google/wiki40b huggingface dataset:
מועצת המכינות הקדם צבאיות הציוניות-ישראליות

מועצת המכינות הקדם צבאיות הציוניות-ישראליות היא עמותה המשמשת ארגון גג של 54 המכינות הקדם צבאיות בישראל.
מועצת המכינות הקדם צבאיות קמה כהתארגנות של ראשי מכינות קדם צבאיות שונות, במטרה לרכז את פעילות המכינות מול גופים שונים ומול הציבור, ולקדם אינטרסים המשותפים לכולן. המועצה הוקמה בשנת 2008, לאחר קבלת חוק המכינות הקדם-צבאיות, ונבחרו לעמוד בראשה הרב משה הגר-לאו ועו"ד דני זמיר. כיום המועצה מאגדת את כל המכינות הקדם צבאיות המוכרות על ידי משרד החינוך, והיא פועלת מכוח ההסכמה ושיתוף הפעולה בין המכינות השונות ולא מכוח חוק.

פעילות המועצה

המועצה היא הגוף המייצג של המכינות מול משרדי ממשלה ורשויות מדינה, תורמים וגופים אחרים. מעבר לייצוג השוטף, המועצה מפעילה מספר פרויקטים חינוכיים, שמופעלים במקביל במכינות שונות ברחבי הארץ - וכן את פרויקט הבוגרים של המכינות המיועד לספק אפיקי עשייה לעשרות אלפי הבוגרים של המכינות הקדם צבאיות.
המועצה מאחדת מכינות חילוניות, דתיות ומעורבות, לחניכים יהודים ודרוזים, הפועלות יחד למען אינטרסים חינוכיים משותפים. אחת ממטרותיה של העמותה היא ליצור חיבור ודיאלוג בין החלקים השונים בחברה הישראלית, וראשי המכינות מקיימים לימוד משותף בנושאים שונים לעיתים תכופות.
למועצה יש ועד מנהל שנבחר בכל שנה על ידי ראשי כלל המכינות החברות במועצה, והוא מפקח ומוביל את הפעילות באופן שוטף. מנכ"ל המועצה הוא דני זמיר שנבחר לתפקיד זה על ידי הוועד המנהל בשנת 2014.
משרדי המועצה ממוקמים במכללת אורנים (קריית טבעון).

היקף הפעילות של המכינות הקדם צבאיות

נכון לשנת תשע"ז ישנן 54 מכינות מאושרת על ידי משרד החינוך, ובהן לומדים כ-3,500 חניכים.

שיתוף הפעולה בין מועצת המכינות הקדם צבאיות והקרן הקיימת לישראל

ביוני 2016 הודיעה הקרן הקיימת לישראל על שיתוף פעולה בינה לבין מועצת המכינות הקדם צבאיות, למשך 5 שנים, במסגרתו תעביר הקרן הקיימת מימון עבור פעילות עבודה קהילתית, סיוע לחניכי מכינות בקבלת מלגות לילדים ממעמד סוציו אקונומי נמוך, התיישבות בפריפריה, פעילות ניווט ושדאות עם חוגי סיירות, סיוע להקמת מכינות בפריפריה.
כחלק משיתוף פעולה זו הוקמה עמותת "החלוץ משימות לאומיות" שמטרתה ליישב בוגרי/ות מכינות קדם צבאיות בפריפריה הגאוגרפית והחברתית של מדינת ישראל, במסגרת קבוצות חדשות או כמצטרפים לקבוצות קיימות.
טובה פינקלשטיין

ביוגרפיה

פינקלשטיין התאמנה בקבוצת הפועל חיפה.
בתחרות שנערכה בשנת 1941 קבעה פינקלשטיין שיא הפועל חדש של 4.89 מטר.
באליפות הפועל שנערכה בתל אביב ביוני 1944 זכתה פינקלשטיין ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.5 שניות, בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.41 מטר ובקפיצה לרוחק 4.59 מטר.
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה פינקלשטיין לכבוד.
רפאל משה אלבז

קורות חיים

נולד בעיר צפרו שבמרוקו, למשורר הרב שמואל אלבז, בן למשפחת רבנים ומלומדים חשובה ממגורשי ספרד. בהיותו צעיר התייתם מאביו ונכנס ללמוד בבית המדרש של דודו, הרב עמרם אלבאז. בבגרותו מונה לרב ודיין של העיר צפרו. לא היו לו ילדים עד יום מותו, למעט בת אותה אימץ, ולה הוריש את נכסיו. את חייו הקדיש לספרות ושירה. מסורת עממית מספרת שהקדיש שעתיים בכל יום לכתיבת שירה. ואכן, יצירתו בתחום זה ענפה, ומעידה על מיומנות גבוהה במלאכת השיר. מורשתו הפייטנית כוללת שירי גלות וגאולה, שירים על מעלת ארץ ישראל, שירים בשבח התורה, שירים לסיום מסכתות, שירים קבליים, שירי ויכוח, שירי שבח, שירי מוסר ותוכחה, ועוד; ברבים מהם ניכר חותמו האישי של מחברם. קטעים משירתו משמשים כיום כפתיחות שגורות לשירים אחרים במסגרת שירת הבקשות של יהודי מרוקו, וכיוצא בה.
הוא היה מלומד שכתב חיבורים הלכתיים רחבי היקף. כדוגמת שו"ת הלכה למשה. ולצד זאת כתב גם על נושאים ארציים. כגון ספרו רחב היריעה "באר שבע", המוקדש ל"שבע החכמות", מונח הידוע ממחשבת יהדות ספרד של ימי הביניים ומציין את שבע החכמות "המרכזיות מחכמות העולם" - מתמטיקה, הנדסה, מוזיקה, אסטרונומיה, טבע, פילוסופיה וחכמת האלוהות. ספרו "כיסא המלכים" הוא חיבור היסטורי רחב יריעה שמהווה בין השאר מקור לידיעות על ההיסטוריה של יהדות מרוקו לאורך הדורות.
בית מדרשו במלאח שנקרא בשם "צלא דלחכם" עומד על תילו, ונפתח לסיורים מסודרים בלבד.
הרב יעקב משה טולידנו בספרו "נר המערב" הגדירו במילים "רב תלמודי, חכם מדעי ומשורר מצוין".
על שמו בית כנסת "הרמ"א" בלוד, ורחוב "הרב אלבז" בשכונת עמישב בפתח תקווה.
גילה אדרי

גילה אֲדָרִי (1948 בערך - 22 ביולי 2013) הייתה זמרת ישראלית שנודעה בעיקר בלהיטה "הנשיקה הראשונה".

ביוגרפיה

גילה אדרי נולדה וגדלה בעכו למשפחה ברוכת ילדים מיוצאי מרוקו. דב זעירא, בעל חברת התקליטים "התקליט חיפה", חיפש זמרת צעירה במטרה ליצור כוכבת בסגנון הפופ, שזכה להצלחה באותן שנים בעולם המערבי. הוא פנה לגילה אדרי בהמלצת אפי נצר לאחר שזו בלטה בתחרות זמר לחובבים. בשנת 1965, בהיותה בת 17, הפיק תקליטונים ובהם שירים אחדים בביצועה של אדרי, "את אהבתי", "למה?" ו"עוד דקה אחת". בהמשך הפיק זעירא את אלבום הבכורה של אדרי, ששיר הנושא שלו היה "הנשיקה הראשונה", שהלחין אילן נובקוביץ' למילים של אברהם בן זאב. השיר הפך ללהיט. אחד הנגנים בתקליט זה היה קובי אושרת (שבאותה עת נקרא יעקב ונטורה).
שני להיטים נוספים בביצועה היו "בובה של קש" - גרסה עברית, מאת גלעד בן-ש"ך, לשירו של סרז' גינסבורג "Poupée de cire, poupée de son", ו"פאף דרקון הפלא", גרסה עברית, מאת אירה ארמון, לשיר "Puff, the Magic Dragon".
אדרי נפטרה ב-22 ביולי 2013, בגיל 65, ונקברה בבית העלמין תל רגב בחיפה.
הותירה בעל, אפרים לאופר, כדורגלן עבר בהפועל חיפה ששימש בשנות ה-80 מזכיר ועד עובדי נמל חיפה, שלושה ילדים וכן נכדים.
ניק אופרמן

חיים אישיים

אופרמן נולד בג'ולייט שבאילינוי וגדל במינוקה. אופרמן למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. הוא נשוי לקומיקאית מייגן מולאלי משנת 2003.
הגליות לברגאן

הגליות לברגאן בוצעו ברומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנות החמישים של המאה ה-20, בימי מנהיגותו של גאורגה גאורגיו-דז'.
הוצאתה של יוגוסלביה מהקומינטרן בשנת 1948 הפכה את אזור הגבול שבין שתי המדינות לרגיש במיוחד בעיני המשטר הקומוניסטי הרומני. על פי הדגם הסובייטי, משרד הפנים הרומני הוציא ביום 15 במרץ 1951 צו בזו הלשון:
"שר הפנים יוכל, לפי החלטתו, להורות על העברתם מהמרכזים הצפופים של אותם אנשים שאינם יכולים להצדיק את שהייתם באותם מרכזים והעברתם מכל יישוב של אותם שהתנהגותם כלפי העם העמל מזיק לבניית הסוציאליזם ברפובליקה העממית הרומנית. לאותם אנשים ניתן יהיה לקבוע מגורי חובה בכל יישוב אחר".
הצו הזה הכין את הרקע הדרוש להגלייה שהייתה השנייה בגודלה לאחר הגליות ינואר 1945, כאשר 70,000 בני אדם, בעיקר גרמנים אתניים, הוגלו לברית המועצות. הפניית המוגלים לברגאן תאמה גם את הכוונה לפתח את חבל הארץ המפגר של מישור הברגאן תוך ניצול המוני הגולים. לפי מסמך המתוארך לשנת 1956 תוכנן "טיהור" הבאנאט מהמיעוטים, בעיקר מהגרמנים, הסרבים, הבולגרים והארומנים. כשלב שני של הטיהור הוצבו אותם שנחשבו ליסודות עוינים לקומוניזם, בעלי הקרקעות הגדולים, התעשיינים, פונדקאים, מסעדנים, פליטים מבסרביה וממקדוניה, חיילים לשעבר בצבא של גרמניה הנאצית, אזרחים זרים, אוהדים של טיטו, משתפי פעולה עם האויב בתקופת מלחמת העולם השנייה, אנשי צבא ואישי שלטון (השלטון הקודם) בדימוס, קרובי משפחה ואוהדים של מי שהוגדרו אנטי מהפכנים, פעילים למען זכויות האזרח ואנשי עסקים שהיו להם קשרים במערב.
בפעולה שהתחילה בליל 18 ביוני 1951 הוגלו 45,000 בני אדם שנלקחו מבתיהם והועברו לברגאן. ההעברה הצריכה 2,656 קרונות רכבת ו-6,211 משאיות.
בהשגחת שומרים המגורשים נדרשו להקים לעצמם בתים מלבנים ומבוץ בכ 18 כפרים.
למגורשים הותר לבסוף על ידי משטרו של גאורגיו -דז' לשוב ליישוביהם הקודמים כעבור 5 -6 שנים, בשנת 1956, בהשפעת השינויים לכיוון הדסטליניזציה בברית המועצות והפיוס עם טיטו באותה השנה. רובם ניצלו את ההיתר וחזרו לבנאט.
המנהיג הקומוניסטי הרומני לשעבר יון גאורגה מאורר הצהיר בשנת 1989: "לי לא נאמר אף פעם שהאיכרים הבאנאטים הוגלו לברגאן בגלל טיטו! לי נאמר שהוגלו איכרים שהתנגדו לקולקטיביזציה. נראה לי שזה היה עדיף על שליחתם לבית הכלא".
פוסידון (כלי שיט תת-מימי)

פוסידון(ברוסית:  "Посейдон", קוד דיווח נאט"ו: "Kanyon"), הוא כלי שיט בלתי מאויש (כשב"ם) תת-מימי דמוי טורפדו שפותח על ידי רוסיה.
המשימה העיקרית של הכשב"ם היא לשאת ראשי נפץ גרעיניים לחופי אויב ולהבטיח נזק בלתי הפיך לערי החוף של המדינה על ידי יצירת אזורי ענק של זיהום רדיואקטיבי, צונמי ותוצאות הרסניות אחרות של פיצוץ גרעיני רב עוצמה.
הכשב"ם  יכול להוביל פצצת קובלט  או פצצה תרמו-גרעינית של עד 100 מגה-טון אל הנמלים הימיים של האויב וערי החוף או לפגוע בצי עצמו על ידי הטבעת קבוצת קרב שלמה.
מערכת נשק זו היא נשק יום הדין. הכשב"ם הוא דמוי טורפדו בגודל של צוללת זעירה. הכשב"ם יכול לנוע במהירות של 185 קמ"ש אם כי הערכות עדכניות מצביעות על מהירות של 100 קמ"ש. טווח השיגור הוא 10,000 ק"מ בעומק מרבי של 1,000 מטר, מה שמאפשר לו לחצות את האוקיינוס האטלנטי למשל. לכלי יש תכונות חמקנות והוא חסין גם כנגד איכון אקוסטי. קוטרו כ-1.6 מטר ואורכו 24 מטר. קוטר ראש הנפץ 1.5 מטר ואורכו 4 מטר, דהיינו בעל נפח של 7 מ"ק, נפח דומה לזה של פצצת הצאר, הפצצה העוצמתית ביותר מאז ומעולם, אך בעל עוצמה כפולה.
אילנה אפרתי

אילנה אפרתי (נולדה ב-26 ביוני 1957) היא מעצבת אופנה ישראלית ובעלת בית אופנה הנושא את שמה.

ביוגרפיה

אפרתי נולדה וגדלה בתל אביב. למדה אמנות וציור בתיכון ויצ"ו-צרפת. ב-1987 פתחה את חנות המותג ברחוב דיזנגוף בתל אביב. משנת 2004 פועלת החנות במתכונת של פגישה אישית עם הלקוחה, לאחר שאפרתי ובן זוגה, שלומי רוזנבוים, עברו להתגורר באופן חלקי באומבריה שבאיטליה.
ב-1990 הוזמנה אפרתי על ידי מנכ"ל המשביר לצרכן, מנחם עינן, לסייע בשינוי הדימוי המיושן של הרשת. היא יזמה עבור הרשת את פרויקט "שדרת המעצבים", שכלל הכנסת מעצבי אופנה צעירים לסניפי הרשת, והמשיכה לשמש כמנהלת הפרויקט עד 1999. ב-2011 רשת המשביר שבה ויצאה ביוזמה דומה.
אפרתי מעצבת בגדי נשים מחויטים הנתפרים בהתאמה אישית. סגנונה תואר כ"קלאסי, מוקפד והמאתגר ביותר בנוף המקומי". בכתבת פרופיל שנעשתה עליה בעיתון "מעריב" לרגל יום האישה 2006, תוארה אפרתי כ"אחת מהנשים המשפיעות ביותר בסצנת האופנה המקומית...הנה ההוכחה שניתן לשמור על יציבות של יותר משני עשורים בתעשייה, גם עם שמירה על אמירה אישית שלא בהכרח מתחנפת לדעת הקהל."
בשנת 1995 השיקה אפרתי קו אופנה נוסף, "אא אילנה אפרתי 100% כותנה", שכלל בגדי כותנה פשוטים ומינימליסטיים, בהשראת בגדי פועלים וחלוצים, כמחווה למפעל האופנה הישראלי אתא.
בשנת 2016, אפרתי קיבלה תואר כבוד ׳אבירת מסדר הכוכב של איטליה׳ מטעם נשיא איטליה סרג׳ו מטרלה, כהוקרה על פעילותה לקידום יחסי ישראל-איטליה בתחום האופנה והתרבות.

תצוגות אופנה וקטלוגים מיוחדים

אפרתי מציגה את אוספי האופנה בתצוגות אופנה שנתיות, בהן שבוע האופנה בתל אביב. בין השנים 1988 - 2005 פרסמה קטלוגי אופנה שנתיים הדנים בסוגיות חברתיות, עירוניות ואסתטיות. 
בשנת 1996, זכה הקטלוג של אפרתי לפרסום, כאשר היה הראשון בישראל שהנשים המצולמות בו לא היו דוגמניות. הצעד הוגדר אז כפמיניסטי ובעקבותיו הוציאו בתי אופנה אחרים קטלוגים דומים. 
אפרתי מושפעת בעבודתה מהחיים העירוניים בתל אביב; בשנת 2001 הוקדש קטלוג האופנה השנתי שלה לרחוב דיזנגוף.

אמנות וחינוך

לאורך השנים הציגה אפרתי במגוון תערוכות עיצוב ואמנות, בהן סדרת צילומים שיצרה עם הצלם רן גולני והוצגו בגלריה "העיר" בתל אביב ועל שער ירחון האמנות 'ארבע על חמש' (1996); מצג וידאו משותף עם האמנית מרים כבסה בתערוכה "T Shirt" במוזיאון העיצוב ברמת גן (1999); מוצג משותף עם צלם העתונות אלכס ליבק בתערוכה על סובלנות במכון הטכנולוגי חולון (1999); ותערוכת יחיד של טקסטיל ווידאו-ארט בגלריה פריסקופ בתל אביב (2012).
אפרתי הוזמנה להרצות במכללת האמנות בצלאל, באוניברסיטה העברית ובשנים 1998-1995 לימדה בשנקר.
מצה עשירה

עוגיית יין

סוג של מצה עשירה בימנו, היא זו המכונה "עוגיית יין". הרב עובדיה יוסף נתן לעוגיות אלו הכשר לפסח, בנימוק שהחומרים המוספים להם הם בכמות קטנה מאוד אשר אינה משפיעה על מהות העוגיות כמצה עשירה אשר אינה מחמיצה. לעומתו, הרב מרדכי אליהו והרב יעקב יוסף פסקו שאין לאכול את העוגיות הללו בפסח ושיש לבערם מהבית כדין חמץ גמור.

בערב פסח

בגלל האיסור לאכול מצה בערב הפסח, ישנם האוכלים בערב פסח מצה עשירה, אשר אינה כלולה באיסור מכיוון שהיא אינה כשרה למצות אכילת מצה בליל הסדר. במיוחד משמשת המצה העשירה בשנים בהן הפסח יוצא ביום ראשון. בשנים אלו יש צורך על פי ההלכה לבער את החמץ מהבית קודם השבת. מכיוון שבשבת זו אסור לאכול מצה, המצה העשירה מהווה פתרון לצורך קיום סעודות שבת ללא חמץ. רבי יוסף קארו, הפוסק שמצה עשירה מותרת בפסח, ממליץ על אכילת מצה עשירה לסעודה שלישית. הרמ"א לעומת זאת כותב שאין לאכול מצה עשירה לסעודה שלישית, כמו שאין לאכול מצה עשירה בחג עצמו.
מדברי הרמ"א עולה שאין לאכול מצה עשירה בערב פסח כדין חמץ, אולם לדברי הרב יחזקאל לנדא האיסור הוא רק מחצות היום.
נמל התעופה הבינלאומי ונקובר

היסטוריה

בשנת 1929 רכשה עיריית ונקובר קרקעות בשווי 600,000 דולר, עליהם החלה ב-1930 לבנות את נמל התעופה. הבניה הסתיימה ב-1931 ובשנה הראשונה לפעילותו עברו בנמל כ-550 נוסעים. 
בין השנים 1931-1940 הורחב הנמל, ונבנו האנגרים ומסלולים חדשים. בתחילת שנות החמישים נבנה מסלול חדש באורך שלושה קילומטרים, והוא הוגדר כבינלאומי. בשנות השישים המוקדמות, עת החל השימוש במטוסי נוסעים סילוניים, שופץ הנמל בעלות של 32,000,000 דולרים, והותאם לקליטתם. בשנת 1970 החלה אייר קנדה להפעיל טיסות מנמל התעופה, באמצעות מטוסי הבואינג 747.
בתחילת שנות השמונים הורחב הנמל לקראת תערוכת האקספו 86 שהתקיימה בעיר. בסוף שנות התשעים הורחב הנמל משמעותית, כדי שיוכל לקלוט כ-21 מיליון נוסעים בשנה.
בשל ריבוי התושבים האסייתים באזור ונקובר, נוחתות בנמל טיסות רבות מיעדים במזרח אסיה. ב-1 במרץ 2010 נרשם שיא של 39,000 נוסעים, בשל סיום אולימפיאדת ונקובר.

בתי נתיבות

בשדה התעופה שלושה בתי נתיבות:
טרמינל Domestic - נבנה בשנת 1968, ושופץ בשנים האחרונות, משמש בעיקר לטיסות פנימיות בקנדה. בטרמינל 26 גשרי עלייה למטוס. (C25-52)
הטרמינל הדרומי - חלק מטרמינל Domestic, משמש את הטיסות האזוריות. בטרמינל 15 גשרים. (A1-10 ו-B11-24)
טרמינל International - מחולק לשניים: חלקו משמש טיסות לארצות הברית (E67-99), וחלקו את מרבית הטיסות הבינלאומיות (D50-78). בטרמינל 31 גשרים, מהם שניים המסוגלים לקלוט את מטוס האיירבוס A380.

חברות תעופה ויעדים

יותר מ-50 חברות תעופה מפעילות טיסות סדירות לנמל ליעדים באסיה, אירופה, אוקיאניה, צפון, ומרכז אמריקה.
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות: אייר קנדה, אייר קנדה ג'אז, אייר טראנסט, פסיפיק קוסטל איירליינס, ווסטג'ט, ו-Central Mountain Air.
נוי אלוש

קריירה

עיסוקו העיקרי הוא יצירת רמיקסים ופרודיות מוזיקליות ב-YouTube בנושאים חברתיים ופוליטיים. אלוש הוא חצי מצמד המוזיקה האלקטרונית הישראלי "חובבי ציון" שהתפרסמו בשנת 2006 בלהיט "רוצה בנות". כמו כן כתב בעבר עבור המגזין "רייטינג", והחל מ-2013 כותב מדור מוזיקה אישי באתר mako.
בעבר הגיש אלוש את מגזין המוזיקה "refresh" ברדיו דרום. כמו כן שימש כעורך מוזיקלי ברדיו תל אביב.
כיום, משדר תוכנית שבועית בגלגלצ מדי יום חמישי 21:00-23:00

זנגה זנגה

אחד הסרטונים הנצפים והמוכרים ביותר שהוא יצר הוא סרטו ה"זנגה זנגה" שפורסם ב-22 בפברואר 2011. "זנגה זנגה" מכיל עיבוד של השיר Hey Baby של הראפר פיטבול, המשלב קטעים מנאומו של מועמר קדאפי, שליט לוב לשעבר, שגם מופיע בסרטון לצד רקדנית. לאחר שקיבל בקשות ממוסלמים רבים, פרסם אלוש גרסה נוספת של הסרטון, שבה לא מופיעה הרקדנית. לטענת אלוש, השיר הפך לפופולרי בקרב האופוזיציה הלובית ואף הביא את קדאפי להורות לאנשיו "להכין שיר תגובה", אך נעשה בו שימוש גם על ידי תומכי קדאפי. ליצירה המקורית יש, נכון לספטמבר 2016, כ-5.2 מיליון צפיות, כאשר לגרסה ללא הרקדנית כ-1.5 מיליון צפיות.

קליפים נוספים

בתקופת מחאת האוהלים בישראל יצר שלושה קליפים שהתייחסו למצב. בראשון מיקסס את דבריה של מירי רגב במאהל ברוטשילד "תגיד לי אתה סתום?". בשני, שנקרא "BIBI - SHAKE SHAKE", שילב מראות וקולות מההפגנות בישראל עם קטעי ראיון של בנימין נתניהו, בו הוא התפאר שישראל היא המדינה היציבה היחידה באזור שכולו רועד, ובשלישי השתמש בקטע של היחצ"ן רני רהב בו הוא התראיין ושאל ממה יתפרנסו סטודנטים אם אילי ההון לא יערכו חתונות מפוארות ("ממי? ממה?").
בראשית מרץ 2012 הפיק את קליפ השקת דף הפייסבוק הרשמי באנגלית של שמעון פרס, בהשתתפות נשיא המדינה. הקליפ הוצג במשרדי פייסבוק בקליפורניה במעמד הנשיא פרס ומארק צוקרברג, מייסד פייסבוק. בדצמבר 2012, בתקופת הבחירות לכנסת ה-19, פרסם אלוש רמיקס של נאום של חברת הכנסת מירי רגב במסגרת פאנל בחירות בתיכון בית ברל. סרטון זה זכה לפופולריות רבה וצפו בו כ-220 אלף פעמים.
ב-19 במרץ 2013, לקראת ביקור ברק אובמה בישראל, יצר אלוש קליפ שבו נראים חלקים מהראיון שהעניק אובמה ליונית לוי בחדשות ערוץ 2, כשהם מלווים בשיר "scream and shout" של הזמר will.i.am ששר את השיר יחד עם בריטני ספירס. ב-20 באוקטובר 2013 פורסם ב-YouTube סרטון מטעם רשות האוכלוסין וההגירה שיצר אלוש, במסגרת קמפיין לעידוד מעבר אזרחים לנשיאת תעודות זהות חכמות בישראל.
בפברואר 2014 ביים סרטון תדמית עבור מרכז הקונגרסים הבינ"ל - בנייני האומה. בנובמבר 2014 יצר אלוש רמיקס על רקע חילופי דברים במליאת הכנסת בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לראש האופוזיציה בוז'י הרצוג. במרץ 2015 הכין אלוש רמיקס מנאומו של בנימין נתניהו בקונגרס האמריקאי, שזכה לאזכור בעיתון "וושינגטון פוסט".
פרנצ'סקו ספורצה השני

פרנצ'סקו ספורצה השני (Francesco II Sforza;‏ 4 בפברואר 1495 - 24 באוקטובר 1535), היה הדוכס האחרון של מילאנו, ושימש בתפקיד זה מ-1521 עד מותו.

ביוגרפיה

פרנצ'סקו נולד ב-4 בפברואר 1495, והיה בנם השני של לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו ושל ביאטריצ'ה ד'אסטה. ב-1499 במרוצת המלחמות האיטלקיות אביו, שגורש ממילאנו אחרי פלישת לואי השנים עשר, מלך צרפת לאיטליה, לקח אתו את פרנצ'סקו אל חצרו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שנישא לביאנקה מריה ספורצה - בת דודו של פרנצ'סקו). אביו, לודוביקו ספורצה נתפס בידי הצרפתים ב-1500 ומת ב-1508 אחרי שישב במשך שמונה שנים בכלא הצרפתי במצודת העיר לוש שבעמק הלואר.
הצרפתים שלטו במילאנו עד 1512, כאשר גורשו על ידי שכירי חרב שווייצרים מצבא האפיפיור יוליוס השני, שמינה לדוכס מילאנו את מסמיליאנו, אחיו הבכור של פרנצ'סקו. ב-1515 פרנסואה הראשון, מלך צרפת פלש לאיטליה, ואחרי קרב מאריניאנו השתלט על מילאנו ולקח בשבי את מסמיליאנו. אך ב-1521 הצרפתים גורשו ממילאנו על ידי הספרדים, שמינו את פרנצ'סקו לדוכס מילאנו תחת פיקוחם.
פרנצ'סקו ספורצה השני השתתף בקרב ביקוצ'ה (27 באפריל 1522 שבו לחם לצד הצרפתים נגד הספרדים וכוחות האפיפיור אדריאנוס השישי, אך ללא הצלחה. אחרי קרב פאביה (24 בפברואר 1525) שבו נחלו הצרפתים מפלה ניצחת, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה השתלט על מילאנו. פרנסצ'סקו ספורצה השני השתתף במלחמת הליגה של קוניאק (1526–1529) - מלחמה שבה השתתפו גם צרפת, האפיפיור קלמנס השביעי, רפובליקת פירנצה ו רפובליקת ונציה שכולם לחמו נגד הספרדים ומנהיגם קרל החמישי. כתוצאה ממלחמה זו, שבה יד הספרדים הייתה שוב על העליונה, פרנצ'סקו ספורצה השני נאלץ לעזוב את מילאנו.
הוא שב למילאנו ב-1529, (אחרי שלום קמברה שנחתם בין לואיז, נסיכת סבויה, אמו של פרנסואה הראשון, לבין מרגרטה לבית הבסבורג), ותרם להתפתחותה הכלכלית והתרבותית של דוכסות מילאנו. ב-4 במאי 1534 נישא לכריסטינה מדנמרק, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ושל איזבלה מאוסטריה.
פרנצ'סקו ספורצה השני מת מבלי להשאיר אחריו יורשים - מה שגרם למלחמה האיטלקית של 1535. אחרי מותו, אחיו ג'ובאני פאולו דרש את דוכסות מילאנו לעצמו, אך מת באותה שנה בנסיבות מסתוריות, והספרדים המשיכו לשלוט במילאנו.
לסלו רוט

ברומניה

נולד לגיזלה וארמין בעיר סאטו מארה שבעקבות מלחמת העולם, עברה מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית לרומניה. בגיל 21 החל ללמוד הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה בבודפשט.
ב-1943 נאלץ להפסיק לימודיו עקב חקיקה אנטישמית. בתקופת השואה, לאחר שהוקם גטו בעיר, הוא הועבר לשם עם הוריו. לאחר שישה שבועות, ב-20 במאי 1944 נשלח עם הוריו לאושוויץ. אמו וקרובי משפחה אחרים נשלחו מיד אל מותם. במשך חמישה שבועות עבד בפינוי גופות מן הקרמטוריום. לאחר מכן התנדבו הוא ואביו לחטוב עצים ביער ונשלחו למחנה חוץ של מאוטהאוזן, שפעל ליד מלק, שם הוגדרו כאסירים פוליטיים. רוט ושבעה אסירים בעלי רקע מוזיקלי נבחרו לשמש כתזמורת המחנה. לתזמורת לא היה פסנתר, לכן נאלץ רוט ללמוד לנגן באקורדיון.
משם הועבר לאבנזה ושם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי. גם אביו שרד את השואה. לאחר שחרורו למד מוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
ב-1947 שב לרומניה, שם נשכר כמתרגל באופרה הממלכתית בטימישוארה, שנוסדה אז. ב-1948 הופיע לראשונה כמנצח במופעי בלט ובאותה שנה מונה למנצח של אנסמבל אמנותי פועלי לשירים וריקודים "הלהבה" (Flacăra). עם האנסמבל יצא לסבבי הופעות בבולגריה, אלבניה ויוגוסלביה. כעבור שנה, ב-1949, קיבל מינוי רשמי של מנצח באופרה הרומנית הלאומית של טימישוארה. באותה שנה בוצעה לראשונה בפילהרמונית יצירה שהוא הלחין, "שני ריקודים רומנים", בניצוחו של מירצ'אה פופה. ב-1953 זכה לקבל את תפקיד המנצח הראשי של האופרה, ועד 1958 ניצח ב-734 מופעים של 35 אופרות, אופרטות ובלטים. ב-1958, לאחר שהגיש בקשה לעלות לישראל, סולק מתפקידו.

בישראל

ב-1960 עלה לישראל עם אשתו, בנו, אביו ואשתו השנייה והתיישב בבת ים. במשך כשנתיים וחצי עבד באופרה הישראלית כמנצח ולאחר מכן ניצח על המקהלה הקאמרית תל אביב וכן ניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים, על מקהלת קול ישראל, ועל תזמורת הבידור של קול ישראל.
ב-1965 התמנה למנצחה (השלישי במספר) של מקהלת צדיקוב וכיהן בתפקידו עד סוף שנות ה-70. רוט כיהן בצוות השופטים הבוחנים בתוכנית "תשואות ראשונות". הוא לימד ניצוח באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ועם תלמידותיו נמנתה נורית הירש.
לסלו רוט ניצח על פסטיבלי הזמר והפזמון תשכ"ט-1969 (אשר היה הראשון ששודר בשידור חי בטלוויזיה) ותשל"א-1971. מ-1971, ניצח לסלו רוט על האופרה הישראלית; במסגרת זו ניצח בין היתר על האופרה "ברון הצוענים" ב-1971 וכן על הביצוע הראשון בישראל של האופרה "אאידה" ב-1972 (בתפקיד הראשי שרה נתניה דברת).
באמצע שנות ה-70 התמנה למנהל המוזיקלי של להקת הפולקלור של יוצאי ברית המועצות, "אנחנו כאן". בסוף שנות ה-70 היה היועץ המוזיקלי/המנצח של תזמורת נתניה.
לאורך שנות פעילותו כתב לסלו רוט עיבודים מוזיקליים להצגות תיאטרון וכן לאלבומים, בהם אלבומיו של מאור כהן "פרחי הרע - מאור כהן שר בודלר" (2005) ו"החופש הגדול" (2013), אשר הופקו על ידי נכדו של לסלו רוט, פיטר רוט.
בנו, פאול רוט, גיטריסט, שירת בשנות ה-60 בלהקת פיקוד הצפון.

בחו"ל

בשנים 1967–1968 ניצח בדרום אפריקה, ב-1968 עבד עם רדיו קופנהגן, וב-1970 ניצח למשך עונה אחת ב"לנדסתיאטר" של זלצבורג.
בשנת 1980 זכה למשרת ניצוח באופרה של מקסיקו סיטי בעקבות המלצה של פלסידו דומינגו, עמו עבד באופרה הישראלית בתחילת שנות ה-60. בשנת 1990 שב לישראל.
בשנים 1985 ו-1987 ניצח על קונצרטים בארצות הברית.
משנת 1989 החל לשתף פעולה עם בתי האופרה של טימישוארה, בראשוב ובוקרשט ברומניה.
רוט ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סאטו מארה (Filarmonica Dinu Lipatti Satu Mare).
מייבל, נסיכת אוראניה-נסאו

ראשית חייה

מייבל מרטין לוס נולדה ב-11 באוגוסט 1968 בדרום הולנד, כבכורה מבין שתי בנות, כשהייתה בת תשע נפטר אביה ובשנת 1984 נישאה אמה בשנית למנהל בחברת רבובנק, היא אימצה את שם משפחתו של אביה החורג וב-1982 נולדה אחותה למחצה.
היא למדה מדעי המדינה וכלכלה ובשנת 1993 היא סיימה תואר. במהלך לימודיה היא ביצעה התמחות באומות המאוחדות ובמשרד החוץ ההולנדי. היא גם הייתה פעילה למען זכויות אדם והייתה נוכחת בין הקהל באולם בהסכם דייטון. בנוסף להולנדית היא דוברת באופן שוטף אנגלית וצרפתית.
ב-1994 היא נמנתה מבין המייסדים של "המועצה האירופאית לשלום בבלקן" (European Action Council for Peace in the Balkans) ארגון לא ממשלתי הנאבק למען שלום ויציבות במדינות הבלקן ובין חברי הארגון נמנה ואלרי ז'יסקר ד'אסטן. ב-1995 היא הייתה גם מייסדת שותפה של הסניף ההולנדי של עמותת "ילד מלחמה" העוסקת במתן סיוע לילדים החיים באזורי קרבות ומלחמות.

משפחתה

בשנת 2003 התארסה מייבל עם יוהאן-פריסו, נסיך אוראניה-נסאו, דבר אשר עורר מחלוקות בציבור, מכיוון שמייבל קיימה בעבר מערכת יחסים עם סוחר סמים הולנדי, אף שלדבריה היא לא ידעה על עיסוקו הפלילי. מאחר שהיא לא מסרה בתחילה מידע מלא עליה – ואולי בשל בקשת בני הזוג – החליטה ממשלת הולנד שלא לבקש מהפרלמנט לאשר את הנישואים, כנדרש בחוק. בעקבות זאת איבד הנסיך את מקומו בתור הירושה לכס המלוכה ההולנדי. לזוג נולדו שתי בנות – הנסיכה לואנה (ילידת 2005) והנסיכה זאריה (ילידת 2006). המשפחה התגוררה בשכונת קיו בלונדון שבבריטניה.
ב-17 בפברואר 2012, במהלך חופשת סקי באתר לך אם ארלברג (Lech am Arlberg) באוסטריה, גלש בעלה מחוץ למסלולי הסקי המסומנים (off piste), נקלע למפולת שלגים ונקבר תחתיה. הוא חולץ לאחר כ-25 דקות, עבר החייאה שנמשכה 50 דקות והוטס לבית חולים באינסברוק. עקב מחסור בחמצן נגרם לו נזק מוחי חמור והוא שקע בתרדמת. במרץ 2012 הועבר לשיקום בבית החולים ולינגטון בלונדון. לאחר שהגיע בהדרגה למצב הכרה מינימלי (minimally conscious state), הוחזר להולנד ביולי 2013 ושוכן בארמון המלכותי האוס טן בוש (Huis ten Bosch) בהאג, וב-12 באוגוסט 2013 הוא נפטר בהאג עקב סיבוכים מהפגיעה שנגרמה לו.
ג'וסט ואן דייק

גאוגרפיה

שטחו של האי כ-8 קמ"ר והוא ממוקם כ-8 ק"מ צפון מערבית לטורטולה ו-8 ק"מ צפונית לסנט ג'ון שבאיי הבתולה של ארצות הברית.
האי הררי, ונוצר כתוצאה מהתפרצויות געשיות. הנקודה הגבוהה באי היא גבעת רואוץ' (Roach Hill) שגובהה 321 מטרים.

היסטוריה

האי התגלה לראשונה על ידי כריסטופר קולומבוס בעת מסעו השני בשנת 1493. מקור שמו של האי בשודד הים ההולנדי הוסט ואן דייק (Joost van Dyk) אשר השתמש באי כמקום מחבוא.

דמוגרפיה וכלכלה

בשנת 1991 נערך סקר אשר מצא כי באי מתגוררים 140 תושבים. בשנים שלאחר מכן פותחו מערכות החשמל והכבישים באי, ובשנת 2008 נערך סקר נוסף, בו נמצא כי באי מתגוררים 297 תושבים, כאשר קרוב למחצית מהאוכלוסייה (46%) הם בני פחות מ-35, ו-70% הם בני פחות מ-50.
כלכלת האי מתבססת ברובה על תיירות. אל האי ניתן להגיע באמצעות סירות או מעבורות מהאיים טורטולה וסנט תומאס.
היישוב העיקרי באי הוא "הנמל הגדול" (Great Harbour) בו נמצאים הפאבים ומקומות הבילוי, ובסמוך לו מצויים חופי הרחצה של האי.
Goin' In

רקע וכתיבה

את השיר כתבו מייקל וורן, ג'מע'ל ליזבי, ג'וזף אנג'ל, סבסטיאן קול, דוד קויניונס וטרמר דילארד, והוא הופק על ידי גון רוק וקוק הארל. השיר צורף גם לאלבום האוסף לאלבום הלהיטים הראשון של לופז, שיצא באותה תקופה, Dance Again... The Hits.
לופז הופיעה לראשונה עם השיר בגמר של תוכנית הטלוויזיה האמריקאית, אמריקן איידול. ההופעה התקיימה ב-23 במאי 2012, וכששרה את השיר הזה, החליטה לופז גם לשיר קטעים מתוך שיתוף הפעולה, "Follow the Leader".

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא של השיר צולם ביוני 2012. והוא בוים על ידי אייס נורטון. פלו ריידה אמר על הקליפ: "אני הייתי ליד למבורגיני בקליפ, זה היה שונה מאוד, ישנה סצנה בה אני רץ על הליכון, ושר את השורות שלי בשיר. לסיכום, הקליפ שונה מאוד ממה שעשיתי עד היום, וזה הדבר הטוב שבו."
הקליפ נפתח כאשר לופז נושפת על שן-ארי כשהשפתיים שלה מכוסות בקריסטלים, וכשהנבגים של הצמח עפים באוויר, הם הופכים לאבק כוכבים. לאחר מכן היא לובשת שכמייה ורודה בוהקת ומוקפת בזאבים לבנים. בין לבין לייזרים מאירים לכל כיוון, צבעי ניאון נשפכים בכל מקום, רקדנים חובטים בקירות צבעוניים, אנשים מתופפים בתופים, ומעיפים אחד על השני חול צבעוני.
נכון לפברואר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-233 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו ל-11 הנצפה ביותר של לופז.