קרב בית צור

רקע

מרבית הצבא הסלאוקי ובעיקר החלקים האיכותיים שלו יצאו עם המלך, אנטיוכוס הרביעי, לדיכוי מרידות בצפונה ובמזרחה של האימפריה וטרם שבו לבסיסם. כתוצאה מכך יכלו הסלאוקים להפנות רק חלק קטן מכוחותיהם לטיפול במשבר ביהודה, ולהסתמך על תגבורות מקומיות שערכן הצבאי היה נמוך.

פיקוד

ליסיאס, המושל של החלק המערבי של האימפריה הסלאוקית והעוצר של אנטיוכוס החמישי אאופטור ("איש נכבד ומזרע המלוכה"), יצא בראש כוחותיו כדי להדביר את המרד. היה זה הראשון מבין שני המסעות של ליסיאס, שגם הוא סבל מהקשיים של מסעי המלחמה הקודמים. אין מן הנמנע שמפקד בהיררכיה כה גבוהה, ייטול את מרב הכוחות שהוא יכול, אך סדר הכוח הפוטנציאלי שעמד לרשותו היה מוגבל, שכן עיקר הצבא הסלאוקי היה מרותק לסטרפיות המזרחיות עקב המרידות.

הצבאות

לפי מקבים א' הכח הסלאוקי מנה לא פחות מ-60 אלף רגליים, ו-5 אלפים פרשים. ולפי מקבים ב' 80 אלף רגליים, אלפי פרשים ואף 80 פילים. על פי החוקרים מדובר במספרים מופרזים מאוד, שכן הם עולים על מצבת כוחות האדם הכולל של הצבא הסלאוקי, כאשר חלקו של צבא זה מרותק למרידות במזרח, אך הנחה מקובלת היא שסדר הכוחות של הסלאוקים מנה יותר מכוחות יהודה. על פי הערכתו של בר כוכבא מבחינת מקורות כח האדם היה ניתן לגייס כ-16 אלף חיילים לכל היותר. וייתכן כי נספחו אליהם בדרך אנשי מיליציה מבין תושבי החוף ההלניסטים ואולי אף מאדום, שנכללו במספר הכולל.
צבא החשמונאים כלל כוח גדול למדי שמספרם הגיע לכ-10,000 לוחמים, האומדן הגבוה ביותר שבו מתארים המקורות מספר חיילים בקרב אחד. על פי בר-כוכבא מספר זה מוכיח כי במערכות שהיו לאחר מכן, סדר הכוחות לא היה כה צנוע כפי שמתואר בספרי מקבים.

שדה הקרב

אף שבית צור לא יכלה לחסום את תנועתו של כוח גדול כמו הצבא הסלוקי צפונה, התקדמות צפונה ללא כיבושה הייתה עשויה להיות הרת אסון לכוחות הסלוקים במקרה של תבוסה, בגלל התנאים הטופוגרפיים בסביבה, התנועה מהר חברון להר יהודה התנקזה לרצועה צרה שרוחבה כ-2–3 קילומטר שבמרכזה נמצאה בית צור. כך שכוח שהיה יוצא מהיישוב היה יכול לנתק את דרכי הנסיגה.

מהלך הקרב

לאחר שהתקפות הצבא הסלאוקי על השטח שבשליטת המורדים מכיוון צפון וממערב נכשלו, החליט הפיקוד הסלאוקי לנסות לתקוף אותם מדרום, דרך השטחים המיושבים באוכלוסייה אדומית אוהדת בדרום הר חברון. צבאו של ליסיאס נע בשפלת החוף דרך לוד, גזר ומרשה - עיר שהייתה מיושבת בצידונים הלניסטים ואדומים - ומשם פנה מזרחה לבית צור. בדרך זו הגיע הצבא הסלאוקי לקו פרשת המים. בדרכו ניצבה בית צור, ישוב מבוצר שכיבושו היה כרוך בקושי רב.
צבא המורדים שהגיע מתוך יהודה מצפון לדרום פשט על הצבא הסלאוקי והרג בהם אלפים, לתפיסתו של בצלאל בר כוכבא היה מדובר על פעולת פשיטה בנוסח "פגע וברח", כיוון שלא מתואר שהצבא הסלוקי נסוג בבריחה, כפי שמתואר בקרב אמאוס למשל. כך שלכלל התנגשות של ממש לא הגיעו, כי ליסיאס נאלץ לשוב במהרה לאנטיוכיה כשנודע לו על מותו של אנטיוכוס הרביעי. ענייני מדינה חשובים אלה היו גורליים הרבה יותר מהמשך המערכה נגד המורדים, וליסיאס בחר לוותר על המשך הלוחמה בשלב זה.

התעצמות החשמונאים

ניצחונותיו של יהודה והתבססותו בארץ יהודה, עוררו את זעמם של העמים השכנים, שהחלו להציק ליהודים היושבים בקרבם וגרמו למכבים לצאת למספר מסעות עזרה, ענישה וחילוץ בשנת 163 לפנה"ס.
יהודה יצא בתחילה כנגד בני אדום במחוז עקרבה, שהציקו ליהודים שישבו בקרבם (1). אף יעזר שבעבר הירדן המזרחי נפלה בידי היהודים (2). לאחר מכן יצא כנגד בני בעון בעבר הירדן (3). לאחר מכן יצאו להצלת יהודי הגלעד (4). רבים מיהודי הגלעד התבצרו במבצר דתמה, ויהודה ויונתן עלו עליהם בראש כוח שמנה 8,000 לוחמים. במקום לתקוף ישירות את דתמה ממערב, הם ניצלו את יחסיהם הטובים עם הנבטים, חצו את המדבר וכבשו את בצרה, ומשם חזרו מערבה ותקפו את צבא טימותאוס בשלשה ראשים, בשעה שהחל להסתער על המבצר בסולמות ומכונות. בקרב נוסף כנגד טימותאוס ליד נחל רפון, הוא ניגף שוב בפני החשמונאים, והיהודים חולצו בשיירה דרך עפרון, וסקיתופוליס עד לירושלים. בקרב שלישי כנגד טימותאוס באזור יעזר בקרבת רבת עמון נכבשה יעזר וטימותאוס נפל בקרב.
באותו זמן יצא שמעון התרסי בראש 3,000 לוחמים לעזרת יהודי הגליל המערבי (5). יהודים אלו סבלו מהתקפותיהם של תושבי עכו, צור וצידון. הוא עובר דרך נרבתא (ליד מגדל סטרטון), ולאחר מכן נלחם עימם בגליל המערבי ומנצחם ורודף אחריהם עד לשערי עכו, שבה הם מסתגרים. ולאחר מכן חילץ את יהודי הגליל והביאם ליהודה.
במקביל למסעותיהם של יהודה ושמעון בגלעד ובגליל, ניסו שני מפקדי חשמונאים נוספים: יוסף בן זכריה ועזריהו, לתקוף בפעולה שנכשלה את ימניה (יבנה של היום) שבה שלט גורגיאס כמפקד אדום. לאחר שובו של יהודה הוא החליט לבצע מסע ענישה בארץ אדום (7). הוא תקף את חברון, מרשה ואף אשדוד. במסע שני דרך מודיעים ולוד נקם את נקמת יהודי יפו, שאותם הטביעו התושבים הנוכריים, והרס את נמל יפו (6). יהודה אף הרס את נמל יבנה, לאחר ששמע שאנשי יבנה מתכוונים לעשות דבר דומה ליהודי עירם. בעימות נוסף עם גורגיאס ליד מרשה, כמעט ונפל גורגיאס עצמו בשבי, אך לבסוף נסוג יהודה לעדולם, מבלי שהגיע להישג בקרב זה.

זיהוי האתר

בית צור מזוהה עם "חרבת טביקה" (גובה 971 מטר) בפאתיו הצפון-מערביים של העיירה חלחול, במרחק של כקילומטר מהכביש הראשי (בנ.צ. 31.589383 / 35.094155).
האתר עצמו מכונה "בורג א-סור" ומשמר את שם האתר. היישוב הקהילתי כרמי צור שנמצא כשני קילומטר מצפונו, אף הוא משמר את שמו של האתר.