google/wiki40b huggingface dataset:
חוסה נסאסי

קריירה

בן לאב שמוצא משפחתו מלומברדיה, (איטליה) (במקור "נסאצי"), ולאם ממוצא בסקי. נסאסי זכה במדליית הזהב באולימפיאדת פריז ב-1924 ובאולימפיאדת אמסטרדם. כמו כן, זכה בקופה אמריקה ב-1923, ב-1924 וב-1926, וכל זאת עד לאליפות העולם הראשונה בכדורגל.
במהלך טורניר גביע העולם בכדורגל, היריבה הממשית היחידה של אורוגוואי הייתה ארגנטינה. לאחר שהביסה את פרו ורומניה בסיבוב הראשון, אורוגוואי הביסה את יוגוסלביה בתוצאה 1:6 בחצי הגמר והעפילה למשחק הגמר נגד ארגנטינה. למרות שקבוצתו פיגרה 2:1 במחצית, ליכד נסאסי את חבריו לקבוצה במחצית השנייה, והוביל אותם לניצחון הידוע 2:4, מה שהפך אותו לקפטן הראשון שהניף את גביע ז'יל רימה.
למרות שאורוגוואי סירבה להגן על תוארה במונדיאל 1934, זכה נסאסי בקופה אמריקה פעם אחת נוספת (ב-1935), לפני שפרש ב-1937.
בקריירת המועדונים שלו, שיחק נסאסי עבור בז'ה ויסטה, ליטו ונסיונל מונטבידאו.
דוורסואר

דוורסואר הוא שם נקודת השפך של מי תעלת סואץ אל האגם המר הגדול שבמצרים. מקור השם הוא מצרפתית (Déversoir) ומשמעותו: "שפך מלאכותי". השם ניתן למקום על ידי המהנדסים הצרפתים שעסקו, בחפירת תעלת סואץ.‏ בזמן מלחמת העולם השנייה פעל בדוורסואר, בגדה המערבית של תעלת סואץ, שדה תעופה של חיל האוויר המלכותי, ששימש לאחר מכן גם את חיל האוויר המצרי. במלחמת יום הכיפורים היווה המקום נקודה אסטרטגית כשצה"ל צלח את תעלת סואץ בנקודה זו, במסגרת מבצע אבירי לב. בספרות הערבית העוסקת במלחמת יום הכיפורים זכתה המערכה סביב ראש הגשר הישראלי בדוורסואר לשם "מערכת דוורסואר".

שדה התעופה דוורסואר

שדה התעופה הוקם בדוורסואר עוד לפני מלחמת העולם השנייה. שדה התעופה שימש את חיל האוויר המלכותי ואת חיל האוויר האמריקאי בזמן המערכה בצפון אפריקה. בינואר 1949 יצאו משדה התעופה בדוורסואר ומשדה התעופה הסמוך אליו, פאיד, מטוסים בריטיים שהיו מעורבים בתקרית האוויר הישראלית-בריטית. באמצע שנות ה-50, כחלק מההסכם האנגלי-מצרי לפינוי אזור תעלת סואץ, פונה השדה ועבר לשמש את חיל האוויר המצרי. בשדה נבנו מחסים למטוסים אך בשלב מסוים חדל הצבא המצרי מלהשתמש בו.
ג'ורג' ויליאם ראסל

חייו

ראסל נולד בעיירה לורגאן במחוז ארמה שבצפון אירלנד. בהיותו בן אחת עשרה עברה משפחתו לדבלין. הוא למד בבית הספר המטרופוליטני לאמנות, שם התוודע לוויליאם בטלר ייטס. בשנות השלושים לחייו היה פעיל באגודה חקלאית קואופרטיבית ואף מונה לדוברה.
בין השנים 1905 ו-1923 היה ראסל עורכו של "The Irish Homestead", בטאון העמותה. לאחר מכן שימש כעורכו של "The Irish Statesman" עד 1930. ספר שיריו הראשון, Homeward: Songs by the Way, שיצא לאור ב-1894, העמיד אותו כאחד היוצרים המזוהים עם זרם תחיית הספרות האירית.
ראסל היה בין התורמים הקבועים ל-Bean na hÉireann, כתב העת של ארגון הנשים הלאומני איניניה נה הרין. הוא כתב את המחזה Dierdre שהופק על ידי הארגון, בכיכובה של מייסדת הארגון מוד גון. ההפקה נערכה כחלק מפעילויות תקומת התרבות האירית, בשיתוף פעולה בה נטל גם ייטס חלק, אשר הוביל להקמת התיאטרון האירי הלאומי, שהיה לימים לתיאטרון אבי. המחזה מוכר כיריית הפתיחה בתנועת התיאטרון האירית.
פגישתו עם ג'יימס ג'ויס ב-1902, בה התרשם מאוד מהיוצר הצעיר, השפיעה על דרכו של ג'ויס בעתיד: ראסל ערך לג'ויס הכרות עם ייטס, שפתחה דלתות בפני ג'ויס שנים מאוחר יותר. תרומתו העיקרית ליצירתו של ג'ויס הייתה בפרסום יצירותיו הראשונות. ראסל ביקש מג'ויס לכתוב סיפור קצר, "פשוט, כפרי ובעל חיוניות ופאתוס". בתמורה הוא קיבל את "אחיות", שפורסם ב-1904 ב-"The Irish Homestead", ולאחריו עוד שני סיפורים: אוולין ולאחר המירוץ. לאחר שלושה סיפורים אלה חדל ראסל מפרסום יצירותיו של ג'ויס מאחר שלא קלעו לטעם קוראי העיתון, אך שלושת הסיפורים הפכו, יחד עם סיפורים אחרים, לקובץ דבלינאים, שיצא לאור ב-1914.
ג'ויס גמל לראסל בכך שהוא מופיע כדמות ביצירתו יוליסס בפרק סקילה וכריבדיס, בו ראסל משמש כבר פלוגתא לסטיבן בוויכוח על שייקספיר.
לאחר פטירת אשתו, בשנת 1932, עבר ראסל לאנגליה, הוא נפטר בבורנמות' ב-1935 ונקבר בדבלין.
שם העט שלו, AE, או בצורת הכתיבה Æ, הוא קיצור של המילה הלטינית Aeon, שפירושה "נצח".
ארלוטיניב הידרוכלוריד

מנגנון פעולה

EGFR הקרוי גם HER-1 או ErbB1 הוא אחד החלבונים ממשפחת הרצפטורים לפקטורי גידול אפירמליים ErbB או HER. כמו שאר החלבונים במשפחה EGFR הוא חלבון טרנס ממברנלי. לאחר שהחלבון קושר פקטורי גדילה בדומיין החוץ תאי, משנה חלבון את המבנה המרחבי שלו וכך יוצר דימר (קומפלקס בין שתי מולקולות) עם חלבון EGFR אחר או חלבון אחר ממשפחת ErbB. בעקבות יצירת הדימר מקבל האזור התוך תאי של החלבון EGFR פעילות אנזימטית של טירוזין קינז (פרוק מולקולת ATP למולקולת ADP וזרחן אורגני), בזכות הפעילות הזאת מופעלים מנגנונים שונים בתא הגורמים להתחלקות התא ויצירת גרורות.
ארלוטיניב (החומר הפעיל של טרסבה) נכנס לתא, חודר אל האתר הפעיל של אנזים הטירוזין קינז מעכב את פעילתו, בכך נעצרת חלוקת התא והגידול הסרטני עובר לנסיגה. בפועל התרופה אינה מעכבת את רוב הגידולים וגם הגידולים שמעוכבים מפתחים עמידות לטיפול לאחר חודשים ספורים.

התוויה רפואית

על פי החלטת מנהל המזון והתרופות של ארצות הברית (FDA) התרופה מאושרת לשימוש כנגד סרטן הריאה של תאים לא קטנים (non Small Cell lung cancer) כאשר המחלה גרורתית או מתקדמת מקומית או בלתי ניתנת לניתוח, ולאחר שנכשלה צורה אחת של כימותרפיה. בישראל התרופה מאושרת לשימוש החל מנובמבר 2005 ונמצאת בסל הבריאות בהתוויה של קו טיפולי שני או שלישי (לאחר כישלון טיפול בתרופה אחרת).
פרט להתוויה המאושרת לטיפול בחולי סרטן ריאה של תאים לא קטנים, נמצאת התרופה בניסויים קליניים שונים לטיפול במחלות סרטן אחרות, בין השאר בסרטן הלבלב.
הר סיפל

גילוי ההר ומקור שמו

ההר נקרא על שמו של פול א. סיפל (Paul Siple), חוקר אנטארקטיקה וגאוגרף אמריקאי, שהשתתף בשש משלחות חקר לאנטארקטיקה, ובהן שתי משלחות בירד (בשנים 1930–1928 ו- 1935–1933). 
סיפל פיקד על בסיס אמריקה הקטנה של השירות האנטארקטי האמריקאי, והיה הנווט בכל טיסות החקר העיקריות של הבסיס - כולל הטיסה בה התגלה הר סיפל.

הטיפוס על ההר

אין תיעוד על טיפוס על ההר, והוא אחד ההרים הגבוהים בעולם שטרם טיפסו עליהם.
אריק נבלנד

קריירה

נבלנד החל את הקריירה שלו בווייקינג ב-1995, אך כבר לאחר שנתיים, ב-1997, הועבר למועדון האנגלי מנצ'סטר יונייטד, לפני ששיחק בהרכב הפותח של מועדונו המקומי. המניע העיקרי שגרם למנצ'סטר יונייטד להחתימו היה הצלחתו של החלוץ לכבוש בשלושה משחקי מבחן שלו בקבוצה שלושער. את שערו הבודד עבור מנצ'סטר יונייטד כבש במשחק גביע הליגה נגד ברי באוקטובר 1998. הוא לא הצליח לבסס את מעמדו במועדון האנגלי, ועקב כך הושאל למועדון האם שלו וייקינג בשנת 1999. אחרי השאלה מוצלחת בווייקינג הושאל שוב לגטבורג השוודית בשנת 2000, בה השתתף ב-4 משחקים בלבד. נבלנד שיחק משחק בודד אחד בפרמייר ליג עבור מנצ'סטר יונייטד, ב-10 במאי 1998, מול בארנסלי.
בינואר 2000, אחרי ההשאלה הלא מוצלחת בגטבורג, נבלנד חזר רשמית לווייקינג, וזכה עם הקבוצה בגביע הנורווגי ב-2001. ב-2002 הבקיע נבלנד שני שערים בניצחון של וייקינג על צ'לסי בגביע אופ"א. בנובמבר 2004 הוא הצטרף למועדון ההולנדי חרונינגן, והיה לאחד השחקנים הידועים בו. במחצית העונה הראשונה שלו במועדונו החדש הבקיע נבלנד 16 שערים ב-20 משחקים. הוא ידוע גם בשל כך שהבקיע את השער הראשון של הקבוצה באצטדיונה החדש, אצטדיון אורובורג. בדצמבר 2007 הוא זכה בתואר "החרונינגנר של השנה" על ידי צופי טלוויזיה במחוז חרונינגן, על אף שלא נולד בעיר או בהולנד.
ב-28 בינואר 2008 חתם נבלנד בפולהאם תמורת 3 מיליון אירו. ב-3 בפברואר 2008 השתתף נבלנד במשחקו השני בפרמייר ליג, מול אסטון וילה בקרייבן קוטג'. בשנת 2010 חזר לקבוצת נעוריו, וייקינג, ובשנת 2012 פרש ממשחק פעיל.
שריונית דיימלר דינגו

רקע היסטורי

הצורך בשריונית קלה עבור הצבא הבריטי הוביל בשנת 1938 להוצאת מפרט על ידי משרד המלחמה הבריטי לשריונית סיור קלה.
שלוש חברות בריטיות הגישו למשרד המלחמה את הצעותיהן: חברת אלויס (Alvis), בי. אס איי. (BSA), וחברת מוריס (Morris). מתוך הצעות אלה נבחרה הצעתה של חברת BSA. 
הייצור עצמו הועבר לחברת דימלר (Daimler) שהייתה חברת בת של קונצרן BSA שעסקה בייצור מכוניות ומשאיות. השריונית נקראה בשם דימלר סקאוט, אולם נודעה בציבור בשם הנפוץ: "דינגו" שהיה שם הדגם שהוצע על ידי חברת אלויס.

מבנה השריונית

הדינגו נחשבה כשריונית הבריטית הטובה ביותר שיוצרה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא פותחה במטרה לסייר, לאתר ולהודיע ליחידות השריון על מציאות שריון אויב. היא הייתה בעלת צללית נמוכה יחסית, מהירה, זריזה, מוגנת היטב מלפנים בזכות השריון הקדמי שהיה בעובי 30 מ"מ שהיה יוצא דופן לתקופה. המנוע הותקן מאחור. אחד החידושים והיתרונות הטכנולוגים שלה הייתה מערכת ההילוכים שכללה תיבת הילוכים עם בורר מיוחד (Preselector Gearbox) וכן כללה גלגל תנופה שפעל על שמן. חידוש זה העניק לשריונית יכולת תנועה קדימה ואחורה בכל חמשת ההילוכים. בדגם הראשון הייתה מערכת ניהוג לכל ארבעת הגלגלים, אולם חידוש זה נזנח בדגם השני היות שנהגים חסרי ניסיון התקשו בנהיגת השריונית.
על אף שמתחת למרכב שלה היה לוח פלדה שהותקן במטרה לאפשר נסיעה מעל למכשולים קטנים, הייתה השיריונית פגיעה מאד למוקשים. לא היה בה גלגל רזרבי, אולם הדבר לא היה ממש חיוני היות שהגלגלים שלה לא היו פניאומטיים אלא עשויים מגומי מלא שאפשרו נסיעה גם ללא אוויר. למרות גלגלי הגומי הקשיחים לכאורה, הייתה הנסיעה בה נעימה וחלקה הודות למערכת בולמי זעזועים עצמאית. לשני אנשי הצוות היו כיסאות מסתובבים שאפשרו להם לנהוג לשני הכיוונים, וכן לאיש הצוות השני להפעיל בנוחיות מכשיר קשר מק. 19 או מקלע ברן. המנוע שלה פעל בשקט רב. מכשיר הקשר כלל שני מכלולים: מכלול A שאפשר שידור בקוד מורס ובדיבור למפקדה לטווח של עד 40 ק"מ, ומכלול B שהיה לדיבור בלבד ליחידות השריון הקרובות.

מלחמת העולם השנייה

שריונית הדינגו הוכנסה לשימוש מבצעי ראשון עם הדיוויזיה המשוריינת הראשונה והדיוויזיה הרביעית במסגרת חיל המשלוח הבריטי לצרפת במערכה על צרפת בתחילת מאי 1940. מאות כלי רכב ננטשו על ידי חיל המשלוח הבריטי בדנקרק. מתוכם הושמשו כ-200 כלי רכב ושרתו בעיקר כרכבי פיקוד בצבא הגרמני. (ראו תמונה משמאל).

מלחמת העצמאות

השריונית סופקה על ידי הבריטים לצבא המצרי שעשה בה שימוש נרחב בתקופת מלחמת העצמאות. כך למשל בהתקפת הצבא המצרי על יד מרדכי ב-23 במאי נעו חיילי חיל הרגלים המצרי בעקבות השריוניות ששמשו להם מחסה מאש הנשק הקל של המגינים. שריון קדמי זה, שהיה עבה בהרבה לעומת זה של שאר השריוניות מסביר כנראה את העובדה שחיילי החי"ר המצריים נעו בעקבותיהן בביטחון יחסי והתקרבו בחסותן לגדרות החיצוניות של הקיבוץ ללא חשש להיפגע מאש הנק"ל של המגינים.
עדות חותכת לשימוש בשריוניות אלה בקרב זה נמצאה בסרט מתוך ארכיון הצבא המצרי שנעשה לצורכי הסברה ונמצא בעזה שננטשה על ידי הכוחות המצריים ב-1956 לאחר מבצע קדש.
צהרון

בישראל, צַהֲרוֹן הוא מסגרת מיוחדת לילדים המופעלת בשעות הצָהֳרָיִם, שמטרתה העיקרית להשגיח על ילדים כדי להקל על הורים העובדים בשעה זו, כשהילדים כבר סיימו את יום הלימודים. צהרונים רבים פעילים גם בזמן החופשות של מערכת החינוך כקייטנה משך כל יום העבודה.
קיומם של צהרונים בישראל נובע מאי מימושו של יום לימודים ארוך ברוב מוסדות חינוך החובה, ומאי תיאום בין חופשות מערכת החינוך להקצבת ימי החופשה לעובדים בשוק העבודה בישראל.
אוכלוסיית היעד של הצהרונים הם ילדים בגילאי גן (אשר אינם שוהים במעון יום בו מתקיים יום לימודים ארוך) וילדי הכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי אשר הם צעירים מכדי לחזור מבית הספר ללא השגחה ולשהות בבית ללא השגחת מבוגר. 
חלק מהצהרונים מתקיימים בתוך מבני גני ילדים ובתי ספר. אחרים מתקיימים במוסדות ציבור כגון מתנ"סים ובמבנים פרטיים, לרבות דירות מגורים. ישנם צהרונים הדואגים להבאת הילד ממקום הלימודים לצהרון. הצהרונים נותנים לילדים ארוחת צהריים חמה ולעיתים ארוחות נוספות (ארוחת ארבע, ארוחת בוקר בימי הפעלה ארוכים). הצהרונים מספקים לילדים זמן מנוחה משולב לרוב בפעילויות שונות, בין השאר חוגים, משחקים, יצירה, פעילויות ספורט, צפייה בתוכניות טלוויזיה/סרטים והכנת שיעורי בית.
בחלק מהערים ובפרט בעיירות פיתוח בישראל מסבסד משרד התעשייה והמסחר את הצהרונים עבור ילדים ששני הוריהם עובדים במשרה מלאה, כדי לעודד את המשך העבודה עד שעה מאוחרת יותר. בשנת 2010, ביוזמת המועצה לשלום הילד, הוגשה הצעת חוק לחייב פיקוח על כל צהרון המונה מעל עשרה תלמידים.
החל משנת הלימודים תשע"ח (כלומר החל מספטמבר 2017) מוסדרת איכות המזון בצהרונים באמצעות חוק לפיקוח על איכות המזון ולתזונה נכונה בצהרונים, והפעלת צהרונים ציבוריים (כאלה הפועלים בשטח מוסד חינוך מתוקצב או מופעלים על ידי רשות מקומית או חברה ממשלתית בשטח מרכז קהילתי) מוסדרת באמצעות חוק לפיקוח על הפעלת צהרונים, התשע"ז-2017.
שון פלין

ביוגרפיה

שון פלין נולד בשם שון ריו אמיר (Sean Rio Amir) בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית לאב יהודי ולאם נוצרייה. הוריו הם גדעון אמיר, ורורי פלין. סבו וסבתו מצד אמו הם ארול פלין ונורה אדינגטון. 
בראשית הקריירה שלו ביצע פלין תפקידים מזעריים בסדרות כמו גולשים בזמן ומד טי.וי. במקביל הוא הופיע בתפקידים קטנים בסרטים שונים. הוא נבחן בעבר לתפקיד מאט מקגוויר בתוכנית של ערוץ דיסני, "ליזי מקגוויר". 
פריצתו הגדולה של פלין התחוללה כשנבחר לגלם את צ'ייס מת'יוס בסדרה של ניקלודיאון, "זואי 101". הסדרה מציגה חייה של בחורה בשם זואי (ג'יימי לין ספירס) ושל חבריה לפנימייה בקליפורניה. דמותו של פלין נדלקה על דמותה של ספירס החל מתחילת הסדרה. פלין הופיע בארבע עונות של הסדרה, וכן בפרקה האחרון, ששודר ב-4 בינואר 2009. 
פלין הוציא לאור שני שירים לiTunes באוגוסט 2010.
בוגדאן לפושניאנו

בוגדאן לפושניאנו מכונה גם בוגדאן הרביעי (רומנית: Bogdan Lăpușneanu; אוגוסט 1553–1577 מוסקבה) היה שליט נסיכות מולדובה בין מרץ 1568- פברואר 1572. בגיל 15 ירש את כס המלכות בעקבות התפטרות אביו, השליט אלכסנדרו לפושניאנו, שהתפטר ב 16 במרץ 1568 והלך למנזר.

רקע משפחתי

בוגדאן היה בנם של אלכסנדרו לפושניאנו ושל אשתו רוקסנדרה, בתו של פטרו רארש והשתייך לענף של בית מושאט.

מלכותו

רוב שנות מלכותו התנהלו בחסות אמו, רוקסנדרה, עד לפטירתה ב-21 בנובמבר 1570.
התבלט כחסיד של מדיניות פרו-פולנית: היה קשור בקשרי משפחה עם כמה משפחות אצולה מפולין וכרת בריתות עם ממלכה זו, השכנה מצפון. ב-2 באוקטובר 1569 כתב מכתב שבו נשבע אמונים למלך זיגמונד הזקן.
מדיניותו הכעיסה את הבויארים המולדבים בראשותו של ירמיה גוליה צ'רנאוציאנול (=איש צ'רנוביץ) שחששו מהתעצמות ההשפעה הקתולית בארצם. 
בעקבות ריב עם אחד מהאצילים הפולנים נתפס ונכלא על ידי הלה. מתנגדיו ניצלו את המצב והתלוננו נגדו בפני הסולטאן העות'מאני. גם הטורקים לא היו שבעי רצון מקשריו של השליט הצעיר עם פולין והחליטו להחליפו בחודש מאי 1572 ביואן, שיתפרסם בהיסטוריה הרומנית כיואן וודה האיום או האמיץ.

נדודיו

בוגדאן נמלט בהתחלה לחוטין אצל הפלטין הפולני ייז'י יאזלובייצקי.
נרדף על ידי שליט טרנסילבניה אישטוואן באטורי, נמלט קודם לווינה, אחר כך לדרזדן, לפריז ולקופנהגן.
בסוף נדודיו הגיע למוסקבה. מספרים שבסביבות שנת 1575 הצאר הרוסי איוון האיום האשים אותו בכפירה, הורה שייתפר בתוך שק ושיושלך למים.

אשתו וצאצאיו

בוגדאן לפושניאנו היה נשוי בערך משנת 1571 לאחות של האציל הפולני קספר פאניצ'בסקי.
לזוג נולד בן, אלכסנדרו, שעלה מאוחר יותר על כס מולדובה וולאכיה ונודע בשם אלכסנדרו הרע.
הזרם השלישי (מוזיקה)

הזרם השלישי (אנגלית: the Third Stream) הוא כינוי לסגנון מוזיקה האמור להמצא בתווך בין מוזיקה קלאסית וג'אז, תוך סינתזה של שני הסגנונות. הגדרת הזרם הוצגה ב-1957 על ידי המוזיקאי גונתר שולר. שולר התעקש שלא מדובר בסגנון ג'אז אלא סגנון מוזיקלי נפרד, עם זאת רוב המבצעים שהשתייכו לזרם זה הגיעו משורות מוזיקאי הג'אז. הזרם השלישי שונה מניסיונות לנגינת ג'אז בתזמורת סימפונית, משום שהאלתור מהווה בו רכיב מרכזי.
הזרם השלישי השפיע ברעיונות הסינתזה שבו על מוזיקת העולם שהגדירה עצמה באופן דומה, כעומדת בתווך בין ג'אז לבין מוזיקה עממית מחלקי עולם שונים.

יצירות בזרם שהקדימו את ההגדרה

שולר טען שהשילוב הראשון בזרם נעשה על ידי בלה ברטוק, כאשר שילב מוזיקת עם הונגרית במוזיקה שלו. הוא נקב גם בשמותיהם של קלוד דביסי וריכרד שטראוס כמי שהלחינו יצירות של "הזרם השלישי".
מוזיקת הרגטיים יכולה להיכלל כ"זרם השלישי" וכך גם המוזיקה של ג'ורג' גרשווין כאופרה פורגי ובס ורפסודיה בכחול. מלחינים נוספים כדריוס מיו, איגור סטרווינסקי ("רגטיים") ודימיטרי שוסטקוביץ' (סוויטות ג'אז ומוזיקה לסרטים) הלחינו מוזיקה שהוגדרה על ידי שולר כשייכת לזרם השלישי.
בשנות הארבעים יצר מוביל הביג בנד סטן קנטון את ה"ג'אז פרוגרסיבי" עבור תזמורתו, שהייתה כמעט בהיקף של תזמורת סימפונית, שהושפע מתזמור קלאסי של מלחינים כגון מוריס ראוול וריכרד שטראוס. קנטון אף ניגן עם התזמורת יצירות של ריכרד ואגנר.

יצירה בזרם השלישי לאחר הגדרתו

המבקר סקוט ינאו כתב שהזרם השלישי החל למעשה רק מסוף שנות החמישים ועלייתו הייתה בד בבד עם צמיחת הג'אז החופשי באותן שנים. הוא מציין את שמותיהם של הטרומבוניסט ג'יי ג'יי ג'ונסון (שאלבומו Perceptions, אותו הקליט ב-1960 יחד עם דיזי גילספי, הוא אלבום "הזרם השלישי" המובהק הראשון), הפסנתרן ג'ון לואיס וכמובן שולר עצמו, כחלוצי הזרם.
בשנת 1956 הקליט מיילס דייוויס עם שולר את התקליט The Birth of the Third Stream. מוזיקאים נוספים שהשתתפו בהקלטת אלבום זה היו ג'ימי ג'ופרה וג'יי ג'יי ג'ונסון. 
עוד הקליטו יצירות בזרם זה רביעיית הג'אז המודרני, סטן גץ (באלבום "פוקוס"), דון אליס, גיל אוונס (למשל באלבום Miles Ahead שהקליט עם מיילס דייוויס), ג'ורג' ראסל, דייב ברובק, מייקל ברקר (באלבום Wide Angles), צ'ארלס מינגוס (Epitaph) ואחרים. גם מוזיקאי ג'אז חופשי כססיל טיילור, סאן רע, ראלף טאונר, קולין וולקוט וגלן מור הושפעו מהזרם השלישי. 
דמות שונה מעט בזרם היא דמותו של ז'אק לוסייה, שהגיע לא מעולם הג'אז כי אם מן העולם הקלאסי והקליט מספר רב של אלבומים בהם מבוצעת מוזיקה קלאסית (בעיקר של יוהאן סבסטיאן באך) כסטנדרטי ג'אז, וזכה להצלחה מסחרית גדולה יחסית, בניגוד לרוב היצירות בזרם השלישי.
מחשובי הזרם בעת האחרונה ("הדור השני") ניתן למנות, בין היתר, את המוזיקאים אורי קיין וג'ון זורן ואת המלחין הישראלי יצחק ידיד, העורך סינתזה לא רק בין ג'אז למוזיקה קלאסית אלא בינם ובין מוזיקה מזרח תיכונית, פיוטים ועוד, ביצירות כמשל המערה ו"תחנון" שהוזמנה בשנת 2000 על ידי פסטיבל המוזיקה בת זמננו בווינה. 
מלחין נוסף, המגיע ממסורת קלאסית ויוצר יצירות המוגדרות כמשתייכות לזרם השלישי הוא הפולני קשישטוף פנדרצקי.
חברת התקליטים ECM מצוינת פעמים רבות כחברת התקליטים העיקרית בה יוצאים אלבומי הזרם השלישי.
אוסף פויכטונגר

אוסף פוֹיכְטְוַנגֶר הוא אוסף של יודאיקה ופריטי תרבות יהודית שנאספו על ידי היינריך פויכטונגר. כיום, נמצאים פרטי האוסף במוזיאון ישראל.

תיאור

היינריך פויכטונגר נולד במינכן בשנת 1893. לאחר שרות צבאי בזמן מלחמת העולם הראשונה החל בלימודי רפואת שיניים במינכן ובהיידלברג. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל לאסוף תשמישי קדושה וחפצי אמנות יהודית אחרים, תחום אספנות שלא היה מקובל באותה עת. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו הופקד אוספו, שאותו המשיך להגדיל, בבית הנכות הלאומי בצלאל. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החזיר לחזקתו את האוסף, שאוכסן בדירתו.
האוסף נרכש על ידי ברוך ורות רפופורט מז'נבה בשנת ה'תשכ"ט כתרומה למוזיאון ישראל. בשנת 1971 הוצג האוסף בתערוכה במוזיאון.
האוסף כולל למעלה מאלף פריטים המקיפים את כל תחומי החיים היהודיים. באוסף יצירות מאירופה, לצד יצירות מארץ ישראל, איראן, צפון אפריקה ועוד. בין הפריטים תשמישי קדושה, דברי דפוס וכתובות, לצד יצירות עממיות ובהן מגזרות נייר, מוצרי טקסטיל, קמעות, חותמות של מוסדות יהודיים ועוד. פריטים רבים מן האוסף מוצגים בתצוגת הקבע של האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון.
גרהארד קיטל

גרהארד קיטל (בגרמנית: Gerhard Kittel; ‏23 בספטמבר 1888-‏11 ביולי 1948) היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני שהיה ידוע כאנטישמי.

חייו

קיטל נולד בספטמבר 1888 בוורוצלב. אביו רודולף קיטל היה חוקר הברית החדשה. משנת 1921 שימש כפרופסור לברית החדשה באוניברסיטת טיבינגן. ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית וכיהן חבר הנהלת האוניברסיטה. בשנת 1945 נאסר על ידי הצבא הצרפתי על פעולתו בימי הרייך השלישי.
קלדרת רבאול

גאוגרפיה

קלדרת רבאול מהווה את הקצה הדרומי של חצי האי גזל (Gazelle) בצדו הצפון-מזרחי של האי בריטניה החדשה. גודלה 8 על 14 קילומטרים, כאשר ממזרח חדר הים לתוך הקלדרה ונוצר מפרץ בלנש (Blanche), נמל טבעי מוגן רחב. בתוך המפרץ נוצר האי מאטופיט (Matupit) מהתרוממות של קרקעית הקלדרה. בשוליה של הקלדרה יצרו משקעים מזרמים פירוקלסטיים הרים שגובהו של הגבוה בהם, הר קומביו (Kombiu), הוא 688 מטרים. הר קומביו מכונה "האם", ודרומית-מזרחית לו שוכן הר טורנגונן (Turangunan) המכונה "הבת הדרומית" – שניהם הרי געש שכבתיים שקדמו ליצירת הקלדרה. מערבית לטורנגונן שוכן הר הגעש הפעיל טבורבור, הר געש שכבתי נמוך יחסית (233 מטרים). מצדה השני של הקלדרה מצוי הר הגעש וולקן, חרוט פומיס בגובה 243 מטרים.

היווצרות

במהלך ההולוקן התרחשו בחצי האי שתי התפרצויות שיצרו קלדרות: אירוע ראשון התרחש לפני 7,100 שנים ויצר את קלדרת טבוי (Tavui) שמרכזה בצפון חצי האי; אירוע שני – שיצר את קלדרת רבאול – התרחש לפני 1,400 שנים בדרומו. מקור ההתפרצות מצוי במרכז המפרץ כיום, סמוך לאי הקטן התלול המכונה "סלעי דוואפיה" (Davapia) המכונה גם "הכוורת". לאחר שנפלטו בהתפרצות כמויות גדולות של טפרה חלה התמוטטות של תקרת תא המאגמה ונוצרה הקלדרה. בהתפרצויות שהתחוללו לאחר היווצרות הקלדרה נוצרו חרוטים געשיים בזלתיים עד דקיטיים על קרקעית הקלדרה, בסמוך לשוליים הצפון-מזרחיים והמערביים שלה.

היסטוריה געשית

התפרצות גדולה החלה ב-29 במאי 1937, כאשר באותו יום התפרצו הרי הגעש וולקן וטבורבור. טבורבור התפרץ במשך יום אחד, בעוד שוולקן התפרץ במשך ארבעה ימים, עד 2 ביוני. במהלך אותם 4 ימים נבנה ההר וולקן מפומיס שהושלך מהלוע, שהיה בתחילה בגובה פני הים והגיע לגובה של 243 מטרים. העיירה רבאול כוסתה באפר אנדזיטי ובפומיס, והצונמי שבא בעקבות ההתפרצות השליך אוניות על החוף. בהתפרצות נהרגו 507 אנשים ונגרם נזק רב. בעקבות זאת החליט השלטון האוסטרלי המקומי להעביר את הבירה ללָאֶה (Lae) המרוחקת והבטוחה יותר.
בשנים 1982 ו-1984 התרחשו רעידת אדמה במגניטודה 5.1, שבישרו על התחדשות הגעשיות. ב-19 בספטמבר 1994 שוב התפרצו הרי הגעש וולקן וטבורבור, בהפרש של שעה האחד מהשני, וכיסו את שדה התעופה המקומי ואת העיירה כולה באפר געשי. עמוד האפר מוולקן הגיע לגובה של 30-21 ק"מ, זרם פירוקלסטי מהר וולקן הגיע למרחק של שלושה קילומטרים, והמפרץ כוסה במרבד של פומיס שנפלט מההר. עמוד האפר מטבורבור הגיע בשיא ההתפרצות לגובה של 6 ק"מ, אם כי גובהו הממוצע היה 2-1 ק"מ.
הר הגעש וולקן נותר רדום לאחר ההתפרצות, אבל טבורבור המשיך להיות פעיל עד 1995. בקצה הצפוני של רבאול הוקמה תצפית הרי געש ממשלתית, שתפקידה העיקרי לנטר את הרי הגעש הסמוכים לעיירה, אך גם את הרי הגעש הנוספים בבריטניה החדשה ובאיים הסמוכים.
שדה התעופה של רבאול נחרב בהתפרצות של שנת 1994. השדה – שהיה במסלולו הישיר של האפר הגעשי – נבנה מחדש בעיירה טוקואה (Tokua), דרומית-מזרחית לרבאול, מחוץ לטווח הרי הגעש. עם זאת, הוא נסגר מדי פעם בשל פעילות געשית.
ב-25 בינואר 2005 התפרץ טבורבור שוב, והתפרצותו נמשכה עד נובמבר של אותה שנה. בהתפרצות זו פעלו שני לועות משנה, שכל אחד מהם פלט טפרה בגוון שונה.
ב-7 באוקטובר 2006 שוב התפרץ טבורבור, והתפוצצותו הראשונית גרמה לניפוץ זגוגיות במרחק 12 קילומטרים משם. בהתפרצות זו התרומם עמוד אפר לגובה של 18 קילומטרים, אם כי – למזלם של התושבים – הרוח הרחיקה את האפר מרבאול.
קובי לוריא

ביוגרפיה

השיר הראשון אותו כתב הלחין ואף ביצע לוריא היה "שיר פשוט" (1980). בהמשך כתב ללהקת "סרט" של גרי אקשטיין, וכתב את השירים "יא ליל" ו"שיר הסלנג" ללהקות צבאיות, "הם בזמר הזה" למתי כספי (על-פי לחן של סשה ארגוב), "בוא שיר עברי" לדודו אלהרר, "מז'ור מינור" לגילה חסיד, "אמרת אמרת" ליהודית רביץ, "סלסלה" לגשש החיוור ו"כנפיים" ללהקת חיל האוויר. שיר זה מלווה את כל טקסי הענקת הכנפיים לבוגרי קורס הטיס מאז כתיבתו (ב־1986) ועד היום.
לוריא כתב קטעים מוזיקליים וקומיים רבים לטלוויזיה, לתוכניות כמו סיבה למסיבה (כולל "עם אחד שר אחד", פרודיה על "עם אחד שיר אחד") ושעה טובה, פינות רבות לתוכנית "זהו זה", וכן חיבר מספר שירי ילדים עבור סדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד". כן כתב את תוכנית הטלוויזיה "בראבא מנצח" עם שלמה בראבא והתזמורת הסימפונית תל אביב.
בשנת 1999 זכה לוריא בפרס אקו"ם (נוצת-הזהב) על יצירתו המוזיקלית "הדיבוק מכה שנית".
לוריא כתב מחזה על גטו טרזין בשם "לחיי החיים" שהוצג בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר. הוא תרגם ועיבד את המחזמר "פצצת תום", וחיבר את המחזה ביידיש לתיאטרון היידישפיל, "דז'יגאן ושומאכר לנצח".
בשנת 2006 ערך והגיש בגלי צה"ל את הסדרה "השירון עשה היסטוריה", ששילבה בין שירים לסיפור ההיסטוריה הציונית (את הסדרה ערך יורם רותם). הסדרה זיכתה את לוריא בפרס מפקד גלי צה"ל. בעקבות הסדרה החל להופיע בהרצאות מוזיקליות המשלבות היסטוריה וסיפורים מאחורי השירים.
כיום הוא משתף פעולה עם בית שלום עליכם בהחייאת שירי היידיש וסיפור תרבות היידיש העומדת בסכנת הכחדה, באמצעות השירים. לוריא פרסם כמה מאמרים בכתב העת "דווקא" ובכתב העת של הסתדרות המורים.
בעקבות המחזה "לחיי החיים" חקר והפיק לוריא בשיתוף עם "בית טרזין" ועם "יד ושם" והמעבד משה זורמן תקליטור ששחזר את שירי קארל שוונק "מלך הקברט של גטו טרזין". התקליטור, בשפת המקור, צ'כית, יצא לאור בביצוע ניצולים שחלקם הופיעו על במת הגטו, שסייעו לשחזר ולהציל חלק מן החומר.
בעקבות המחאה החברתית בשנת 2011 כתב והלחין לוריא את השיר "נומי ארץ" ואת "שיר לא מזרחי" על השתלטות הזמר המזרחי ואת "שירת נשים" כשיר מחאה על הדרת נשים. ברוח זאת כתב לוריא גרסה מחודשת לשיר "כנפיים" עם בית הכתוב בלשון נקבה, ומוקדש לטייסות. השיר המשופר הושמע לראשונה במסדר כנפיים. כן כתב והלחין לדני ליטני שיר מחאה בשם "הפרעת קשב" (תודה לאל, אני חירש), לדורי בן זאב את כתב את השיר הסאטירי "בארץ אחת" (השיר על הקוסם שידע לדבר מבלי לומר כלום) ובו ביקורת על ראש הממשלה.
לאחרונה הקים לוריא צוות תגובה מוזיקלי "הלובי של קובי" באמצעותו הוא מגיב על קורות עם ישראל. במסגרת זאת הוציא את השיר על היורדים לברלין ("גרה בברלין") שהוא מבצע עם רעות יהודאי. "אין לי דרכון שני" בביצוע שייקה לוי על הבהלה לדרכון זר, "שיר ערש לטייקון" עם הסולנית גילה חסיד על הרעבתנות והתאוותנות של הטייקונים, "מסרב לשנוא" על גל השנאה ששטף את הארץ ו"ראש הממשלה ובעלה" - שיר על המשפחה המלכותית.
קובי לוריא הוא אביו של שאול לוריא, סולן להקת המטאל "קין והבל 90210".