google/wiki40b huggingface dataset:
ששי גז

ביוגרפיה

גז נולד וגדל בפרדס כץ למשפחה קשת יום, מסורתית, יוצאת טריפולי, כילד השלישי מתוך שבעה ילדים. בילדותו למד בבית ספר דתי ובהמשך למד בתיכון הגבעה. גז מייחס את בחירתו בקריירה של עורך דין להימנעותו כילד מקטטות פיזיות בשכונתו האלימה, ופיתוח כישורי שכנוע מילוליים כדרך לכך.
בשירותו הצבאי שירת כמש"ק משמעת בקריה. בגיל 22 בשנת 1976 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב. לאחר שסיים את התמחותו פתח ב-1981 את משרד עורכי הדין "ששי גז". אחרי שזכה ב-12 זיכויים ברצף זכה לכינוי, "ששי זיכויים".
עם המקרים הבולטים שבהם טיפל נמנים ייצוג חנן גולדבלט, ריקי גל, גדי סבן, יצחק אברג'יל, אלי פלח (פסיכולוג שהורשע בביצוע עבירות מין ובעבודה כפסיכולוג ללא רישיון), שוקי בסו (שהורשע בירי באביו), משה בן-איבגי (רוצחו של נהג המונית דרק רוט) ומרגלית צנעני בתיק שבו היא הואשמה בסחיטה באיומים. ב-1995 סירב לייצג את יגאל עמיר במשפט רצח רבין.
גז מתמחה בייצוג בתיקי רצח, גרימת מוות ברשלנות, עבירות סמים, עבירות מין, עבירות מרמה, עבירות רכוש ועבירות צווארון לבן.
גז טבע את המשפט "המצפון שלי נקי כי אני לא משתמש בו". חיבר יחד עם משה רונן את הספר "המשפט הפלילי: מדריך לדיני העונשין בישראל", שיצא בהוצאת בורסי ב-1990 במהדורה ראשונה וב-2001 במהדורה שנייה בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד. בשנת 1983 הגיש יחד עם ציון אמיר תלונה נגד פרופ' ישעיהו ליבוביץ בטענה של הסתה למרי אזרחי.
ב-1984 התחתן עם דניאלה, כיום היועצת המשפטית של עיריית גבעתיים, ולזוג שתי בנות. מתגורר כיום ברמת אביב.
ז'אן ז'ירודו

ז'אן ז'ירודו (בצרפתית: Jean Giraudoux;‏ 29 באוקטובר 1882 - 31 בינואר 1944), סופר, מחזאי ודיפלומט צרפתי.

ביוגרפיה

ז'אן ז'ירודו נולד בכפר ביאק שבחבל לימוזן בצרפת לאב שהיה מועסק במשרד התחבורה הצרפתי. ב-1893 החל ללמוד בבית ספר תיכון בעיר שאטורו שבחבל סאנטר-עמק הלואר (כיום בית הספר התיכון ז'ירודו). ב-1900 קיבל תעודת בגרות, ושירת בצבא הצרפתי עד 1903. באותה שנה התקבל לאקול נורמל סופרייר בפריז, והתמחה בתרבות הגרמנית. במשך 1904 למד בסורבון בפריז וב- 1905 התקבל לאוניברסיטת מינכן. ב- 1906 קיבל תואר ראשון בגרמנית, אך משלא עלה בידו לקבל משרת הוראה בגרמניה נסע לארצות הברית בספטמבר 1907 ולימד באוניברסיטת הרווארד עד מרץ 1908. עם שובו לצרפת עבר קורס הכנה לכניסה לשירות הדיפלומטי הצרפתי, וב-1910 החל משרת בו. הוא שירת בקונסטנטינופול, במוסקבה ובווינה.
ב- 1914 גויס לחיל הרגלים הצרפתי ושירת כסגן משנה. בקרב הראשון על המארן נפצע, ואחרי שנפצע שנית בקרב גליפולי ב-1915, קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ב- 1916 השתתף במשימה דיפלומטית וצבאית בליסבון, וב-1917 נשלח לארצות הברית ושהה שם עד אוגוסט של אותה שנה. אחרי מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הצרפתי בגרמניה. ב-1919 השתחרר מן הצבא ושירת במשרד החוץ הצרפתי בפריז.
ב- 1927 התמנה לחבר הוועדה לבחינת נזקי מלחמה שנגרמו לטורקיה במלחמת העולם הראשונה, ונשאר בטורקיה שבע שנים. ב- 1932 התמנה על ידי אדוארד אריו ראש ממשלת צרפת, לנציג צרפת בוועידת לוזאן שבה לקחו חלק גם בריטניה, גרמניה ואיטליה, ושבה הוחלט לבטל זמנית את הפיצויים שהוטלו על גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב- 29 ביולי 1939 התמנה למפקח כללי על האינפורמציה, כצעד נגד התעמולה של גרמניה הנאצית. באותה שנה פרסם מאמרים פוליטיים שבהם הציע חקיקה נגד הגירה בלתי חוקית לצרפת (בדומה לחוקי ארצות הברית) וכתב: "המדובר במדיניות הגירה שמטרתה איננה ליצור טיפוס של אדם פרימיטיבי, אלא לקלוט אנשים שיסייעו ליצירת אדם מוסרי ותרבותי." ביוני 1940 עבר ז'אן ז'ירודו עם ממשלת צרפת מפריז לבורדו ואחר כך שירת בממשלת וישי כשר האינפורמציה.
ז'אן ז'ירודו מת בינואר 1944 ונקבר בבית הקברות פאסי בפריז. נסיבות מותו לוטות בערפל. בהתאם לגרסה הרשמית הוא מת כתוצאה מהרעלת מזון, אך על פי גרסה אחרת הוא מת כתוצאה מדלקת הלבלב. ימים מספר אחרי מותו נפוצו שמועות כי הורעל על ידי הגסטאפו. הסופר לואי אראגון כתב בעיתון "סה-סואר" מיום 30 בספטמבר 1944: "מדוע? לא רק מפני שז'ירודו סימל את הלאומיות הצרפתית יותר מכל סופר אחר, אלא משום שעסק בפעילות מחתרתית נגד הנאצים." ב- 2004 ז'אק בודי פרסם ביוגרפיה של ז'ירודו שבה הוא חוקר, בין היתר, את נסיבות מותו.

יצירתו

ב-1909 פרסם את ספרו הראשון "אנשי הפרובינציה" שמשך את תשומת לבו של אנדרה ז'יד. ב-1913 הופיע ספרו "בית ספר לאדישים". הוא זכה לפרסום לראשונה כסופר כאשר כתב סדרת רומנים פיוטיים ובהם "אלפנור" (1919), "סוזאן והאוקיינוס השקט" (1921) ו "זיגפריד מלימוזן" (1922) - רומן שזיכה אותו בפרס בלזאק. תפקידו בטורקיה, שם שירת שבע שנים, הותיר לו זמן פנוי למכביר והוא כתב את מחזותיו הראשונים ובהם "זיגפריד" (1928) (שהיה עיבוד לתיאטרון של הרומן "זיגפריד מלימוזן"), "אמפיטריאון 38" (1929) ו"אינטרמצו" (1933). ב- 1934 כתב את המחזה "מלחמת טרויה לא תפרוץ" - מחזה פסימי, אם כי לא משולל הומור. במחזה זה מדובר בעיקר בציניות של הפוליטיקאים ובהיסטוריה כפי שהיא מוצגת בפני העם על ידי המנהיגים, בניגוד למה שקורה במציאות.
ז'אן ז'ירודו כתב 17 רומנים ונובלות, ו-15 מחזות.
דניאל כהן (מנצח)

ביוגרפיה

דניאל כהן נולד וגדל בנתניה. אביו נולד בבגדד. סבו מצד אמו, היה כנר בטרנסילבניה. כהן למד לנגן בפסנתר ואחר כך בכינור. בגיל 14 התקבל ללימודים בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה על ידי נעם שריף. למד כינור באקדמיה, בהדרכת חיים טאוב. בגיל 19 סיים את לימודיו באקדמיה, בהצטיינות, במקביל למד ניצוח באופן פרטי אצל יבגני צירלין. אחר כך למד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון כתלמידם של קולין דייוויס, קולין מטרס וג'ורג הרסט.
הוא ניצח על דון קישוט של מאסנה בבית האופרה בקליארי ועל קלמנצה די טיטו של מוצרט בבית האופרה הקנדי בטורונטו. בשנים 2013/14 הוא התמחה בתוכנית על שם גוסטאבו דודאמל בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס להתמחות בניצוח וחינוך מוזיקלי.
כמנצח אורח ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית ירושלים, אנסמבל המאה ה-21, התזמורת הקאמר-פילהרמונית של גראץ, התזמורת הסימפונית של מילווקי, התזמורת הפילהרמונית של טמפרה, התזמורת הקאמרית של לוזאן, תזמורת הארנה של ורונה, האנסמבל הקאמרי של התזמורת הסימפונית של לונדון ונגני מוצרט הלונדונים.
ב-2013 ניצח כהן על פרויקט המלחינים של אקדמיית פסטיבל לוצרן, שם עבד בהדרכתו של פייר בולז. הוא הוביל את אנסמבל סולני תל אביב ושימש ככנר ואסיסטנט של דניאל בארנבוים בתזמורת דיוואן מזרח-מערב.
כהן הוא המנהל המוזיקלי של תזמורת "עדן סינפוניה" בלונדון ובמקביל הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית של ג'רזי.
כמו כן הוא הקים את "אנסמבל גרופיוס" בשיתוף עם השחקן והבמאי איתי טיראן ושם הוא שימש כמנהל אמנותי.
כהן נתמך במשך לימודיו על ידי קרן התרבות אמריקה-ישראל.
יוליוס סימון

ביוגרפיה

סימון נולד במנהיים, גרמניה למשפחה יהודית אמידה. בשנת 1898 הצטרף לתנועה הציונית וכיהן בתפקידים רבים למען קידום העלייה לישראל. בין היתר שימש ציר בקונגרסים הציוניים בשנים 1903–1921, חבר הוועד הפועל הציוני הגדול בשנים 1913–1920, חבר מועצת המנהלים של בנק אוצר התיישבות היהודים וההנהלה הציונית. היה ממתנגדי חיים ויצמן וממתנגדי תוכנית אוגנדה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר להולנד ועסק בענייני הקרן הקיימת לישראל. באותה עת היו מושב הוועד הפועל והמשרדים הראשיים של ההסתדרות הציונית העולמית בברלין, בהנהגתם של שלושה: ארתור מנחם הנטקה (יו"ר ההסתדרות בגרמניה), אוטו ורבורג (הנשיא העולמי של ההסתדרות הציונית) וויקטור יעקובסון (שניהל את הסניף בקופנהגן יחד עם ד"ר מרטין רוזנבליט וד"ר שמעון ברנשטיין). חיים ויצמן וליאופולד קסלר, שנתמכו על ידי יעקובוס קאן, יזמו במהלך המלחמה את העברת המשרדים מברלין לארצות הברית, בטענה ששהיית הוועד הפועל באחת מבירות המדינות המשתתפות במלחמה, היא הפרת הנייטרליות שההנהגה הציונית מצהירה עליה. סימון, יחד עם ד"ר לואיס פרנק, הנהיג את ההתנגדות להעברת הוועד הפועל הציוני מאירופה לניו יורק וטען שאין דבר כזה כמו "נייטרליות מוחלטת" (גם לא במדינות שהכריזו על עצמן כנייטרליות), וכי ממילא בסיום המלחמה יחס המנצחים לציונות יושפע מאינטרסים, ולא כתגמול או עונש על מיקום התכנסותו של הוועד הפועל. נוסף על כך, אליבא דסימון, מרכז הכובד של התנועה הציונית באירופה, ולכן יש להימנע מלהעביר את מושב הוועד הפועל לאמריקה.
ב-1918 עבר סימון ללונדון וניהל סניף של המשרד הארצישראלי. מאוחר יותר עבר לארצות הברית ופעל משם לפיתוחה הכלכלי של ישראל. בשנים 1931–1951 נמנה עם מייסדיה של החברה הכלכלית לארץ ישראל (Palestine Economic Corporation, הידועה בראשי התיבות PEC)‏, ושימש כנשיאה. ב-1933 ניסה להשתקע בישראל, אך חזר לארצות הברית בשנות הארבעים.
לזכרו נקרא רחוב במפרץ חיפה בשם "דרך יוליוס סימון".
גרגשי

גִּרְגָּשִׁי הוא שמו המקראי של עם המוזכר כאחד משבעת עמי כנען אשר שכנו בארץ ישראל טרם כיבושהּ, ואשר במקרא מובטח לעם ישראל שאלוהים יגרשם מהארץ לשם כיבושהּ על ידי ישראל. עם זאת, גם נצטוו בני ישראל להכרית כל צאצא הגרגשי, בהתאם למצוות מחיית שבעה עממין.

גנאלוגיה

ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה של הגרגשי, וקובע כי הם צאצאיו של כנען:
וּכְנַעַן, יָלַד אֶת-צִידֹן בְּכֹרוֹ וְאֶת-חֵת: וְאֶת-הַיְבוּסִי, וְאֶת-הָאֱמֹרִי, וְאֵת הַגִּרְגָּשִׁי:
— ספר בראשית, פרק י', פסוקים ט"ו-ט"ז
 הגרגשי מוזכר 4 פעמים נוספות במקרא.
קביעת מיקומם בארץ כנען שנויה במחלוקת. לפי האונומסטיקון המתבסס על תרגום השבעים "גרגשי" הוא ה"גשורי" שישב בעבר הירדן המזרחי, אולם בכל המקורות האחרים שבמקרא הוא נמנה עם תושבי כנען. בתלמוד הירושלמי (שביעית ו', א) מוזכר כי הגרגשים ישבו בסוסיתא אשר בגולן (עבר הירדן המזרחי) ולכן יש המניחים שהם עקרו ל"ארץ הגשורי" לאחר כיבוש כנען על ידי יהושע בן נון. מאידך בירושלמי (שביעית ו', א) נאמר כי "הגרגשי פנה והלך לו (מפני יהושע) לאפריקי". יש המזהים את אפריקי עם פריגיה שבחוף הצפון-מערבי של אסיה הקטנה.

השערות אודות היותם הגרגשים מגויי הים

במקורות המצריים אודות קרב קדש מוזכר עם בשם קרקשא או גרקשא שבמאות ה-12 וה-13 לפנה"ס ישב בחופה המערבי של אסיה הקטנה והשתתף בקרב נגד רעמסס השני מלך מצרים לצד החיתים. ייתכן כי בשנים אלה פלשו הגרגשים מסוריה או דרך הים גם לארץ ישראל כחלק מהגירה או פלישה נרחבת יותר מאזור הים האגאי וכרתים של גויי הים. הבעיה בזיהוים של הגרגשים עם גויי הים היא שהם אינם מוזכרים בכתובות המצריות המתארות פלישה זו. עם זאת במצבת מרנפתח אחד מגויי הים המוזכרים הוא הת'כר.
הרודוטוס מציין כי תושבי העיר גרגיס אשר באסיה הקטנה הם מבני העם התוכרי (ת'כר) הממוקמת בחוף המערבי של אסיה הקטנה בין טרויה מדרום למילטוס בצפון באזור פריגיה, וכן אתנאיוס וקסנופון מזהים את מיקומם של הגרגיתים באזור זה.
הת'כר מתוארים במגילת ון אמון המצרית כעם שישב בעיר דור שעל חופי כנען. אזכור נוסף של הת'כר מופיע באונומסטיקון של אמנופה. מסורות יווניות רבות מספרות על נדודיו של גיבור בשם תוכר ושל עם התוכרים מכרתים לכריה שבאסיה הקטנה על התנחלותם באזור מילטוס ועל המשך נדודיהם לקפריסין ולחופי צידון. כמו כן ישנה אגדה על ייסודה של העיר דור בידי דורוס בנו של האל היוני פוסיידון (עיר בשם זהה הייתה קיימת גם בכריה).
לדברי המקורות המצריים היו הת'כר אחד מגויי הים שבאו מאסיה הקטנה דרך קפריסין לכנען ולגבול מצרים דבר המאשר את זיהויים עם התוכרים היוניים.
האזכור המאוחר בספר נחמיה של הגרגשי מחזק את הסברה שמדובר בתוכרים שישבו בעיר דור שחשיבותה הגאופוליטית הייתה רבה בימיו עד שראה את הצורך להזכיר את העם היושב בה בשמו המקורי כפי שהיה מוכר בארץ עוד מתקופת ההתנחלות המקראית - על אף שבתקופתו הייתה העיר תחת שלטון צידוני-פיניקי.
ילמז אזטונה

ביוגרפיה

יליד איסטנבול, למד בקונסרבטוריון למוזיקה בעירו, שם היה, בין השאר, תלמידם של סאדדין ארל וסופהי אזגי.
בין ספטמבר 1950- יולי 1957 שהה בפריז, שם למד תרבות צרפתית בסורבון, כמו כן למד במכון למדעים פוליטיים.
בעל כישורי כתיבה מנעוריו, כתב אזטונה את מאמרו הראשון בגיל 13 ואת ספרו הראשון בגיל 15.
בשובו למולדת, החל בשנת 1960 קריירה עיתונאית. היה חבר במערכת ואחר כך עורך ראשי של כתב העת "הייאט", שבבית ההוצאה לאור שלו פרסם ספרים רבים.
במהלך חייו כתב אזטונה מאמרים גם בעיתונים "טרג'ומאן" ("המתרגם"), "סון הוואדיס" ("חדשות אחרונות") ו"דוניה" ,בשנות ה-2000 היה בעל טור בעיתון "טורקיה".
בעל גישה שמרנית וזיקה למורשת העות'מאנית והאסלאמית בארצו, פעל במסגרת מפלגת הצדק ונבחר בשנת 1963 מטעמה לפרלמנט כנציג של מחוז קוניה, הידוע בדבקותו לדת. בהמשך התיישב באנקרה.
בשנים 1981-1966 עבד בהנהלת רשות השידור הממלכתי הטורקי, בוועדות לפיקוח (Denetleme Kurulu) ולתוכן. בשנים 1977-1974 היה תת-מזכיר במשרד החינוך.
בהמשך השקיע מאמצים בקידום החינוך המוזיקלי בעיקר בתחום לימוד המוזיקה העות'מאנית, הוא נמנה עם מקימי המסלול ללימודי מוזיקה טורקית שליד האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול שם הרצה בין השנים 1978-1975 על ההיסטוריה של המוזיקה קלאסית הטורקית. כמו כן היה בין מקימיה ומנהליה של המקהלה למוזיקה טורקית. בין השנים 1974–1980 היה העורך הראשי של האנציקלופדיה הטורקית שפרסמה אז את הכרכים עם האותיות K-T.
כיהן גם כמנהל כללי של ההוצאה לאור של משרד החינוך הלאומי, ובשנים 1975–1978 היה מרצה להיסטוריה פוליטית ותרבותית עות'מאנית באוניברסיטה העממית לחינוך גבוה.
אזטונה מילא בהמשך תפקידים ציבוריים שונים, פעל בין השאר באגודת הידידות טורקיה-יפן וטורקיה - ערב הסעודית, והיה יועץ של הקרן הפיננסית ע"ש פייסל.
יראת הכבוד שהוא גילה למורשת האסלאמית העות'מאנית מצאה ביטוי ביוזמתו לפתוח מחדש לתפילה מוסלמית את הגלריה הפרטית של הסולטאנים במוזיאון איה סופיה ואת "חדר מעיל הנביא" בארמון טופקאפי באיסטנבול.
תחת המשטר הצבאי שקם אחרי ההפיכה הצבאית השלישית ב-1980, אזטונה היה בין מקימי המפלגה הפוליטית החוקית הראשונה, המפלגה של הדמוקרטיה הלאומית. בהמשך התפטר ממנה ועזב את החיים הפוליטיים.
ילמז אזטונה נפטר בגיל 82 באנקרה. בטקס האשכבה במסגד פטיהי באנקרה השתתף גם ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
השאיר אישה, חטיג'ה, בן - אוגוזחאן, ובת, חאנזדה.

יצירותיו

ילמז אזטונה כתב מספר רב של ספרים, ביניהם עבודות מונוטמנטליות כמו "ההיסטוריה הגדולה של טורקיה" ב12 כרכים (1964-1963), אחר כך ב14 כרכים (1979-1977),שזכתה להערכות כעבודה מקצועית אשר התיימרה להתעלות מעל הגישה הלאומנית הרווחת.
עם ספריו שנועדו לקהל המשיל נמנו ספרים שהפכו לקלאסיקה כמו "דפים מההיסטוריה הטורקית", "ההיסטוריה של חיי הסולטאנים העות'מאנים" (1960), "דיוקנאות מההיסטוריה הטורקית" שכללו גם דמויות מההיסטוריה בת זמננו כמו טורגוט אזאל, "תולדות טורקיה מהתחלתה ועד ימינו" (1963), ורבים אחרים.
חלק מספריו דנו בהיסטוריה של מוזיקה הטורקית, חלקם הם בעלי אופי אנציקלופדי או כללי - אנציקלופדיה מוזיקלית הטורקית, אנציקלופדיה של המלחינים הטורקים, המוזיקה הטורקית, וחלק - מסות מוקדשות
לדמויות חשובות מן התחום - כמו מורו ורבו, סאדדין ארל, כמו חג'י אריף ביי, דדה אפנדי, עבדול קאדר מראג'י, שבקי ביי ואחרים.
תמוז

כללי הלוח הקבוע

בלוח העברי הקבוע יש בחודש תמוז 29 יום, מה שנקרא "חודש חסר". לפי כללי הלוח העברי, שהונהגו בתקופת האמוראים, יום א' בתמוז יכול לחול בימים ראשון, שלישי, חמישי או שישי. כיוון שבחודש הקודם, סיוון, יש 30 יום, ראש החודש הוא יומיים, ביום ל' בסיוון ולמחרתו, ביום א' בתמוז.

שם החודש

שורשו האטימולוגי של השם תמוז במונח האכדי תָמוֹּזִי (Tamuzi), המבוסס על הגרסה השומרית העתיקה דָמוּ-זִיד (Damu-zid) והגרסה השומרית המאוחרת יותר דוּמוֹּ-זִיד (Dumu-zid), שהפכה מאוחר יותר לדוּמוּזִי (Dumuzi) באכדית.
במקורו, היה תמוז שמו של אחד משנים-עשר חודשי השנה בלוח המסופוטמי, על שם האל "תמוז", שבמיתולוגיה המסופוטמית היה אל הפריון. אל זה מוזכר אף במקרא: "וַיָּבֵא אֹתִי אֶל פֶּתַח שַׁעַר בֵּית ה' אֲשֶׁר אֶל הַצָּפוֹנָה וְהִנֵּה שָׁם הַנָּשִׁים ישְׁבוֹת מְבַכּוֹת אֶת הַתַּמּוּז".
על-פי פרשני המקרא, דרך עבודתו של אליל זה הייתה באמצעות הסקה, ועיניו, שהיו עשויות מתכת שניתכת בחום נמוך (ביחס למתכת שממנה נעשה גוף הצלם), היו נמסות, וכך נראה הפסל כבוכה. על פי הפרשנים, מקור השם תמוז במילה ארמית שמשמעותה חום והסקה. על שם החום וההסקה נקרא האליל, וכך גם החודש, שמסמל את תוקפו של הקיץ. 
בהמשך חדר השם לאזורים נוספים. בתקופת גלות בבל ושיבת ציון חדרו שמות החודשים הבבליים לשפה העברית, ומאז נקרא חודש זה במקורות העבריים כ"חודש תמוז". בלוח השנה העברי כונו בתחילה החודשים לפי מניינם מחודש האביב, ניסן, וחודש זה כונה בהתאם: "החודש הרביעי".
בביתא ישראל החודש נקרא תמוס. תמוז הוא גם השם הערבי והטורקי לחודש יולי בלוח השנה הגרגוריאני.

סמלים

מזל החודש הוא מזל סרטן, על שם מערכת כוכבים דמויי סרטן המופיעה בשמים בחודש זה.
ישכר בער לייפר

רבי ישכר בער לייפר (ר' בערטשע או בערצ'י, תקס"ז, 1807 - ג' באלול תר"ח, 1848) היה אדמו"ר במאה ה-19, כיהן בנדבורנה שבמזרח גליציה, סמוך הרי הקרפטים. מייסד חסידות נדבורנה.

ביוגרפיה

נולד לרבי יצחק מקאליש, בן רבי ארון לייב מפרמישלאן, בנו של רבי מאיר 'הגדול' מפרמישלאן. גדל אצל סבו רבי אהרן לייב שהתבטא עליו שהוא "בוער ככבשן לעבודת ה'".
נשא בזווג ראשון את בת רבי אהרן מברוצ'וב, ובזווג שני נישא לרחל בתו של רבי אברהם לייב בלוך מנדבורנה.
הוא הראשון במשפחת אדמו"רי פרמישלאן שכינה את שם משפחתו "לייפר", וממנו ואילך נקראו כך כל צאצאיו, למעט צאצאי בית קרעטשניף. על פי המסורת החסידית הוא כונה לייפר על שם שנהג לרוץ ולמהר לעבודת ה' (לייפר-רץ ביידיש).
את רוב תורתו קנה מרבי יצחק מראדוויל, בנו של המגיד מזלוטשוב, ואף תורת הקבלה למד מפיו. כמו כן נסע לרבי אורי מסטרליסק. עם זאת ברח מן השררה, ובחר בדרכי הצניעות, ומחמת כן היה משמש בתחילה כעוזר למלמד דרדקי. עד שהכריחו דודו רבי מאיר מפרמישליאן, להתחיל בהנהגה, ורבים נהרו לחצרו.
תפילתו הייתה מלווה בשאגות אדירות, ובקולות עזים שנשמעו למרחוק, עד מחוץ לעיר, כדרכו של רבו מסטרליסק. מדי יום ביומו, כשהיה מגיע לקריאת שמע היה נופל ומתעלף מרוב דבקות, וכך שוכב היה על הארץ אין-אונים זמן רב, ומששבה אליו רוחו שב היה וממשיך.
בשנת תר"ח פרצה בסביבות נדבורנה מגפת חולירה, הוא נדבק במחלה ונפטר. על פי המסורת בחסידות, במותו הוא כיפר על בני העיר והמגפה נעצרה
בספר "מאמר מרדכי" של בנו רבי מרדכי, מודפסים דברי תורתו של אביו בחלק בשם "סתרי תורה".
בנו רבי אהרן לייב כיהן במקומו בנדבורנה. בנו השני, רבי מרדכי, כיהן בהתחלה בנדבורנה ובהמשך בקיווישאד, חוסט ובושטינא. בן נוסף היה רבי יוסף מבורשה שסירב לכהן כאדמו"ר, ומצאצאיו יצאה שושלת טמשוואר-אראד.
תמר אריאל

קורות חיים

תמר אריאל נולדה ב-1989 במושב השיתופי הדתי משואות יצחק, השלישית מששת ילדיהם של ענת וחנן אריאל. אביה הוא דור שני במושב ואביו היה ממייסדי משואות יצחק בגוש עציון ונפל בשבי הירדני ב-1948 עם נפילת הגוש. האם הגיעה מפוארטו ריקו לשנת ציונות בעבודה חקלאית בישראל, ופגשה את האב בשדות המושב. 
אריאל למדה בבית הספר היסודי האזורי "שפיר" במרכז שפירא והמשיכה לאולפנה באבן שמואל. הייתה מדריכה בתנועת בני עקיבא במשואות יצחק. כמו רוב גדול של בנות הציונות הדתית באותה תקופה, בסיום לימודיה היא המשיכה לשנת שירות לאומי באולפנה, כמדריכה, ושנת שירות שנייה עשתה בקיבוץ עלומים, כקומונרית של בני עקיבא. בניגוד לאותו רוב, אחרי שנתיים של שירות לאומי החליטה להתגייס לצה"ל.

חיל האוויר

ב-2009 התקבלה אריאל לקורס טיס בחיל האוויר, ובתום השנה הראשונה צורפה למגמת טייסי קרב בקורס. בטיסת הסולו הראשונה שלה על מטוס האימונים T-6 טקסאן II, המכונה בחיל האוויר הישראלי "עפרוני", במהלך הנחיתה, נאלצה לנטוש בשל תקלה, נפצעה בגב ונזקקה לחצי שנה של התאוששות. עם החלמתה שבה לקורס הבא וצורפה למגמת נווטי קרב בקורס 165, כשבמקביל למדה לתואר ראשון בפוליטיקה וממשל. 
בדצמבר 2012 סיימה את הקורס, "הנווטת הדתייה הראשונה בצבא" ופורצת דרך לבנות המגזר הדתי, כלשון עיתוני התקופה. בריאיון עיתונאי שנערך עימה אז, ופורסם בעילום שם ותמונה ופורסם בשנית באופן מלא רק לאחר מותה, סיפרה על הקורס ועל הקשיים המיוחדים והחוויות, כמו ליל הסדר שנאלצה לנהל בעצמה, וסיכמה: "לא באתי לקורס טיס כנושאת דגל הציונות הדתית או כמייצגת הנשים הדתיות באשר הן. זה קרה ככה, מטבע הדברים. חניכה בבית הספר לטיסה, שלובשת חצאית במדי הא' שלה. זה נראה מוזר בהתחלה. היו כאלה ששאלו מתוך עניין, סקרנות. שאלו על תפילות, על שמירת נגיעה, על צניעות, על שמירת שבת. אחר כך כבר מתרגלים. אפילו צוחקים על יתרונות החצאית, שלא צריך גומיות בנעליים. אבל בסך הכול, ביום-יום, הייתי עם מכנסיים של מדי ב' או עם סרבל, בדיוק כמו כולם".
הוצבה כנווטת בטייסת העמק והתפקיד המשמעותי ביותר שמילאה בה היה פיקוד על גף מודיעין וניווט, האחראי על הפקדת החומר לטיסה. הספיקה לשרת כנווטת בטייסת במשך כשנה, והשתתפה בשלושים ושלוש גיחות מבצעיות, אשר עשרים ואחת מהן נערכו במבצע "צוק איתן" ביולי-אוגוסט 2014, נגד החמאס ברצועת עזה. ההשתתפות כללה גיחות תקיפה לאורך כל המבצע, פיקוד על גף מודיעין וניווט, והשתתפות במאמץ המבצעי בבור של חיל האוויר. בתום המבצע נבחרה על ידי מפקד הטייסת כלוחמת המצטיינת של היחידה.

מותה

באוקטובר 2014 יצאה אריאל לחופשה וטסה עם חברים לטיול בהרי ההימלאיה שבנפאל. במהלך הטיול בטרק סובב אנאפורנה הקבוצה נקלעה לסופת שלגים קשה והיא ושלושה מחבריה נספו. אחרי מותה הועלתה לדרגת סרן.
ב-18 בספטמבר 2019 פורסם שאגף משפחות הנצחה ומורשת במשרד הביטחון החליט להכיר בתמר כחלל צה"ל ובמשפחתה כמשפחה שכולה, בהתאם לחוק תגמול לחייל הנפגע בהצלת חיי הזולת, ולאחר שהוצגו בפני המשרד ראיות המעידות שתמר נספתה במהלך ניסיון להציל חיים של אחרים.

הנצחתה

במהלך השנים לאחר מותה, נקראו על שמה: בית ספר תיכון בנתניה, אולם באולפנה באבן שמואל, מכינת צהלי במשואות יצחק, בית כנסת בקיבוץ שדה נחמיה, מרכז חינוך וספורט במשואות יצחק, בית מדרש בירוחם ועוד. בנוסף, אירועים רבים מתקיימים מדי שנה ולעיתים אף תכופות יותר, לזכרה, ובהם: הרצאות בראשי חודשים "לאורה של תמר", בנושאים מגוונים הקשורים לדמותה; הוקמה קבוצת ריצה על שמה במועצה האזורית שפיר; מרוץ שפיר הנערך מדי שנה לאחר יום העצמאות ובו היא עצמה השתתפה קרוי על שמה; בבית חיל האוויר בהרצליה נערך כנס "כנפי תמר – צעירים פורצי דרך", במרוץ הר לעמק הוקמו שתי קבוצות הרצות לזכרה.
מונום

במתמטיקה, מונום (חד-איבר) הוא ביטוי מהצורה , כאשר  משתנה,  המקדם שלו ו- מספר טבעי שנקרא המעלה או הדרגה של המונום. מונומים הם אבני הבניין המרכיבים פולינומים. כל פולינום הוא סכום של מונומים ממעלות שונות.
 ו- הם דוגמאות למונומים (לשני יש מקדם השווה ל-1). גם המספר  הוא דוגמה למונום כי .
הערה: לעיתים נוח להגדיר מונומים כביטויים מהצורה  בלבד (כלומר דורשים ). בערך זה נקרא למונום כזה מונום מתוקן.

מונומים כבסיס

המונומים המתוקנים  מהווים בסיס למרחב הפולינומים ממעלה n ומטה, כמרחב וקטורי מעל שדה המקדמים. הקבוצה האינסופית  היא בסיס למרחב הפולינומים כולו מעל השדה.
אם מתירים גם צירופים ליניאריים אינסופיים המונומים המתוקנים מהווים בסיס למרחב טורי החזקות הפורמליים מעל השדה.

מונומים בכמה משתנים

מונום בכמה משתנים הוא ביטוי מהצורה  כאשר  משתנים. למשל  ו-. 
המעלה של מונום בכמה משתנים מוגדרת כסכום המעריכים בביטוי. למשל מעלות הדוגמאות שנתנו הן 7 ו-6 בהתאמה.
שידוך יציב

משחק שידוכים הוא משחק שיתופי בתורת המשחקים, שמטרתו לשדך בין חברי שתי קבוצות בצורה התואמת ביותר להעדפותיהם. דוגמאות טובות המייצגות את המשחק הן שידוך בין נשים וגברים, מוסדות לימוד וסטודנטים וכן הלאה.

בעיית השידוכים

הבעיה מוגדרת על שתי קבוצות A ו-B כאשר בכל אחת מהן יש n חברים כאשר לכל חבר בקבוצה A יחס העדפות חזק על חברי הקבוצה B, ולכל חבר בקבוצה B יחס העדפות חזק על חברי הקבוצה A. שידוך בין חברי שתי הקבוצות יהיה פונקציה חד חד ערכית שמתאימה לכל חבר בקבוצה A חבר בקבוצה B.

הגדרת שידוך יציב

בהינתן שידוך בין חברי הקבוצות, הזוג  ו-  מערער על השידוך אם הם מעדיפים אחד את השני על פני בני הזוג אליהם הם שודכו. שידוך בין חברי הקבוצה A לבין חברי הקבוצה B יקרא יציב אם אין אף זוג שמערער עליו.

משפט גייל שפלי

ב-1962 פירסמו דייוויד גייל ולויד שפלי מאמר שהציג את הבעיה ובו הם הוכיחו כי לכל בעיית שידוכים ניתן למצוא שידוך יציב. ההוכחה הייתה קונסטרוקטיבית והציעה אלגוריתם לפתרון הבעיה. לימים זכה לויד שפלי בפרס נובל לכלכלה לשנת 2012, בין היתר על תרומה זו (דייוויד גייל נפטר בשנת 2008).
תיאור האלגוריתם למטה מתייחס למקרה שבו הקבוצה A היא קבוצת הגברים המחזרים, והקבוצה B הוא קבוצת הנשים שאחריהן הם מחזרים.

שלב שלוש

כעת בפני כל אישה עומד גבר אחד ויחיד. ולכן אכן קיבלנו שידוך.

שידוך לא סימטרי

בהינתן שמספרי החברים בקבוצות A ו- B שונים, עדיין ניתן למצוא שידוך יציב בעזרת אלגוריתם שפלי וגייל, אם ליחסי ההעדפות של כל חבר בקבוצה הגדולה יותר מכניסים את האופציה שהוא נשאר רווק.

שידוך רב ערכי

כעת אנחנו מוסיפים לכל חבר בקבוצה B מכסה למספר החברים בקבוצה A אליהם הוא יכול להיות משודך. שידוך כזה משקף שידוך בין אוניברסיטאות וסטודנטים למשל. אוניברסיטה וסטודנט מערערים, במקרה שבו מספר התלמידים באוניברסיטה קטן ממכסתה, ויש סטודנט שמעדיף אותה על פני האוניברסיטה אליה הוא התקבל, או שסטודנט מסוים התקבל לאוניברסיטה כאשר הוא מועדף על פניה פחות מסטודנט שהתקבל לאוניברסיטה שהוא מעדיף פחות. במקרה כזה גם מובטח שידוך מושלם, על ידי שינוי קטן של אלגוריתם גייל ושפלי.

אדישות

כשמישהו מחברי הקהילה אדיש לבחירה בין שניים או יותר מבני המין השני, פירושו של דבר שבבואו לדרג את בני המין השני בקהילה בסדר העדפות, לא יוכל להעדיף ממש בן זוג אחד על פני השני (יהיה אדיש ביניהם). למשל, יוכל גבר לדרג את אישה B בעדיפות ראשונה, בעדיפות שנייה להיות אדיש בין A ו-D ובעדיפות שלישית להיות אדיש בין C ל-E ובעדיפות רביעית לבחור את F. מהגדרת היציבות של שידוך משתמע שגבר לא יעזוב את האישה המשודכת לו בעבור אישה אחרת, כשהוא אדיש לבחירה בין השתיים ושאישה לא תעזוב גבר בעבור גבר אחר, כשהיא אדישה לבחירה בין השניים.
תהליך גייל-שפלי מבוסס על ההנחה שלא קיימת אדישות. יחד עם זאת, ניתן ליישם תהליך זה גם כשקיימת אדישות. לשם כך, נרשום באופן שרירותי העדפות ממש במקום העדפות חלשות יותר, שיש בהן אדישות לבחירה בין שניים או יותר. מתקיים שהשידוך היציב המתקבל לאחר השינוי ליחס העדפות חזק מקיימות שידוך יציב גם במערכת המקורית. ראוי לשים לב שתהליך גייל-שפלי, אשר במקרים של חוסר אדישות, מוביל למערכת שידוכים יציבה אחת בלבד, יכול להוביל במקרה של אדישות, לכמה מערכות שידוכים יציבות.
מגדלי תל אביב

היסטוריה

המגדלים הוקמו על שטח בית החרושת לשמן "יצהר" שעמד נטוש ומתפורר במשך שנים. בית החרושת "יצהר" הוקם באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי קבוצת יזמים שרכשו אדמה ציבורית מהשכונה והקימו בה בית חרושת גדול לשמן ולמוצרים נלווים, כמו סבון. בית החרושת העסיק מאות עובדים, חלקם תושבי השכונה ורכש לעצמו מוניטין טוב למוצריו במשך עשרות שנים של עבודה.

מגדלי תל אביב

מגדלי תל אביב תוכננו על ידי המשרד "ריסקין אדריכלים". בנייתם של המגדלים הצפונים החלה בשנת 1998 והסתיימה בשנת 2000. בניית שני המגדלים הדרומיים החלה ביוזמת קבוצת רכישה בשנת 2010 והם אוכלסו בשנת 2014. שני המגדלים הצפוניים מכילים 23,000 מטר רבוע של שטחי מגורים ובהם 225 יחידות דיור. שני המגדלים הצפוניים היו עם חנוכתם מגדלי המגורים הגבוהים בישראל (המשמשים למגורים בלבד) וב-2010 נטל מהם מגדל W את התואר הזה. ליד מגדלי תל אביב נבנה בניין משרדים בגובה תשע קומות, המכיל 13,500 מטר רבוע של שטחי משרדים.
הפרויקט כולל גם קניון וכן קאנטרי קלאב. בכניסה ישנה רחבה גדולה ובה בריכת מים לנוי ובירכתיים גינה ציבורית. בבריכה נמצא הפסל "אקוויליבריום" של הפסלת יעל ארצי. בכל אחד מהמגדלים פועלות ארבע מעליות. בשטח המגדלים ארבע קומות של חניון תת-קרקעי המכילות כ-1,800 מקומות חניה. השימוש במגדלים הבנויים מעל שטחי החניה, הקניון ומועדון הספורט הוא למגורים.
נקודת תצפית מרשימה ומיוחדת על המגדלים היא מהרחבה מול הכניסה לקניון, סמוך לשפת הכביש ברחוב נחלת יצחק, ולפני בריכת המים לנוי.