google/wiki40b huggingface dataset:
טין צ'ו

ראשית חייו

טין צ'ו נולד בעיר ראנגון, בבורמה הבריטית (כיום יאנגון, מיאנמר), לאביו מין תו ואן שהיה סופר ומשורר בורמזי, שנבחר לפרלמנט ב-1990 מטעם מפלגת הליגה הלאומית לדמוקרטיה (NLD), ולאמו צ'י צ'י.
ב-1962 סיים את לימודיו בתיכון האנגלי-מתודיסטי הנודע בשם "תיכון דגון 1". לאחר כן למד אמנויות באוניברסיטת ראנגון. משם המשיך בלימודים במכון ראנגון לכלכלה שם שימש גם כמורה. ב-1970 הצטרף לצוות המתכנתים במרכז המחשבים באוניברסיטה.

קריירה

בשנת 1975, צ'ו הצטרף למשרד התעשייה בתור סגן מנהל חטיבה. בשנת 1980, הוא מונה כסגן דירקטור במחלקת קשרי חוץ כלכליים, משרד התכנון ומשרד האוצר. צ'ו התפטר משירות ממשלתי ב-1992.
ב-22 בספטמבר 2000 נעצר צ'ו בשל סיועו לפעילת זכויות האדם במדינה וכלת פרס נובל לשלום, אונג סן סו צ'י, לצאת מחוץ ליאנגון, ובילה ארבעה חודשים בכלא אינסיין. משנת 2012, הוא עבד בתור מנהל בכיר עבור קרן "קין צ'י", שנוסדה על ידי אונג סן סו צ'י ונקראה על שם אמה. למרות שצ'ו הוא לא חבר ותיק בקרן, הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק מאד עם אונג סאן סו צ'י בלשכת היושב ראש של הקרן,  והיה אחד מאנשי המעגל הקרוב ביותר שלה.

נשיאות

ב-8 בנובמבר 2015 נערכו בחירות כלליות במיאנמר. הבחירות היו החופשיות הראשונות במדינה מאז 1990, אז סירב הצבא לקבל את התוצאות והשתלט מחדש על המדינה. בבחירות התמודדו למעלה מ-90 מפלגות, אך המאבק העיקרי היה בין מפלגתה הסוציאל-דמוקרטית של סו צ'י "הליגה הלאומית לדמוקרטיה" (NLD) לבין מפלגת השלטון המקורבת לצבא ה-USDP. לאחר עיכוב של מספר ימים בתוצאות הבחירות הרשמיות, הודיעה ועדת הבחירות המרכזית כי מפלגת האופוזיציה זכתה ביותר משני שלישים מושבים בפרלמנט (348), מה שמאפשר לה לשלוט בבית הנבחרים ולבחור את הנשיא.
בתחילה היה צ'ו מועמד לתפקיד סגן נשיא מיאנמר מטעם מפלגתה של סו צ'י, וב-10 במרץ 2016  הצביעו עבורו 274 מתוך 317 חברי בית הנבחרים לתפקיד זה. עם זאת, בשל סעיף בחוקה הבורמזית הקובע שלא ייבחר לנשיא מי שבני משפחתו הקרובה הם נתינים זרים, נמנעה מיושבת ראש המפלגה סו צ'י האפשרות לכהן כנשיאה (בעלה של סו צ'י הוא בריטי, וכך גם שני בניה), והיא בחרה במקורבה טין צ'ו לכהן מטעמה. אונג סאן סו צ'י אמרה שהיא בחרה בו בשל חינוכו, הנאמנות, והמכובדות שלו. ב-15 במרץ 2016 בעצרת האיחוד של הפרלמנט, תמכו 360 חברים (מתוך 652) במועמדותו ובחרו בו כנשיא המדינה. הגנרל מינט סי שכיהן כראש הממשלה באזור יאנגון מאז 2011 נבחר לסגן הנשיא הראשון של צ'ו, ועמיתו של צ'ו הנרי, ואן טיו, נבחר לסגנו השני. סו צ'י עצמה תכהן בממשלה כשרת החוץ.
ב-17 במרץ הגיש צ'ו הצעת תוכנית למתכונת שתראה ממשלתו, לפיה בממשלה יהיו 21 משרדים להם ימונו 18 שרים. חברי הפרלמנט אישרו את הצעתו.
ב-30 במרץ 2016 הושבע צ'ו לתפקיד נשיא מיאנמר, ובכך הפך לפוליטיקאי הראשון המכהן מטעם העם, מאז ההפיכה של הצבא ב-1962. בנאומו חזר צ'ו על דבריה של סו צ'י בצורך לשנות את החוקה הצבאית מ-2008 המשמרת לצבא כח רב בפוליטיקה (25% מכלל המקומות בפרלמנט שמורים לצבא), למרות הדמוקרטיזציה שעברה המדינה, והבטיח לבצע רפורמות ולהרחיק את הצבא מהפוליטיקה. מאות דיפלומטים ונציגים של ארגונים לא-ממשלתיים השתתפו בטקס השבעתו של צ'ו. לאחר הטקס נערכו בארמון הנשיאותי אירועים חגיגיים נוספים וארוחת ערב רשמית.
על אף שבאופן רשמי טין צ'ו הוא מנהיג עצמאי, אונג סאן סו צ'י הודיעה כי למעשה היא תכוון את פעילותו של הנשיא, וכי היא תנהיג את המדינה באמצעותו.
בחודש מרץ 2018 התפטר טין צ'ו מתפקידו כנשיא המדינה בגלל בעיות בריאות. הנשיא החדש שנבחר הוא וין מינט.
General Packet Radio Service

GPRS או General Packet Radio Service היא טכנולוגיה לתקשורת נתונים ברשתות לתקשורת סלולרית מסוג GSM. לעיתים קרובות מתוארת כדור 2.5G, ממוקמת כהתפתחות מהדור השני 2G לדור השלישי 3G של הטלפוניה הסלולרית.
בGPRS נעשה שימוש לראשונה במיתוג מנות על גבי רשת GSM, לעומת טכנולוגיות קודמות כ-CSD או HSCSD שעשו שימוש במיתוג מעגלים.
במיתוג מנות ערוצי התקשורת מנוצלים רק כאשר ישנה דרישה לנתונים מהמשתמש או פניה אליו מהרשת.
ה-GPRS מביא את פרוטוקול האינטרנט (IP) לרשתות ה-GSM, ובכך מגביר את קצבי העברת הנתונים ומקטין את העלויות עבור המשתמש. חיוב המשתמש נעשה בדרך כלל על פי כמות המידע שנצרכה, ולא על פי משך זמן החיבור.
השימושים העיקריים בGPRS הם חיבור לרשת האינטרנט הסלולרי WAP, שליחת SMS (אופציונלי), שליחת MMS וחיבור המחשב (בדרך כלל נייד) לרשת האינטרנט על ידי מודם סלולרי.

סיווגי המכשירים

ציוד הקצה מסווג על פי CLASS A, CLASS B, CLASS C

CLASS A

ציוד מסוג CLASS A יכול להיות מחובר בו-זמנית לשירותי GSM ולשירותי GPRS. 
לדוגמה: ניתן לגלוש באינטרנט ולדבר במכשיר בו זמנית.

CLASS B

ציוד מסוג CLASS B יכול להיות מחובר לשירותי GSM ולשירותי GPRS אולם לא ביחד.
לדוגמה: אם בזמן גלישה באינטרנט נתקבלה שיחה, שירות האינטרנט יושהה עד סיומה.

CLASS C

בציוד מסוג CLASS C לא ניתן לעבור משירות GSM לשירות GPRS ויש לעבור בצורה ידנית ביניהם.
מודל המוצק של איינשטיין

השפעה היסטורית

לתאוריה המקורית שהוצעה על ידי איינשטיין ב-1907 יש השפעה היסטורית רבה. איינשטיין הראה, בפעם הראשונה, כי את משרעת התנודות אפשר להפוך לגודל דיסקרטי על ידי יישום הנחת הקוונטיזציה של פלאנק, ולקבל תוצאות המתאימות לניסוי. התאוריה חוזה בדיוק את קיבול החום הקבוע של מוצקים בטמפרטורות גבוהות, כפי שנחזתה גם בחוק דולון-פטי במכניקה הקלאסית ובניסויים אמפיריים, ובקירוב טוב את קיבול החום בטמפרטורות נמוכות.  
מבחינה זו, התאוריה של איינשטיין, למרות שהנחותיה אינן נכונות, מהווה ביחד עם האפקט הפוטואלקטרי אישוש לנכונות של המכניקה הקוונטית.

כישלון המודל

המודל של איינשטיין חוזה כי קיבול החום מתקרב לאפס באופן אקספוננציאלי בטמפרטורות נמוכות, אך בניסוי התלות היא שונה במקצת, ומתנהגת כמו הטמפרטורה (במעלות קלווין) בחזקה שלישית. הסיבה לכך היא כי לא ניתן להניח שהתדירות של כל אופני התנודה במוצק היא שווה. הנחה קרובה יותר לאמת הוצעה על ידי מודל דביי בשנת 1912, שטען כי מהירות התקדמות התנודות (גלי הקול) היא שווה, ולכן התדירות היא מכפלה של מהירות הקול בוקטור הגל.
אף על פי כן, במוצקים בהם יש יותר מסוג אטום אחד, או שמבנה הסריג שלהם הוא מורכב יותר (יותר מאטום אחד בתא היחידה הפרימיטיבי), נוצרות תנודות עצמיות קצרות טווח של האטומים בתוך תא היחידה. תנודות אלו מכונות פונונים אופטיים (בשל העובדה כי התדירויות המהירות שלהם ניתנות למדידה על ידי קרינה אלקטרומגנטית) וניתן להראות כי התדירות העצמית שלהם היא ערך קבוע, כמו במודל איינשטיין.
Christus, der ist mein Leben, רי"ב 95

Christus, der ist mein Leben (בעברית: כריסטוס הוא חיי), רי"ב 95, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון ה-16 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-12 בספטמבר 1723.

רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה השש-עשרה שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג. בשבוע הקודם הלחין את הקנטטה רי"ב 138.
ב-1875 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 22 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 12 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1977), טון קופמן (ב-1997), מסאקי סוזוקי (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
פרידריך אדולף, רוזן קאלקרויט

ביוגרפיה

קאלקרויט נולד ב-22 בפברואר 1737. בעיר סוטרהאוזן שבממלכת פרוסיה. אביו היה ארנסט פון קאלקרויט (1689-1739) ואמו הייתה שארלוט אנטוני לבית פון בילוב (1698-1739). ב-1748 החל ללמוד בפנימייה צבאית, וב-1753 התגייס לצבא הפרוסי והוסמך כקורנט (מקביל לסגן משנה) במשמר המלכותי. הוא לחם במלחמת שבע השנים, וב-1757 מונה לשלישו של הנסיך היינריך, אחיו של פרידריך הגדול. בשל לחימתו המוצלחת בקרב פרייברג, קידם אותו המלך פרידריך לדרגת מיור. קאלקרויט תמך בהיינריך בביקורות שהטיח כנגד מדיניותו של אחיו המלך, ולפיכך ב-1766 הוא הוצב בפרוסיה המזרחית. ב-1786 הוא הוחזר לפרוסיה בידי המלך פרידריך וילהלם השני, וב-1787 השתתף במסע לכיבוש הולנד בהנהגת קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. ב-1790 הוענקה לו דרגת גנרל לוטננט.
קאלקרויט הזדהה עם רעיונות המהפכה הצרפתית, והתנגד לברית שכרתה פרוסיה עם האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית. למרות זאת, במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה הוא הוביל בהצלחה כוחות כנגד צבא המהפכה הצרפתי. באפריל 1793 הוא הטיל מצור על העיר מיינץ אשר נשלטה בידי הצרפתים. המצור נמשך עד יולי, עת הצליח קאלקרויט להגיע להסכם מכובד עם הצרפתים. כ-19,000 חיילים צרפתים נפלו בשבי, אולם הם שוחררו תמורת הבטחה שלא יישאו נשק כנגד פרוסיה. הם עזבו את העיר תוך שהם שרים את המרסייז, ונשלחו לדכא את מרד המלוכנים בוונדה. 
קאלקרויט התנגד גם למלחמות הנפוליאוניות, וטען שיש לכרות ברית שלום עם נפוליאון בונפרטה. בשנת 1806, כאשר יצא פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה למלחמת הקואליציה הרביעית, הוא קיבל פיקוד על יחידות מילואים והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. הוא מתח ביקורת על הנהגת הצבא, וחזה את האסון שהתגשם מאוחר יותר בדמות קרב ינה-אאורשטדט. לאחר הקרב, קאלקרויט הוביל את שרידי הצבא הפרוסי בנסיגה, בעוד הצרפתים כובשים את מרבית פרוסיה. קאלקרויט נסוג לדנציג, והחזיק מעמד במשך 76 ימים של מצור. ב-24 במאי 1807 נכנעו כוחותיו לכוחותיו של פרנסואה ז'וזף לפבר. כמחווה על מעשהו במיינץ 14 שנים קודם לכן, הצרפתים לא לקחו בשבי את אנשיו. קאלקרויט היה מהחותמים על שלום טילזיט, וב-1807 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל בשל ההגנה האמיצה על דנציג, ומונה למושל הצבאי של קניגסברג. ב-1809 הוא הועבר להיות המושל הצבאי של ברלין, ב-1812 הועבר לברסלאו, וב-1814 הוחזר לברלין. הוא נודע כפרו-צרפתי ואנטי-לאומני, ומכיוון שלא חשש להביע את דעותיו בגלוי, הוא לא היה פופולרי במיוחד בפרוסיה במהלך מלחמת הקואליציה השישית. הוא נפטר בברלין ב-10 ביוני 1818 בגיל 81.
ממשלת ישראל השלושים ושלוש

ציוני דרך ומדיניות

הממשלה שהושבעה ב-18 במרץ 2013 כללה 21 שרים (לא כולל ראש הממשלה) ו-8 סגני שרים.
בין השאר, בוטל משרד ההסברה ואוחד עם מערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, והמשרד לנושאים אסטרטגיים אוחד עם המשרד לענייני מודיעין תחת השם המשרד ליחסים בינלאומיים, ובראשו הועמד ד"ר יובל שטייניץ. ארבע נשים כהנו בתפקידי שרים בו זמנית, יותר מכל ממשלה קודמת: לימור לבנת, סופה לנדבר (הליכוד - ישראל ביתנו), ציפי לבני (התנועה) ויעל גרמן (יש עתיד).
בנובמבר 2013 לאחר שזוכה מהאשמה בפרשת "מינוי השגריר", מונה אביגדור ליברמן לשר החוץ, ובכך הורחבה הממשלה ל-22 שרים (לא כולל ראש הממשלה).
ב-4 בנובמבר 2014 התפטר גדעון סער מתפקיד שר הפנים. ב-11 בנובמבר 2014 התפטר פרץ מתפקיד השר להגנת הסביבה. בדצמבר 2014 פיטר ראש הממשלה את השרים יאיר לפיד וציפי לבני, ובעקבות זאת התפטרו יתר שרי "יש עתיד": יעל גרמן, יעקב פרי, מאיר כהן ושי פירון. ב-2017 הסביר נתניהו שהפיל את הממשלה בגלל חוק ישראל היום.
At the Beeb

הפקה

האלבום כולל שירים של הלהקה בשני רצפי הקלטות שבוצעו עבור תחנת הרדיו של ה-BBC במסגרת התוכנית Sound of the 70s. ההקלטה הראשונה נעשתה ב-5 בפברואר 1973 והשנייה ב-3 בדצמבר באותה שנה.
מלבד שיר אחד, כל שאר השירים שהוקלטו נכללו באלבום הבכורה של הלהקה, Queen. השיר הנוסף, Ogre Battle, מופיע באלבומם השני, Queen II. להבדיל מהגרסה המקורית של השיר, באלבום At the Beeb נכללה גרסה קרובה יותר לביצוע השיר בהופעות, ללא הפתיחה הממושכת ועל כן הוא נשמע פחות מעובד. אף על פי כן, בגרסה המקורית של ה-BBC כן נכללה פתיחה ארוכה של גיטרות, אך היא לא שולבה בגרסה הסופית בטענה שההקלטה המקורית נפגמה.
בני ביזיאק

ארבעת בניו של בונה כלי הקשת ליאנדרו ביזיאק, אנדרה, קארלו, ליאנדרו וג'אקומו, למדו את מקצוע בניית כלי הקשת אצל אביהם, רב-אמן בעל מוניטין בינלאומיים בתחום, ועבדו עמו בסדנתו במילאנו, לשם עברה אמנות בניית הכינורות, עם תום עידן בוני הכינורות הדגולים בקרמונה, ובראשם סטרדיווארי, משפחת אמאטי וגוארנרי.

אנדרה ביזיאק

אנדרה ביזיאק, בנו הבכור של ליאנדרו, נולד ב-16 בדצמבר 1890 במילאנו ומת ב-25 באוגוסט 1967. הוא למד את מלאכת בניית הכינורות אצל אביו וגילה עניין רב בכלי נגינה עתיקים. אנדרה, ששימש כאוצר לאוסף הכלים המשפחתי, הפיק הנאה מן המגוון העשיר של כינורות איטלקים שבסדנתו ומהצגתם לפני מבקרים.

קארלו ביזיאק

קארלו ביזיאק נולד ב-9 במרץ 1892 ומת ב-23 באפריל 1968, בנו ותלמידו של ליאנדרו ביזיאק. כממשיך אסכולת קרמונה, החל ללמוד את אמנות בניית כלי הקשת בגיל צעיר. בשנת 1922, אחרי נישואיו, עבר לפירנצה, שם התגורר עד סוף חייו.
רוב שנות מלחמת העולם הראשונה עברו עליו מחוץ לאיטליה ובתקופה זו למד בפריז את אמנות בניית הקשת, בסדנתו של אז'ן סארטורי (Eugene Sartory), שם עבד לצד אנדרה ויניירון (Andre Vigneron), מי שיהיה בהמשך לאחד מבוני הקשתות הנודעים ביותר בתקופתו.
כלי הנגינה של קארלו, אף כי מועטים במספר, בנויים מעץ מעולה בטיבו ומצטיינים בצלילם המושלם. לאחר סיום בנייתו של כלי, היה מניח אותו למשך שנתיים ורק אז חוזר לשלב הגימור בלכה. ההקפדה הדקדקנית הזו הקנתה לו פרסום עולמי. קארלו ביזיאק התפרסם במיוחד באיכות הלכה שלו ובטכניקה ששימשה אותו לציפוי כליו.

ג'אקומו וליאנדרו (הבן) ביזיאק

ג'אקומו, 28 בדצמבר 1900 - 9 במאי 1995, וליאנדרו, 29 בפברואר 1904 - 11 בפברואר 1982 (בוונגונו), בניו הצעירים של ליאנדרו ביזיאק, בנו כלי נגינה חדשים בהדרכת אביהם ומשנת 1934 עבדו יחדיו בסדנה במילאנו עד לפרישתם בשנת 1973. נוסף לבניית כלים, עסקו גם בשיקום כלים ישנים ובמכירתם.
רוג'רס והארט

רוג'רס והארט (באנגלית: Rodgers and Hart) היו צמד כותבי שירים, שהטביעו את חותמם בתולדות מחזות הזמר האמריקניים וספר השירים האמריקאי הגדול. שניהם יהודים-אמריקאיים.

פעילות

ריצ'רד רוג'רס ולורנץ הארט התפרסמו בזכות 28 מחזות הזמר מצליחים שכתבו ושהוצגו בברודוויי וכ-500 שירים. הזוג שיתף פעולה מ-1919 ועד מותו של הארט.
הם הכירו ב-1919 עת למדו באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. עד מהרה הפכו לזוג כותבי שירים מבוקש בסמטת טין פאן. ב-1925 כתבו את המחזמר הראשון שלהם, The Garrick Gaieties בו הוצג להיטם "מנהטן". רבים מהשירים שחיברו הפכו לסטנדרטי ג'אז, בהם Blue Moon,  I Wish I Were in Love Again, My Funny Valentine, The Lady is a Tramp, Bewitched, Bothered and Bewilderedו- ?Have You Met Miss Jones.
בשנות השלושים, עקב המשבר אליו נקלעה ברודוויי עברו רוג'רס והארט להוליווד בה כתבו שירים לסרטים מוזיקליים. סרטיהם החשובים מהתקופה הם "אהביני הלילה" (Love Me Tonight) מ-1932 שהציג את השיר Blue Moon, "נשיא הרפאים" (The Phantom President) מאותה שנה בכיכובו של ג'ורג' מ. קוהאן, "הללויה, אני אידיוט" (Hallelujah, I'm a Bum) בכיכובו של אל ג'ולסון ו"מיסיסיפי" (Mississippi) בכיכובם של וו. סי. פילדס ובינג קרוסבי. ב-1935 חזרו לברודוויי וכתבו מחזמר בכל שנה. 
לפי שיטת העבודה שלהם לרוב היה רוג'רס כותב את המוזיקה לה היה מתאים הארט מילים. הם ניסו להעלות את רמת מחזות הזמר וכך "ינקי מקונטיקט" שלהם (1927) מבוסס על הספר ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור של מרק טוויין ו"הנערים מסירקוז" (1938) מבוסס על קומדיה של טעויות מאת ויליאם שייקספיר. בחלק מהמחזות הופקד על הכוריאוגרפיה ג'ורג' בלנשיין.
שקיעתו של הארט לאלכוהוליזם הביאה לכך שרוג'רס לא יכול היה לשתף עמו פעולה עוד. בראשית 1943 צירף אליו את חברם המשותף, אוסקר המרשטיין, בלי ידיעתו של הארט, לצורך כתיבת המחזמר "אוקלהומה!". הארט נפטר בהמשך אותה שנה.
עבדול חוסיין סרדארי

עבדול חוסיין סרדארי (בפרסית عبدالحسین سرداری, תעתיק מדויק: עבדאלחסין סרדארי; 1981 – 1895) היה מדינאי ודיפלומט איראני שהציל חיי יהודים בשואה.

פעילות

סרדארי היה הממונה על המשרד הקונסולרי האיראני בפריז הכבושה ב-1940, שם הייתה קהילה גדולה של יהודים איראנים. על פי תורת הגזע הנאצית, האיראנים הם בני הגזע הארי, ולפיכך היה הסכם בין איראן ובין גרמניה הנאצית שהגן על כל האזרחים האיראנים מפני תוקפנות גרמנית. סרדארי השתדל אצל הגרמנים ודאג לכך שגם יהודים בעלי אזרחות איראנית יזכו לאותה הגנה. אחיינו, פריידון הווידה, שהיה שגריר איראן באו"ם בשנות השבעים, סיפר כי ב-1942, לאחר שהבין סרדארי לאן מועדות פני המדיניות הנאצית ביחס ליהודים, הוא החל להנפיק מאות דרכונים איראניים ליהודים שאינם איראנים כדי להצילם מרדיפה ומשילוח למחנות.
מעבר לכך, הוא היה מעורב בניסיונות (מוצלחים לפחות בחלקם) לשכנע את השלטונות הנאציים שיהודי איראן הם בנים לעם האיראני ולכן אריים. כמוכן הוא ניסה לשכנע את השלטונות שיהודי מרכז אסיה (בוכרה ואפגניסטן הם ג'וג'וטים מונח שמקורו לא ברור ושהתייחס אולי במקור לקבוצות של יהודים מומרים בבוכרה. בכך הוא מילא ככל הנראה תפקיד חשוב בהצלת יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה.
בשנת 1942 אדולף היטלר עצמו אמר כי סרדארי טועה ביחס למה שהוא חושב שקורה ליהודים. לאחר חתימת איראן על הסכם עם בעלות הברית והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן בספטמבר 1941, נסגרו השגרירויות האיראניות במדינות הציר ונסגרה גם הקונסוליה בפריס. סרדארי החליט להישאר בפריס כאזרח פרטי על מנת להמשיך ולעזור ליהודים. לאחר המלחמה הורע מצבו של סרדארי. אהובתו הסינית נעלמה בעת מלחמת האזרחים הסינית ב-1948; הוא הואשם במעילה, ובילה את שנותיו האחרונות בעוני אחרי המהפכה האיראנית ב-1979: השלטון החדש שלל ממנו את תשלומי הפנסיה והחרים את רכושו. אחרי תקופה שבה חי בדירת חדר בקרוידון, הוא עבר לנוטינגהאם, שם נפטר ב-1981. 
ב-1994, 13 שנה לאחר מותו, הוענק לסרדארי אות כבוד מטעם מרכז שמעון ויזנטל שבלוס אנג'לס.

בתרבות הפופולרית

Zero Degree Turn (בפרסית: مدار صفر درجه, נהגה: מַדָאר-י סֶפְר דַרַגֶ'ה) היא סדרת טלוויזיה משנת 2007 שהופקה בשיתוף פעולה בין איראן, הונגריה, צרפת ולבנון. התוכנית הייתה בין היקרות והמושקעות ביותר שהופקו על ידי איראן וזכו לקהל צופים גדול שם. הסדרה מבוססת באופן רופף על סיפור חייו של סרדארי, ומציגה אותו כמי שהתאהב ביהודייה והציל יהודים בפריז של שנות הארבעים בימי הכיבוש הנאצי על ידי חלוקת דרכונים איראניים ומתן מקלט בשגרירות איראן לאותם יהודים. הסדרה, שהופקה במימון ממשלתי איראני, צוטטה כניסיון מצד המשטר האיראני להבליט את עמדתו ביחס ליהודים, שבה הפגין אהדה לעם היהודי (וכן לדעה המקובלת בעולם על השואה), ולעומת זאת עוינות לציונות.
בשנת 2014, כחלק מתערוכה שנשאה את השם "Simplemet Justes" שהתקיימה בבריסל, בירת בלגיה אודות אישים פחות מוכרים, כגון מוסלמים ואנשי המזרח התיכון, שהצילו יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, הוצגו מחקרים גם אודות סארדרי.
אמבט מרים

אמבט מרים (מצרפתית: Bain-marie, מכונה בעברית גם: (סיר) בן מארי או סיר אדים) הוא קערה העשויה לרוב מנירוסטה, או סיר קטן, המונח מעל סיר גדול ובו מים רותחים, לרוב מבלי לבוא במגע ישירות עם המים, ומשמש להתכת מרכיבים, בעיקר לצורך אפייה (לרוב של קינוחים).
בשיטת התכה זו משתמשים להכנת רטבים והתכת שוקולד וחמאה. היתרון שבהתכת חומרים בסיר בן מארי הוא שחום המים מתיך את החומרים. נקודת הרתיחה של המים נמוכה יחסית והחום מועבר דרכם אל הכלי שבו מותכים החומרים באיטיות, בניגוד להתכה בסיר על אש ישירה שעשויה לשרוף את המרכיבים. היתרון בולט כאשר יש צורך לשלב ביצים במתכון. מעל אש ישירה הביצים ייקרשו, ואילו באמבט מרים הביצים יתחממו לאט יותר וישולבו בתוך העיסה באופן אחיד.
בתקופת ימי הביניים היה מנהג המלכים לבשל בשיטה זו.
מקור השיטה הוא באלכימיה, שבה היה צורך בחימום איטי של נוזלים והמסת אבקות שונות. המצאת השיטה מיוחסת למרים היהודייה, אלכימאית מן העת העתיקה.
נאגסי קראסטוס

נאגסי קראסטוס ("נגאסי השני") היה הנסיך ששלט בשוואה, היה אציל אמהרי חשוב באתיופיה ונחשב למייסדו של הענף השוואני של השושלת הסולומונית. 
למרות שבאופן רשמי אביו לסאבה קאל (אדון אגאנצ'ה, מאנז) היה נינו של הנסיך יעקב  שהיה בנו של הקיסר לבנה דנגל בקו זכרי ועקב כך השתייך לשושלת הסולומונית (גרסה זו, סיפר סרטה וולד, שהיה חבר מועצה של סהלה סלאסי. מנגד יש הטוענים שזה בעצם זיוף יוחסין מאוחר  של יורשיו, על מנת לקבל הכשר לטענתם לתואר קיסר אתיופיה מאתיים שנה מאוחר יותר תחת מנליק). 
גרסאות אחרות שנאספו בידי מרדכי אביר הם: שאמו, סנביט, הייתה אישה שהשתייכה לשושלת הסולומונית ואביו היה בעל קרקעות עשיר ממאנז. לפי גרסה אחרת הייתה אמו סנביט בתו של ראס פאריס, "אשר יחד עם תומכים אחרים רבים של הקיסר סוסוניוס נמלטו לתוך מאנז."
לאחר שנילחם נגד הוואלו והיג'ו (תתי שבט של האורומו) מצפון למאנז, הוא הכניע את האורומו  שבמחוז יפאט, אשר  שימשה מאוחר יותר כמרכז האצילות השאוונית לאחר מאנז. כיבושים נוספים שלו כללו את המחוזות של דיבדבו, מנגיסט, מקפוד, דוקאקיט, אסונדאבה. ממחוזות אלו בסוף המאה ה-17 הוא הצליח להקים אוטונומיה בשוואה. ריצ'רד פאנקהארסט זוקף לזכות נאגאסי קראסטוס את החלפת הבירה של שוואה מטגולאט לדברה ברהן.
בתחילת המאה ה -18 הלך נגאסי לגונדר כדי לחלוק כבוד לקיסר אתיופיה ייאסו הראשון, ונפטר שם ממחלת האבעבועות השחורות. הוא לא הצליח לקבל את התואר מארידאזמץ', אשר אומץ מאוחר יותר באופן חד צדדי על ידי בנו ויורשו סבסטיאנוס. מותו גרר תקופה של אי סדר בתחום שוואה, והשטחים שכבש חזרו לשליטיהם המקוריים.
קדם סדר

בתורת הקבוצות, קדם-סדר הוא יחס רפלקסיבי וטרנזיטיבי המוגדר על קבוצה. קדם-סדר אנטי-סימטרי הוא יחס סדר, בעוד שקדם-סדר סימטרי הוא יחס שקילות (היחס היחיד השייך לשתי מחלקות אלה גם יחד הוא יחס השוויון).
מקדם סדר נתון אפשר לקבל יחס סדר באופן הבא: מגדירים " אם ורק אם  וגם ", ומתקבל יחס שקילות. על מחלקות השקילות של יחס זה אפשר להגדיר את היחס  אם ורק אם , וזהו יחס סדר.
לדוגמה, יחס החילוק  בין מספרים שלמים הוא קדם-סדר, אבל אינו סדר (למשל, המספרים 2 ו- 2- מחלקים זה את זה). דוגמה זו ניתן להכליל לכל חוג, והיא שימושית בעיקר בתחומי שלמות.
הפרוטוקול הרביעי

העלילה

על ג'ון פרסטון, איש ה-MI5 ויוצא הצנחנים אשר לחם בצפון אירלנד, לסכל את תוכנית ה-KGB לפוצץ מתקן גרעיני בלב בריטניה במטרה לסייע למפלגה פרו-סובייטית לעלות לשלטון.
יגואר (יצרן רכב)

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1922 בבלקפול בבריטניה על ידי ויליאם ליונס. שם החברה בהקמה היה: "SS Cars" . בשנת 1935 ייצרה החברה את הרודסטר SS 90. ליונס עסק בשנים אלו בייצור סירות לאופנועים ואלו היו פופולריות למדי במדינה. בשנים אלו כונו הסירות בשם SS, אך לאחר מלחמת העולם השנייה נוצרה בעיה להשתמש בכינוי זה עקב הקשר למפלגה הנאצית ולכן בחר ליונס בשנת 1945 לשנות את שם החברה ליגואר. בשנים מאוחרות יותר, נהנתה יגואר מהצלחה במכירות וכן על מסלול המירוצים. בשנת 1960 רכשה יגואר את הזכויות לשימוש בשם דיימלר אך לא עשתה בו שימוש.
בהמשך נקלעה החברה למשבר כלכלי והחלה למכור חטיבות שונות שלה עד שבשנת 1975 היא עברה לבעלות המדינה. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, שוחררה החברה מידי המדינה על ידי סיר ג'ון אגן, אך עצמאות זו לא החזיקה זמן רב. העלויות העצומות של פיתוח דגמים חדשים רוקנו את כיסי החברה ובשנת 1990 היא נרכשה על ידי פורד. בשנת 2008 נמכרה החברה לקבוצת טאטא ההודית.

יגואר בישראל

יגואר משווקת בישראל משנת 1995 על ידי מאיר חברה למכוניות ומשאיות, המייבאת גם את וולוו והונדה. שנת השיא במכירות הייתה שנת 2008, בה מכרה החברה 125 מכוניות. בשנת 2016, במסגרת איחוד היבוא של מותגי קבוצת טאטא, הועבר יבוא יגואר לחברת המזרח לשיווק מכוניות, יבואנית לנד רובר.
לשון המעטה

לשון הַמְעטה (באנגלית: understatement) היא צורת ביטוי מילולי המשתמשת במילים או בביטויים בעלי עוצמה לשונית-מילולית "חלשה" לעומת הצפוי או המקובל באותו הקשר שבה נאמרו.
השימוש בלשון המעטה מקובל במיוחד בעולם דובר האנגלית. דוברי אנגלית נוהגים להתבטא באופן פחות נסער במצבים שבהם דוברי שפות אחרות נוטים להתלהם או להעביר מסרים ברגשניות. בתרבות הדיבור הבריטית מקובלת לשון ההמעטה גם כאמצעי הומוריסטי, בעיקר באירועים עגומים, או לחלופין באירועים בעלי משמעות היסטורית.

דוגמאות

אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר לשימוש בלשון המעטה באירוע מרגש ובעל משמעות היסטורית, מיוחסת לעיתונאי הנרי מורטון סטנלי אשר ניהל מסע חיפושים בראש משלחת גדולה אחרי המיסיונר דייוויד ליווינגסטון. מסע החיפושים המתיש והמסוכן נמשך שמונָה חודשים והקיף 11,000 קילומטרים ביערות מרכז אפריקה. משנפגשו לבסוף אמר: "ד"ר ליווינגסטון, אני מניח...".

תחומים אחרים

לשון ההמעטה מקובלת גם בתחומים אחרים. אדם עשיר או בן למעמד ציבורי גבוה המתנייד ברכב פשוט או בתחבורה ציבורית, משדר מסר של פשטות וחיבור לעם. זכור במיוחד מנהגו של השר בני בגין להשתמש באוטובוס בנסיעותיו מביתו למשרדו, או הנסיך ויליאם שלמד נהיגה במכונית מסוג פולקסוואגן גולף.
בתיאטרון ובקולנוע משתמשים לעיתים באמצעים פשטניים כגון פרצופים או מחוות גוף במקום דיבור או צעקה, כדי למקד את תשומת לב הצופים במסר ייחודי וברגעים דרמטיים במהלך העלילה.
בתחום הפרסום והמכירות משתמשים לעיתים באמצעים ישירים ובלתי מורכבים כדי להעביר מסר שיווקי. לעיתים מעדיפה החברה המפרסמת להציג רק צילום "נקי" של המוצר אשר "מדבר בעד עצמו" מבלי להשתמש באפקטים שיווקיים או בהוספת מידע נלווה אשר יתמוך בהכוונת הקנייה של הצרכן.
בכל מקרה יש להבחין בהבדל בין לשון המעטה לבין יופמיזם שפירושו שימוש בביטויים של שפה נקיה במקום בשפה בוטה, גסה או אגרסיבית.
מקהלת מורן

מקהלת מורן הוקמה ב-1986 במושב בית יצחק שבעמק חפר, על ידי נעמי פארן, המנצחת והמנהלת המוזיקלית של המקהלה מאז ועד היום.
עם השנים, התרחבה "מקהלת מורן" לחמישה הרכבים בגילאים שונים, החל מגיל 4, ועד בוגרי האקדמיה למוזיקה השרים ב"אנסמבל זמרי מורן". 
מקהלות מורן היום כוללות את: מקהלת קטנטני מורן (גיל 4 עד לכיתה ב), מקהלת צעירי מורן (מכיתה ג עד לכיתה ו), מקהלת מורן הייצוגית                                            (מכיתה ז עד לכיתה יב), אנסמבל זמרי מורן הכולל זמרים מקצועיים אחרי צבא, ומקהלת הורי מורן למבוגרים שאוהבים לשיר.
בעשור השני של המאה ה-21, פעילים למעלה מ-250 ילדים, בני נוער ובוגרים בפעילות המקהלות. החינוך המוזיקלי כולל קריאת תווים, פיתוח קול, למידה הזימרה והשירה המקהלתית, תנועה, ויכולת הופעה בימתית.
המקהלות הגיעו במשך שנות פעילותן להישגים מוזיקליים וחינוכיים רבים ולהוקרה מקצועית.
המקהלות השתתפו בתחרויות ופסטיבלים בינלאומיים, מבצעות יצירות מקוריות של טובי המלחינים הישראלים ומשתתפות בקונצרטים של מיטב התזמורות בישראל, כמו התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, סימפונט רעננה ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית. המקהלות מקיימות גם שיתופי פעולה עם התיאטרון הקאמרי ועם זמרים ומלחינים כמו דויד ברוזה ושלמה גרוניך.
מקהלות מורן מעורבות בתרומה לקהילה. כל מקהלה יצרה חיבור עם קבוצה עימה היא פועלת בשיתוף פעולה, או מביאה את שימחת השירה לליבה.
פרויקטים נבחרים הם פעילות מוזיקלית עם ילדים מתרבויות שונות, בני נוער בסיכון, נוער בצרכים מיוחדים וילדים חולי סרטן בבית החולים שניידר.
נעמי פארן הוזמנה להציג את מודל הפעילות המוזיקלית ורתימתה לתרומה לקהילה בכנס מקצועי באוניברסיטת ייל היוקרתית בארצות הברית. למקהלת מורן אגודת ידידים הפעילה בישראל ובפריז. המקהלות פועלות כעמותה, ומסתייעות בתמיכה מקרנות ומתרומות.
נעמי פארן היא המנצחת והמנהלת של מקהלות מורן. לצדה פועלות שרית שטקלר, מנצחת "צעירי מורן" ו"קטנטני מורן", כרמל עמית-אנטוקולסקי כמנצחת-משנה מאז 2009, הדס פארן-אסיה כמורה לקול במקהלות מורן, וכן הפסנתרנים אייל באט ואולג יקירביץ'.