרב הראשי חכם סלימון ברזאני]. נוסף על בקיאותו בש"ס, בפוסקים ובשאר מקורות ההלכה, הצטיין חכם יחיא בגישה רבת הבנה וגמישה, אך גם חסרת פשרה בכל בעיית יסוד. גם על שאלות של בני קהילות אחרות היה משיב כהלכה באותה בהירות מחשבה ועמקות תפיסה האופיינית לו.
הדוקים היו קשריו עם חכמי בבל וכן עם שד"רי ארץ ישראל שביקרו במוסול, במיוחד ייזכר חכם יחיא כדרשן בחסד עליון, מדי שבת בשבתו אחרי הצהרים היה ניצב במשך שעתיים ומעלה ליד התיבה באמצע האולם המרווח של בית הכנסת הגדול ששון כשהוא מלא מפה אל פה ובקול ערב וצלול, נשא לפני הקהל הרב הצמא לדבריו את הדרוש שלו (כך קראו יהודי מוסול לדרשה)הבנוי להפליא. מסביב לפרשת השבוע היה שוזר פרקי אגדה ודברי פרשנות משובצים בסיפורים ומעשיות, במשלים ונמשלים משולבים בענייני דיומא מבוארים ומוסברים בבהירות ובפשטות. ברטט ובדביקות חסידית היה משמיע ספורים על האר"י הקדוש ותלמידיו ועל הבעל שם טוב, חבורותו ותנועתו. הודות לדרשותיו המאלפות התעשר אוצר הידיעות הכללי של רבים מבני עדתו שומעי לקחו, נתהדקה זיקתם למסורת והשתרשה בהם התודעה הלאומית והדתית. מבחינה זו היה חכם יחיא מורה ומדריך-עם נאמן לקהילתו ולשליחותו.
ששון בנימין אהרון, אחד מחכמי קהילת מוסול, כתב על דרשות אלו:
ליד התיבה הגבוהה עומד ח' יחיא במלוא קומתו, כולו אומר כבוד. בחורף לבש גלימה ("עבאיה") חומה של צמר "צ'וך" עם צווארון וברקמה מוזהבת, ו"תרבוש" אדום לראשו, ובקיץ עם גלימה של משי לבן. ... באיזה עונג ובאיזו שמחה היו מקבלים את דבריו, ובאיזו דריכות מופלאה היו מקשיבים לו, כאילו הדברים מוחשיים כרגע לפניהם!
— ששון בנימין אהרון, דרשנות ודרשנים בקהילת יהודי מוצל, "מנחת אשור", גיליון 4, תשרי תשנ"ג (אוקטובר 1992)
הוא היה דמות ציבורית עממית ונערץ גם על נכבדי העיר המוסלמים והנוצרים ועל אנשי השלטון, הוא בלט במיוחד במעמדים ציבורים וממלכתיים ובימי מבחן ומשבר. לא פעם לווה את ראש הקהילה למושלי העיר מוסול כדי לדחות גזרות מעל הקהילה].
כמי שמעורה היטב בחיי היום יום של בני קהילתו, שותף בששונם וביגונם ומאציל מרוחו עליהם, מקובל היה על כל שכבותיהם מיישב סכסוכים משכין שלום ואמן הפשרות. איש עצה ותושייה, אשר ביתו בית ועד לחכמים ומען לכל נצרך ושעתו פנויה לכל דבר מצווה.
חכם יחיא היה איש אמיד. הוא העסיק כפריים רבים בייצור חקלאי ובגידול צאן ובקר. הייתה לו חנות לרוקחות, והוא ידע על ידי ערבוב מיני צמחים לייצר תרופות למחלות שונות. מוניטין רב יצא לו בגלל התרופה שהמציא לצרעת הגמלים. ערבים ובדואים נהרו אליו מכל רחבי ארצות ערב ובמיוחד מחצי האי ערב. שליחיו של המלך עבד אל-עזיז אל סעוד, מייסד הממלכה הסעודית, ביקרוהו לעיתם קרובות כדי לקבל ממנו את תרופת הפלא שהייתה מזור לגמלים].
לחכם יחיא היו שלושה אחים: צאלח, נסים ומרדכי שהקימו משפחות עניפות ועיסוקם היה ברוקחות. צאלח ייצר תרופות נדירות על ידי ערבוב צמחים ותרופותיו היו מבוקשות בבגדאד ובהודו.
בניו של חכם יחיא היו עזיז, דוד ויעקב.
חכם יחיא עלה לישראל בשנת 1951, במבצע עזרא ונחמיה. הוא התגורר בקריית אתא, שם נפטר בשנת 1963 בשיבה טובה, בגיל 93.
פגי פלמינג

ביוגרפיה

פלמינג נולדה בסן חוזה שבקליפורניה, בתו של דוריס אליזבת ואלברט יוג'ין פלמינג, עיתונאי ונחת לשעבר. היא החלה להחליק בגיל תשע כאשר משפחתה עברה לגור בקליבלנד, ועד מהרה החלה להחליק באופן מקצועי בעידוד אביה. ב-1961, כשמלאו לפגי שתים עשרה, נהרג מאמנה, ויליאם קיפ, בהתרסקות טיסת 548 של חברת סבנה (Sabena Flight 548), יחד עם שאר נבחרת ההחלקה האמנותית של ארצות הברית שהייתה בדרכה לאליפות העולם בהחלקה אמנותית של 1961. לאחר מכן קרלו פאסי היה למאמן של פלמינג. סגנון ההחלקה יוצא הדופן שלה הוביל לזכייה בחמישה תוארי אליפות ארצות הברית, שלושה תוארי אלופת העולם ולזכייתה במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת גרנובל (1968). תוארה האולימפי מגרונבל היה בעל משמעות מיוחדת עבור אתלטים אמריקאים ועבור האומה כולה, כיוון שזו הייתה מדליית הזהב היחידה באותה שנה של הקבוצה האולימפית כולה שייצגה את ארצות הברית במשחקי החורף האולימפיים של 1968. ניצחון זה סימל את תחילת עידן חדש מבחינת כוחה של נבחרת ארצות הברית להוות יריבה חזקה בענף ההחלקה האמנותית על הקרח לנשים, לאחר תהליך ההתאוששות מהתוצאות העגומות של הטרגדיה חסרת התקדים של התרסקות המטוס ב-1961.
לאחר שהייתה לאלופה אולימפית, כמחליקה אומנותית מקצועית פלמינג הופיעה בתוכניות טלוויזיה מגוונות, ביניהן בתוכניתו של פרי קומו, בפרק הספיישל לכבוד חג המולד של 1974, וכן יצאה למסעי הופעות רבים, כגון מסע ההופעות של Ice Capades. בתקופת המלחמה הקרה, פלמינג צילמה תוכנית טלוויזיה שנערכה בברית המועצות וכן החליקה בסין לצלילי התזמורת הלאומית של סין Butterfly Lovers' Violin Concerto. מ-1981, פלמינג משמשת כפרשנית החלקה אומנותית בתוכנית הטלוויזיה של איי. בי. סי ספורט. ב-1993 פרסמה Associated Press את תוצאות מחקר לאומי של כל ענפי הספורט, ובמסמך זה פלמינג דורגה כאחת משלוש הספורטאיות הפופולריות ביותר באמריקה, לאחר עמיתותיה אלופות האולימפיות מרי לו רטון ודורותי האמיל.
פגי פלמינג חלתה בסרטן השד ב-1998. הסרטן אובחן בשלביו המוקדמים ותוצאות הניתוח היה מוצלחות. בעקבות ההתמודדות עם המחלה, פלמינג הייתה לפעילה במאבק נגד סרטן השד, עודדה נשים לערוך בדיקות לגילוי מוקדם של המחלה.
ב-13 ביוני 1970 נישאה פלמינג לבן זוגה משחר נעוריה, גרג ג. נקינס, רופא עור לשעבר אשר היה מחליק אומנותי לזוגות באופן חובבני. לזוג שני בנים, אנדי (נולד ב-1977) וטוד (נולד ב-1988), ושלושה נכדים. בני הזוג הם בעליו ומפעיליו של היקב Fleming Jenkins Vineyards & Winery in California. היקב הפיק קרוב ל-2,000 ארגזים של יין בשנה עם מותגים כגון "כוריאוגרפיה קברנה" ו"סן-פרנסיסקו שיראז רוזה." היקב תרם את כל הרווחים מהמותג "ניצחונות רוזה" לצדקה אשר הועברה לארגונים התומכים בחקר מחלת סרטן השד. בשנת 2011 נסגר היקב.
בשנת 1988 יצרה המטבעה והמותג לייצור בובות חרסינה The Franklin Mint, בובת חרסינה בשם "פגי פלמינג" אשר נוצרה בדמותה. 
ב-2007 הופיעה פלמינג בתפקיד שופטת בסרט להבי התהילה.
בשנת 2010 הפיק הארגון Art of the Olympians, המאגד יצירות אומנות של אלופים אולימפיים, סרט תיעודי של 30 דקות בהשתתפותה של פלמינג וכן עבודתיה של פלמינג מוצגות בתערוכות הארגון.
ב-2010 נפצעה פלמינג ואושפזה לזמן קצר בעקבות תאונת דרכים בתהלוכת כלי הרכב הממונעים כשהיא והאלופה האולימפית וונטה פלאוארס (Vonetta Flowers) נסעו יחד עם בנו של סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בשיירה של אולימפיאדת החורף בוונקובר בפברואר 2010.
ב-2011 הייתה פלמינג לדוברת מותג התרופות נגד שיעול Robitussin, אשר שם המשפחה שלה נשמע כמו אחד את הסימפטומים בהם מטפלות התרופות.
אהרן פרידמן (ראש ישיבה)

ביוגרפיה

נולד בירושלים לד"ר זאב ולשושנה פרידמן. למד בישיבה התיכונית מערבא, ובתום לימודיו התיכוניים, בשנת ה'תשנ"ב, החל את לימודיו בישיבת כרם ביבנה. שרת כלוחם בחיל התותחנים במסגרת ההסדר. משרת במילואים כרב צבאי בגדוד תותחנים. לאחר נישואיו למד בכולל שבישיבה ונסמך לרבנות. במקביל למד כשבע שנים אצל הרב יצחק שלמה זילברמן, וכיום לומד יחד עם הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון.
בשנת ה'תשס"ח התמנה לר"מ בישיבת כרם ביבנה. הוא ייסד "כולל יום שני" ללימוד תנ"ך בהנחיית ד"ר חגי בן ארצי ללומדים מחוץ לישיבה. מעביר שיעורים ביישובי הסביבה.
בשנת ה'תשע"ז החל לשמש כסגן ראש הישיבה, לצד הרב גבריאל סרף. באלול של אותה שנה, עם פרישתו של ראש הישיבה הרב מרדכי גרינברג, התמנו השניים לראשי הישיבה.
בנו, אלקנה פרידמן, הוכתר כחתן התנ"ך בחידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי בשנת תשע"ו.