google/wiki40b huggingface dataset:
יהודה לוי נחום

יהודה לוי נחום (1915, צנעא - כ' באב ה'תשנ"ח, 12 באוגוסט 1998, חולון) היה חוקר ואספן ישראלי של כתבי יד תימניים. התפרסם בזכות הקמת "מפעל חשיפת גנזי תימן".

תולדות חייו

נולד בעיר צנעא שבתימן בשנת 1915, בן שלישי מתוך שמונה אחים ואחיות, ללוי בן סעיד נחום ולבדרה לבית מנזלי. למד בילדותו אצל ה"מורי", אך עקב קשיים כלכליים נאלץ להפסיק ללמוד ולעזור בפרנסת המשפחה. משפחתו עסקה בקצבות, אך הוא מכר דברי מתיקה וסדקית וחסך כסף על מנת לעלות לארץ ישראל. בשנת 1929, בהיותו בן ארבע עשרה, הסכימו הוריו שיעלה ארצה, ואביו אפילו קנה לו חמור למסע. המסע מצנעא לעדן נמשך כשבועיים ימים על גבי החמור בחסות משפחה מלווה. בהגיעו לעדן מכר את החמור כדי לממן את ההפלגה באוניה לפורט סעיד שבמצרים ומשם ברכבת ליפו. לאחר ימי הקליטה הראשונים נסע לירושלים, ולפרנסתו עבד ביום בשליחויות, ובערבים הצטרף לחבורות לומדי תורה. עקב המצב הכלכלי הקשה בירושלים, עבר לתל אביב ועבד למחייתו בתור מנקר. בשנת 1938 נשא לאישה את נעמי לבית ימיני (משפחת צורפים שעלתה ארצה בשנת 1896 לערך). לזוג נולדו שלושה ילדים. עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס לשירות המדינה ועל כך קיבל את "אות הקוממיות". בעקבות מחלה ממושכת, אשר ממנה שרד, נדר נדר להקדיש את חייו להנצחת מורשת יהודי תימן. הקפיד לקרוא לעצמו "יודא" כל חייו. נפטר בכ' באב ה'תשנ"ח (12 באוגוסט 1998).

מפעל חשיפת גנזי תימן

בשנת 1942 ייסד את מפעל "חשיפת גנזי תימן", שמטרתו הייתה לחשוף כתבי יד תימניים ולהוציאם לאור. לצורך זה ביקש את הוריו בתימן לשלוח לו ספרים וכתבי יד. חלק מהמשלוחים נגנבו וחלקם אבדו בדרך. מלבד הספרים עצמם, גם הכריכות היו חשובות מאוד. בתוכן הוצפנו דפים עתיקים וכתבי יד שונים, שהיה צורך לגונזם. בעזרת שיטה מיוחדת שפיתח פירק כריכות אלו ודלה מהן חומר רב. המשיך לאסוף חיבורים שונים מידי העולים במחנות העולים ובישובים השונים. את מחקריו וחיבורים ממורשת תימן שהציל פרסם במשך יותר מחמישים שנה בהוצאה עצמית שהוציאה לאור תשעה ספרים. אלפי התעודות ומאות כתבי היד שאסף הם ממגוון תחומים, ובהם: מקרא ופירושיו, משנה ותלמוד, מדרש, הלכה, פיוט ושירה וכן תעודות היסטוריות המלמדות על תולדות יהודי תימן.
נוקיה 3310

ייחודיות

הדגם היה נחשב לדגם ייחודי מאחר שכלל תכונות שלא היו נפוצות באותה תקופה, כמו מחשבון שעון עצר ועוד. מלבד המשחק סנייק שולבו בו משחקים נוספים שהפכו אותו לפופולרי. הוא גם היה נחשב עמיד במיוחד ועמד במבחני שבירה שונים.

גרסת 2017

בשנת 2017 השיקה נוקיה דגם מחודש של המכשיר שכלל את החידושים הטכנולוגיים של התקופה, תצוגה צבעונית, מצלמה ועוד. מכשירים רבים מדגם זה הוכשרו לשמש כטלפון כשר והם נפוצים במגזר החרדי בישראל.
נוקואלופה

היסטוריה

האזור נבחר כמקום מגורי בית המלוכה על ידי טואי קאנאקופולו (Tu'i Kanokupolu) בשנת 1795 לערך, בשל הנמל הסמוך, ובית המלוכה עבר ממואה לנוקואלופה, אף שמואה נותרה הבירה הרשמית. טופו מאלוהי בנה במקום מצודה בתחילת המאה ה-19.
בשנת 1837 כבש ג'ורג' טופו הראשון את המקום, ולוחמיו קיבלו אדמות סביב המצודה, והחלה להתפתח העיר. העיר הפכה רשמית לבירה על ידי טאופאאהו הראשון בשנת 1845.
רק אחרי שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה העיר להתפתח ולגדול.

תחבורה

העיר מהווה מרכז התחבורה המדינתי, ומתחנת האוטובוסים המרכזית שבעיר יוצאים אוטובוסים לכל חלקי המדינה (אף שאין מערכת מסודרת של קוי אוטובוס או זמני יציאה של אוטובוסים).
בעיר עצמה אין מערכת קווי אוטובוסים, והתחבורה הציבורית כוללת מוניות פרטיות בלבד (מספר בתי מלון מפעילים אוטובוסים פרטיים למבקרים המתגוררים בהם).
מרבית תושבי העיר מחזיקים בבעלותם מכוניות, ומסיבה זו פקקי התנועה בעיר גדולים.
נמל העיר הוא נמל המים העמוקים היחיד באי (וזו הסיבה שבית המלוכה עבר להתגורר במקום זה).
הבלתי אפשרי

עלילה

דצמבר 2004. מריה בנט (נעמי ווטס) ובעלה הנרי (יואן מקגרגור) ושלושת בניהם לוקאס (טום הולנד), תומאס וסיימון חוגגים את חופשת הכריסטמס שלהם בבית נופש טרופי בתאילנד. אסון הצונאמי שפורץ באותה עת מחבל בשלוות חופשתם ומביא לכך שמריה ובנה לוקאס מופרדים משאר המשפחה. מריה נפגעת קשות ברגלה, היא ובנה מחלצים ילד קטן בשם דניאל והשלושה מטפסים על עץ בניסיון להגן על עצמם מהגל הצפוי החדש. הם נמצאים ונלקחים לבית החולים. מריה משכנעת את לוקאס לראות אם ישנה אפשרות לסייע לאחרים והוא מגלה כי יוכל לסייע לאנשים למצוא את קרוביהם ואף מאחד אב ובנו. כשהוא שב למיטת אמו, הוא מגלה שמריה לא שם ועקב חוסר הבנה הוא חושב שהיא מתה, אך עד מהרה מבין שהיא הועברה לניתוח והם מתאחדים מחדש.
בינתיים הנרי, תומאס וסיימון נמצאים יחדיו בטוחים. הנרי שולח את תומאס וסיימון למקום בטוח בזמן שהוא יוצא למצוא את לוקאס ומריה. כשהוא מגיע למקום שבו תומאס וסיימון היו אמורים להיות בו הוא מוצא כי הם נשלחו למקום לא ידוע. מתקני התקשורת מנותקים ואדם אחר בשם קארל מאפשר לו לבצע שיחה למשפחתו במדינת האם, ואחר מתאפשר לו לבצע שיחה נוספת. מתברר לו כי מריה ולוקאס לא יצרו קשר עם המשפחה כך שעדיין לא ברור אם הם שרדו.
הנרי וקארל מחליטים לבצע חיפוש בכל מקלט ובית חולים; קארל, אשר סובל מפגיעה ברגלו, אינו רוצה להאט את הנרי והוא כותב את שם רעייתו וילדו עבור הנרי, כדי שיוכל למצוא אותם. הנרי יוצא לבדו בבית חולים אחרון. לוקאס חולף על פניו מבלי להבחין בו. סיימון קופץ ממשאית על מנת להטיל את מימיו סמוך לעץ, כאשר לוקאס צועק לעברו, סיימון ותומאס רצים אליו ואז הנרי רואה אותו והארבעה מתאחדים, לראשונה מאז פרוץ הצונאמי.
כולם נפגשים עם מריה הפגועה. היא עוברת ניתוח והם יוצאים במטוס פרטי ומועברים לסינגפור, כשבדרך מבחינים בהרס הרב שהותיר אחריו הצונאמי, ובשלב זה מריה נשברת ומתייפחת בשל כל מה שעבר עליהם, על כי התאחדו שוב לאחר שנראה כי עשו לשם כך את "הבלתי אפשרי".

ביקורות

הסרט קיבל ברובו ביקורות חיוביות. באתר rotten tomatoes עומד הסרט על 81% ביקורות חיוביות, בו סוכם כי התסריט לא חזק כמו הבימוי והמשחק, אבל הסיפור האמיתי והמרגש גורם לסרט להיות מרתק. באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.6.
הסרט שמתעד את רגעי הפגיעה של הצונאמי בריאליסטיות רבה, גרם לצופים רבים במהלך הצפייה בסרט, לחוש בחילה, להתעלף ואף לעזוב את האולם לנוכח המראות.
דורון פישלר מאתר וואלה: ״אם ראיתם סרטי אסונות, תצפו כאן לצילום מגבוה של גלים ממוחשבים שעוברים על פני הנוף, ואז גיבורינו יפציעו מתוך המים כשהם אוחזים בברווז מתנפח או משהו כזה. במקום זה תקבלו את החוויה של שהיה בתוך צונמי: עשרות טונות של מים שמועכים אותך, יורקים אותך ומעיפים כמו בובת סמרטוטים על הרצפה, על עץ, על זכוכית, בלי שלשרירים שלך תהיה השפעה כלשהי על העניין... אחרי בערך 45 דקות של סרט, נשמעה הקריאה "יש רופא באולם?", והיא לא הגיעה מהמסך. מתברר שאישה באחת השורות האחוריות התעלפה. קמה מהומה קטנה. אנשים התקהלו. הסרט הופסק. קראו לאבטחה. התקשרו לאמבולנס. בסופו של דבר היא התעוררה בריאה ושלמה, והסרט המשיך מהנקודה שבה נפסק.״
משה זמורה

ראשית דרכו

משה זמורה (Moses Smoira) נולד בסתיו 1888 בקניגסברג שבממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית, להורים שהיגרו מרוסיה: אליעזר, סוחר ועסקן, ממשפחה חסידית, ופנינה (פרל) בת רבי נחמן נתן טרשדינסקי, ממשפחת משכילים.
בצעירותו רכש את השפה העברית (בין היתר בעזרת "אגודת דוברי עברית" בשם "עבריה" בראשות יצחק וילקנסקי) וקנה בה שליטה מצוינת שאפשרה לו להורות אותה לאנשים כגרשם שלום וחיים ארלוזורוב. השופט העליון חיים כהן אמר עליו: "אני חושב שאין סופר עברי שלא קרא מאל"ף עד תי"ו, ובוודאי שאין מקור מן המקורות שלנו שאותו לא למד וקרא".
התחנך בגימנסיה והמשיך ללימודים גבוהים בכמה אוניברסיטאות, כמקובל בזמנו: קניגסברג, מינכן, ברלין, גיסן, היידלברג ופרנקפורט. קיבל תואר דוקטור למשפטים. נישא לאסתר הורביץ.
בשנת 1912 גויס לשירות בחיל התותחנים של הצבא הגרמני, שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפצע בחזית המזרחית. בשנת 1919 הוא ארגן קורסים ללימוד עברית, מאיר פרנקל היה בין התלמידיו הראשונים.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, בהשפעת אשתו הציונית. הוא התעקש ללמוד ערבית בטרם עלייתו.

בארץ ישראל


לבו של זמורה נמשך אחרי המשפט התאורטי והעיון האקדמי. הוא פתח משרד עורכי דין ונטל לעצמו שותף, חיים קרונגולד, שלקח על עצמו את ההתעסקות בדברים המעשיים.
בשנות ה-20 שימש זמורה כעורך הדין של המשרד לעבודות ציבוריות ובנין של הסתדרות העובדים הכללית ושל ההסתדרות הכללית. כן היה חבר בית הדין העליון של ההסתדרות.
בנוסף, היה חבר ועד שכונת בית הכרם. בשנת 1923 נבחר לחבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים". 
משנת 1923 הרצה על דיני חברות בבית הספר המנדטורי למשפטים, ורכש לעצמו שם כמרצה פופולרי ומוכשר. בשנת 1933 הוא התמנה לחבר המועצה המשפטית. באותו זמן רכש מוניטין בחוגים ציוניים והתמנה ליו"ר בית הדין של ההסתדרות הציונית. במקביל הוא עסק בפעילות ציבורית. בין השאר היה חבר בשנת 1936 בוועד "מפעל היישוב" בירושלים שגבה מס לחיזוק היישוב. כיהן כיו"ר הוועד המנהל של האקדמיה למוזיקה בירושלים.
זמורה היה חבר מפא"י וככזה נבחר בידי דוד בן-גוריון לשמש כראש ועדת המצב המשפטית בטרם הקמת המדינה ואחר כך כאחד מחמשת השופטים הראשונים של מדינת ישראל, אשר מונו ב-22 ביולי 1948. בהיותו זקן השופטים, מונה זמורה לנשיא הראשון של בית המשפט העליון. זמורה התעקש שבניין בית המשפט יהיה בירושלים ולא בכרמל בחיפה, היכן שבן-גוריון חפץ למקמו.
היה חבר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית בירושלים במשך שנים רבות.
ב-1 באוגוסט 1954 פרש מכהונתו כנשיא בית המשפט העליון עקב מחלה.
זמורה נפטר בכ"ח בתשרי ה'תשכ"ב, 8 באוקטובר 1961 ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הרחוב הסמוך לבית משפט השלום בירושלים אשר במגרש הרוסים קרוי על שמו.
בשנת 1989 הונפק בול דואר לזכרו, ערכוֹ 90 אגורות.
ב-6 בינואר 2016 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת שם רחוב על שמו בשכונת "כוכב הים" במערב העיר.

משפחתו

בתחילת מלחמת העולם הראשונה נישא זמורה לאסתר, בתו של מיכאל הורביץ, סוחר עצים ידוע וציוני ותיק (אחותה ג'ני נישאה לקורט בלומנפלד).
לבני הזוג נולדו שתי בנות: מיכל זמורה-כהן, מוזיקולוגית, ועדה מירבס, רופאה בבית החולים בילינסון.
בתם מיכל נישאה לשופט בית המשפט העליון חיים כהן בהיותה גרושה, נישואים שעוררו סערה בשל היותם אסורים על פי ההלכה היהודית.
אחיו של משה זמורה, ד"ר יוסף זמורה (1889–1964), היה רופא, ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.
קלמנס השישי

ביוגרפיה

נולד בשם פייר רוזֶ'ה לאב אציל עשיר, בטירה המשפחתית בחבל לימוזֶן שבצרפת. כשהיה בן עשר שנים בלבד נכנס למנזר, ואחר כך למד באוניברסיטה של פריז, קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה ושימש שם כפרופסור. ב-1326 נתמנה לאב מנזר פקאמב שבנורמנדיה, ב-1328 לבישוף העיר אראס שבצפון מערב צרפת, וב-1330 לארכיבישוף העיר רואן שבנורמנדיה. ב-1338 נתמנה לקרדינל על ידי קודמו, האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר. ב-1342 נבחר לאפיפיור בשם קלמנט השישי.
קלמנט השישי, שהורגל בחיי מותרות, המשיך במפעלו של קודמו, בנדיקטוס השנים עשר, והרחיב את ארמון האפיפירים באביניון. הוא מינה למשרות בחצרו אצילים, כמרים, מוזיקאים, רופאים, מדענים, פילוסופים, חייטים וטבחים, ובהם רבים מקרוביו. הוא העניק כספים לאמנים ולמשוררים והרשה לנשים להיכנס לחצרו. כדי לממן הוצאות אלה הוציא צו שהצדיק את זכותו של האפיפיור למכור "מחילות" (27 בינואר 1343).
כמו קודמיו, היה נתון קלמנט השישי להשפעת מלך צרפת. הוא הלווה למלך צרפת פיליפ השישי חצי מיליון פלורין (מטבעות זהב) כדי לממן את מלחמת מאה השנים נגד אנגליה. בנוסף, יזם משלחת צבאית נגד שודדי ים שפעלו בחסות טורקית במרחב הים התיכון.
מגפת המוות השחור הגיעה לאביניון במחצית הראשונה של שנת 1348, אחרי שהכתה באיטליה. רבים מאנשי אביניון נספו במגפה, אולם קלמנט השישי המשיך להתגורר בעיר, והגן על היהודים מפני אלה שטענו כי היהודים גרמו למגפה. ב-9 ביוני של אותה שנה "קנה" קלמנט השישי את העיר אביניון מג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי, שפרובנס הייתה חלק מנחלותיה, אך לא שילם לה פרוטה והסתפק בכך לזכותה מאשמת רצח בעלה. קלמנט השישי סירב לבקשתם של אנשי רומא להחזיר את מקום מושב האפיפיור לעירם, אך הבטיחם לחגוג את שנת היובל ברומא ב-1350.
ב-1351 התערערה בריאותו של קלמנט השישי. הוא נפטר באביניון ב-1352, ועל פי צוואתו נקבר במנזר שבו למד בימי ילדותו.
מרמנת ארגון וניהול פרויקטים

היסטוריה והווה

החברה הוקמה ב-1994 והיא נמצאת בבעלות משותפת של "אמנת ניהול מערכות" ו"קרן סקיי".
מרמנת מתמחה בניהול פרויקטים בשיטת מיקור חוץ ובהקמת מנהלות פרויקטים ייעודיות. למרמנת ניסיון רב בתפעול פרויקטים בהיקף רחב, תוך הסתמכות על מערך לוגיסטי הכולל סניפים בפריסה ארצית.
מאז 2010 זכתה החברה בחוזים של חצי מיליארד שקל ממשרד החינוך ללא מכרז.
נכון ל-2016 החברה מעסיקה החברה כ-1,000 עובדים.
מנכ"לית החברה היא חנה ליפשיץ.
עבדאללה ברגותי

עבדאללה ברגותי (בערבית: عبدالله البرغوثي, בתעתיק מדויק: עבדאללה אלברע'ות'י; נולד ב-1972) הוא טרוריסט פלסטיני, ממפקדי הזרוע הצבאית של החמאס בגדה. כיום הוא מרצה 67 מאסרי עולם בישראל.
ברגותי הגיע לגדה מכווית בשנת 1999, וניצל את השכלתו כמהנדס על מנת לייצר עשרות קילוגרמים של חומרי נפץ ומטעני חבלה עבור גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס.
ברגותי אחראי לביצוען של עשרות התקפות טרור ופיגועים כנגד ישראלים, ובהן הפיגוע במסעדת סבארו בירושלים באוגוסט 2001; פיגוע ההתאבדות הכפול במדרחוב בן יהודה בדצמבר 2001; הפיגוע בקפה מומנט במארס 2002; הפיגוע במועדון "שפילד קלאב" בראשון לציון במאי 2002; הפיגוע באוניברסיטה העברית בהר-הצופים ביוני 2002; הפיגוע ברחוב אלנבי בתל אביב בספטמבר 2002; הפיגוע בחוות הדלק והגז פי גלילות; הנחת מטענים על פסי הרכבת ברמלה ובלוד. בפיגועים אלו נהרגו 66 בני אדם ונפצעו כ-500.
ברגותי נעצר במרץ 2003, ובגין חלקו בפיגועים דלעיל נידון בנובמבר 2004 ל-67 מאסרי עולם - מהעונשים החמורים ביותר שהוטלו אי פעם בישראל.
בשנת 2009, כחלק מהמגעים לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, עלה שמו של עבדאללה ברגותי כאחד מהמועמדים לשחרור בעסקת השבויים, אך עקב התנגדות ישראל לא נכלל בעסקה שנחתמה באוקטובר 2011. באוקטובר 2015 פורסם שבזמן מאסרו הוא ממשיך לקבל משכורת מהרשות הפלסטינית וכי עד 2015 קיבל יותר מרבע מיליון שקלים.
יחסי ונואטו–רוסיה

היסטוריה

ב-26 ביולי 2009, לאחר שחלפו 200 שנה מאז הקמת הקשר הראשון עם ונואטו, נפתחה אנדרטה למפקד הצי הרוסי וא גולובנין בעיר פורט וילה. שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, שיגר מכתב ברכה לשר החוץ של ונואטו, ג'נטומן, ביולי 2009.
אין כמעט קשרים מסחריים, כלכליים והומוניטאריים בין שתי המדינות. סך כל הסחר בין רוסיה לונואטו הסתכם ב-15.3 אלף דולר בשנת 2013. ב-1 ו-2 באפריל 2015, נשלחו שני מטוסים של איליושין Il-76 במשקל של 60 טונות עם סיוע כלכלי למדינה ונואטו שכללו מזון, שמיכות, אוהלים וגנורטורים על מנת לסייע למדינה להתמודד עם ההשכלות של הרעידות האדמה ההרסניות בשם ממשלת רוסיה. שר החוץ של ונואטו הביע את הכרת התודה שלו בביקור ברוסיה.
חופי ירדן

מבנה השיר ותכניו

השיר בנוי משלושה בתים ומחורז בחריזה חובקת.
בשירה זה מחפשת רחל המשוררת את האושר מתוך העצב. את חופי הירדן היא מוצאת כ"סוכת שלום". כינוי שבמקורו נאמר על יום המנוחה, השבת, ואת עצמה היא רואה כ"סירה שבורה", כשחופי ירדן משמשים לה למעגן ומקום מנוחה. חופי ירדן שבשיר מזוהים עם תקופת שהותה בדגניה, מקום שאליו התקשרה מאוד.
אצל רחל, הבדידות שמאפיינת לדבריה את חופי ירדן דווקא נחשבת כברכה. הדממה משתלבת מבחינתה באור זוהר המשרה שלווה ואושר ילדותיים. רחל רואה במנוחה זו מתנה, ומאחלת לעצמה להתמיד בכך. מעבר לכך, היא אף תמהה על אחרים, אלו המתרוצצים וזקוקים למנוחה, וקוראת להם לבוא אל "סוכת השלום" שלה.
בין היתר, השיר מאופיין גם במשלב לשוני מהגדה של פסח, במילים "כָּל דִכְפִין - יֵיתֵי וְיֵיכֹל".

לחנים וביצועים

להקת האחים והאחיות ביצעה את שירת היצירה (בנוסחה השונה מנוסחת המקור) בלחנו של גידי קורן.
הקלר וקוך G36

היסטוריה

הקלר וקוך התחילה לעצב את הרובה בשנת 1990, כשהצבא הגרמני ביקש מהם רובה סער חדש שיחליף את ה-G3 משנות החמישים. שתי חלופות אחרות ל-G3, ה-G11 וה-G41 נדחו בשנות השמונים.
בשביל פיתוח הרובה החברה שאלה את התכונות מרובים ישנים יותר והוסיפה תכונות חדשות. מערכת הירי דומה ל-M16, ומשתמשת בגז ובבריח מסתובב. 
ה-G36 שימש בסיס לרובה ה-XM8 שפותח לתוכנית הנשק האישי בצבא ארצות הברית. הרובה לבסוף בוטל בשנת 2005.
ישראל רובינצ'יק

ישראל רובינצ'יק (31 בינואר 1921 - 21 בינואר 2008) היה שחקן תיאטרון ישראלי.

ביוגרפיה

רובינצ'יק נולד בגרודנו שבפולין (כיום הורדנה שבבלארוס) ב-1921. למד בבית הספר הגבוה לתיאטרון במוסקבה. שיחק בתיאטרון במוסקבה. בוגר בית הספר הגבוה לתיאטרון במוסקבה (1944). בשנת 1953 עלה לישראל והצטרף לתיאטרון הבימה, בו שיחק בין השנים 1953 ל-1991. גילם תפקידים בהצגות רבות, ביניהן "נמר חברבורות", "מדיאה", "השקיעה", "חנה סנש", "הרובע העתיק", "הסוחר מוונציה", "הדיבוק" ועוד. בנוסף שיחק בסרט ""הפחדנים"" ובתוכניות טלוויזיה רבות. 
תפקידו האחרון על הבמה היה בשנת 1991 בגיל 70 בהצגה "הפיזיקאים" לצדו של שלמה בר-שביט. רובינצ'יק היה משך שנים מורה לאיפור בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת ת"א.
רובינצ'יק  שכונה על ידי חבריו אישקה, השתייך לחבורת "הגרודנאים" (ילידי גרודנו  ובוגרי  גימנסיה תרבות בגרודנו, שעלו לארץ ברובם לאחר מלחמת העולם השנייה). הם היו נפגשים בתל אביב אחת לחודש-חודשיים. אנשי החבורה כללו את משה אלפרשטיין, לובה וג'וניה טרחטנברג (היו מגיעים מניו יורק), יולק טרחטנבג ואשתו  אסתר קפלן (מגיעים מניו יורק), אליעזר (לסקה) בורדה, דינה רוסינסקי, ד"ר לגאולוגיה שולמית גרוס  (ליפשיץ), יהודית פאוסט, פנחס זילברבלט, נח ברזובסקי, מיכאל בס (מניו ג'רזי), דודיק ויינר (היה מגיע משוודיה), דוד מנקר, ד"ר אברשה (אסטין) אפשטיין (מקבוץ עין השופט), יו'זו (יוזק) שוורץ, שמעון מס, גרישה הרשוביץ, אלוף (מיל') משה  גורן (גורנצקי), פרופ' מנדל סטבורובסקי, מרדכי (מורי) סטאר (סטבורובסקי) (ממלבורן), קדיק אפשטיין,  מוניאק קמיונסקי, ד"ר נתן (נקה) כגן, שרה ברודצקי, ד"ר (פיזיקאי) פליקס זנדמן (מארצות הברית), שלמה (גרישה) גינזבורג, דוד  סיוון, ג'ניה וקובה.
נפטר ב־2008 לאחר מחלה והוא בן 87. הותיר אחריו אישה - אנה, ובת - אורית, הנשואה לאייל גפן.
רוזמרי, נסיכת זאלם-זאלם

ביוגרפיה

רוזמרי נולדה בפוטסדאם ב-13 באפריל 1904 לעמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם ולמריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ואיזבלה, נסיכת קרוי.
ב-25 בנובמבר 1926 התחתנה רוזמרי עם הוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 13 ילדים. בשנת 1971 מת בעלה הוברט סלבטור, וב-3 במאי 2001 מתה רוזמרי בטירת פרזנבורג, פרזנבורג-גוטסדורף.
המקצוען של ניו יורק

המקצוען של ניו יורק (באנגלית: New York Pro Championship) היא תחרות פיתוח גוף מקצועית כמו כן תחרות תזונה וכושר נפרדת.
עד לשנת 2005 התחרות נקראה לילה של אלופים, תחרות התזונה וכושר נערכה תחת השם New York Pro  מאז 2002 אך למעשה היא נפרדת לחלוטין מתחרות פיתוח הגוף ואף נערכת בתאריך שונה.
טרנס היל

קורות חייו

טרנס היל נולד בשנת 1939 בוונציה בשם מריו ג'ירוטי, לאב איטלקי מן העיר גוביו ואם גרמניה מן העיר דרזדן, למשפחה בת שלושה ילדים.
בשנת 1943 עבר עם משפחתו לעיירה בקרבת דרזדן, בה עבד האב ככימאי. בילדותו דיבר גרמנית.
בשנת 1947 שבה המשפחה לאיטליה, לעיר אמליה שבאומבריה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. הוא התגלה כשחקן מוכשר כבר בהיותו ילד, ושיחק בסרטים איטלקיים רבים תפקידי ילדים. בגיל 15 למד שלוש שנים בבית ספר למשחק. משם המשיך בלימודי ספרות באוניברסיטת רומא.
הוא השתתף במספר סרטים איטלקיים, ביניהם של הבמאי לוקינו ויסקונטי. לאחר מכן השתתף ב-4 מערבונים של "וינטו", המבוססים על ספריו של קרל מאי.
בשנת 1967 השתתף במערבון שצולם בדרום ספרד. המפיקים ביקשו שיופיע תחת פסאודונים בעל צליל אמריקאי ולכן החליט להסב את שמו האיטלקי לשם "טרנס היל".
בסרט זה הכיר את אשתו לעתיד, לורי צוויקלבאואר, אמריקאית ממוצא בווארי. השניים נישאו לאחר היכרות של חודשיים.

טריניטי

היל הופיע במשותף לראשונה ב-1959 בסרט "חניבעל" עם השחקן באד ספנסר.
השניים כיכבו החל משנת 1970 בסדרת סרטי "טריניטי ובמבינו". היל גילם את "טריניטי" ואילו באד ספנסר גילם את "במבינו".
הסרט הראשון נקרא "קוראים לי טריניטי", ואחריו הסרטים "עדיין קוראים לי טריניטי", "שמי הוא עדיין טריניטי" ו"טריניטי ובמבינו". זה הפך לסרט האיטלקי המצליח ביותר. מאז הכינויים דבקו בהם.

בסרטי אריה להולה

היל הופיע בכמה מערבונים בבימויו של אריה להולה בתחילת שנות השישים. אחד מסרטים אלו, "דו-קרב בשמש" , הוא מערבון בהפקה גרמנית-איטלקית שהופץ ב-1965 ובו שיחק טרנס היל באחד התפקידים הראשיים.
התסריט היה של להולה בשיתוף עם מארק חלאסקו.

חיים אישיים

טרנס היל נשוי לשחקנית לורי צוויקלבאואר. יש להם שני ילדים משותפים: ג'ס (נולד 1969) ורוס (בן מאומץ, נולד 1973). רוס נהרג בתאונת דרכים ב-1990.
צחוק מעבודה

מבנה התוכנית

העונה הראשונה של התוכנית שודרה החל ב-4 באפריל 2008, והתמקדה בעיקר באסייג אשר בכל פרק הציג שני קומיקאים אשר נשלחו לעבוד במקומות עבודה שונים. לאחר שידור הקטעים המוקלטים ממקומות העבודה, הקומיקאים מגישים קטע סטנד-אפ אודות אותה עבודה ונושאים נוספים. בכל סוף קטע התדיינו המשתתפים על הפן הקומי הקיים באותו מקצוע.
ב"פינת ה-VIP" שהגישה רז שפירא המעסיקים של הקומיקאי מתראיינים. לאחר מספר תוכניות בוצעו מספר שינויים בפורמט התוכנית - שם התוכנית שונה ל"צחוק מעבודה - המהדורה המרכזית", רז שפירא פרשה בשל קבלת תפקיד חדש בערוץ המוזיקה, כמות הקומיקאים המשתתפים בכל תוכנית גדלה לפאנל המוכר (בממוצע ארבעה פאנליסטים) וכן נולדה הפינה "הסטנד-אפ הראשון בקריירה" שבה התארחו ידוענים שונים (אשר רובם אינם מזוהים מתחום הסטנד-אפ). פינה זו המשיכה גם בעונות הבאות. למשתתפים הקבועים נוספו בהמשך נדב אבקסיס ואבי נוסבאום. בעונה השנייה של התוכנית נוספה פינה הנקראת "הדור הבא לצחוק", בה אסייג מדבר עם ילדים בגיל הגן על נושאים כמו משטרה, דיאטה וספורט.
העונה השלישית שודרה מ-9 בספטמבר 2009. שם התוכנית חזרה לשמה המקורי (צחוק מעבודה). עם יציאתה של ליטל שוורץ לחופשת לידה, היא הוחלפה בחנה לסלאו ואילנית לוי.
כמו כן נוספה פינה חדשה בה אסייג עוקב אחרי סטנדאפיסטים מתחילים ומארח אותם באולפן.
העונה הרביעית החלה ב-21 בפברואר 2010. בעונה זו הצטרף יעקב כהן שגם קיבל פינה משלו.
העונה החמישית עלתה לשידור ב-5 ביולי 2010. אל עונה זו הצטרפו הקומיקאים מיקי גבע (שכבר הופיע בתוכנית בעבר) הדר לוי ושאולי בדישי, בנוסף שחר חסון אשר שב לתוכנית. עונה זו כללה פינת מחווה לקולנוע הישראלי, בה משתתפי התוכנית שולבו בקטעי פרודיה כמעין המשך מעודכן לעלילות של סרטים ישראלים שונים ("אלכס חולה אהבה", "צ'רלי וחצי", "מציצים" ועוד). בפינה זו השתתפו גם שחקנים נוספים, בהם דני שטג, דודי כהן ודוד קיגלר (אשר השתתף בתוכנית בעבר).
העונה השישית עלתה לשידור ב-29 במאי 2011. אל עונה זו הצטרפו קומיקאים שהשתתפו בעבר. נדב אבקסיס שהשתתף בעונה השנייה ורועי לוי שהשתתף בתוכנית אחת בעונה הראשונה. שחר חסון והדר לוי לא משתתפים בעונה זו. עונה זו כללה גם פינה קבועה של צמד הקומיקאים דובדבני וקובץ'.
ב-8 באוגוסט 2012 פורסם בדף הפייסבוק של התוכנית קדימון לעונה השביעית של התוכנית. עונה זו עלתה לשידור ב-31 באוגוסט 2012, ואליה הצטרפו שחר חסון, עופר שכטר, מיקי גבע, חן מזרחי, אודליה יקיר והשחקנים יפית אסולין ויניב ביטון ("נבחרת ישראל בטלוויזיה"). זאת לאחר עזיבתם של המשתתפים הוותיקים אורי חזקיה, ארז שלם ונדב אבקסיס. עונה זו לוותה גם בתוכנית בת בשם "הכיתה הטיפולית של צחוק מעבודה" בהנחיית שחר חסון, המארח פאנל של 5 סטנדאפיסטים צעירים. עונה זו הסתיימה בסוף דצמבר 2012.
בחודשים אפריל-מאי 2013 הופקו מספר תוכניות ספיישל בנושאים שונים, ביניהן ספיישל "צחוק מהסטנדאפ" ובו התאחדה רוב חבורת "פלטפוס", ספיישל "צחוק מעצמאות" לכבוד יום העצמאות ועוד. בין המשתתפים הנוספים בתוכניות הספיישל היו אורי גוטליב ומני עוזרי. באוקטובר 2013 שודרה תוכנית ספיישל נוספת, "צחוק מהאייטיז", לרגל עליית הסדרה של אסייג "שנות ה-80". ספיישל זה הוא השידור האחרון שהופק עד כה במסגרת התוכנית.
יש המחשיבים את סדרת הספיישלים לעונה השמינית של התוכנית.
כמו כן, התוכנית משודרת בשידורים חוזרים בערוץ הוט קומדי סנטרל.

צוות הכותבים

בנוסף לכותבים הראשיים אבי בלקין ומני אסייג, צוות כותבי התוכנית מנה את אסף בייזר, מתן אוסישקין, ערן אוסישקין, שחר אינבינדר, ליאור פריד, חן אביגדורי, נטלי קשלס ואמית לוי.
בנימין מרדכי נבון

הרב בנימין מרדכי נבון (תקמ"ח, 1788 - ה' בטבת תרי"ב, 28 בדצמבר 1851) היה רב ומקובל ארץ-ישראלי.

חייו

נולד בירושלים, לאפרים נבון, בנו של הרב יונה נבון (מחבר "נחפה בכסף" ו"גט מקושר") ולאמו אלישבע בת הרב חיים מונדובי, תלמיד הרב חיים בן עטר וראש ישיבת "תפארת ישראל" שנפטר בירושלים בי"ב בטבת תקכ"ה. רעייתו הראשונה ובניהם נפטרו, אירוע שהותיר עליו רושם עז אשר מצא את ביטויו בספרו "בני בנימין וקרב איש" משנת תרל"ה (1875). בתקפ"ח (1828), נשא בנישואים שניים את אמו של הרב יעקב שאול אלישר, 4 שנים לאחר פטירת בעלה הראשון.
הרב נבון שימש ראב"ד בירושלים ועמד בראש כמה ישיבות בהן ישיבת המקובלים בית אל, ישיבת בית אהרון קצין (יחד עם קרובו, הראשון לציון הרב יהודה נבון), ישיבת חסד לאברהם וישיבת בניין שלמה.
בשנת תר"ט (1849) מונה לתפקיד עוזרו של הראשון לציון הרב יצחק קובו ולמעשה הועברו אליו הסמכויות המנהליות של הראשון לציון.
הרב נבון נפטר בירושלים ונקבר ב"חלקת הרבנים", בבית הקברות בהר הזיתים. לימים נקבר לצדו בנו החורג - הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
ספרית מעריב

ספריַּת מעריב הייתה הוצאת ספרים עברית במדינת ישראל. ההוצאה נוסדה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 ברחוב קרליבך בתל אביב על ידי עיתונאים בעלי העיתון "מעריב" בראשות עזריאל קרליבך. בשנות פריחתו של העיתון נמנתה "ספרית מעריב" עם הוצאות הספרים הגדולות בישראל. בשנות ה-80 של המאה ה-20 עברה ההוצאה לקבוצת הד ארצי שבבעלות מעריב החזקות.
בדצמבר 2002, במסגרת צעדי התייעלות של "הד ארצי", פוטרו רוב עובדי ספרית מעריב ונחתם חוזה בינה ובין הוצאת כתר ספרים לפיו תספק כתר לספרית מעריב שירותי הפקה, ייצור, לוגיסטיקה ושיווק בעוד ספרית מעריב תמשיך לעסוק בענייני התוכן, בפרסום ויחסי ציבור כמערכת עצמאית וכותריה ימשיכו לשאת את לוגו ספרית מעריב.
החל מ-27 בדצמבר 2012 כתר היא הבעלים של ספרית מעריב, שחדלה להתקיים כישות עצמאית.