google/wiki40b huggingface dataset:
בית כנסת גאולת ישראל

תולדותיו

בשנים 1912–1913 התאגדו בעלי סדנאות ובתי מלאכה, ובראשם מתתיהו וינוקור ומנחם שיינקין, לשם הקמת שכונת בשם "מרכז בעלי מלאכה". לשם כך, נרכשו קרקעות מצפון-מזרח לשכונות "אחוזת בית"-תל אביב ונחלת בנימין. רחוב שיינקין הוקם ב-1913 כשלב א' של השכונה. אך התפתחותה התאפשרה אחרי מלחמת העולם הראשונה, כאשר חזרו חברי האגודה מגירוש תל אביב. השכונה צורפה רשמית לרשות המוניציפלית תל אביב ב-1923.
בשנת תרפ"ז, 1927 יזמו התושבים הקמת בית כנסת מרכזי בשכונה; בהם היו שמואל הורביץ, משה לוינסון, נתן רוסנר ומנחם שושני. בעשר שנותיו הראשונות פעל בית הכנסת בצריף. בשנת תרצ"ג, 1933 הצליחו מתפלליו לגייס תרומות לבנין הקבע, ואף נדבו מיכולותיהם המקצועיות לבניית בית הכנסת המרכזי, שנקרא "גאולת ישראל". בי"ח באלול תרצ"ז, 1937 נחנך מבנה הקבע. בית הכנסת נשא אז צביון אשכנזי - ציוני כללי. התפללו בו תושבי השכונה מכל הפלגים: מסורתיים, דתיים, חילוניים וחרדים. גבאי בית הכנסת היה שנים רבות מר פנחס כץ.
בשנות השמונים גבאי בית הכנסת היה אליעזר דגני. לבית הכנסת היו חלונות ויטראז׳ עגולים בנושא שבטי ישראל. בכניסה לבית הכנסת דלקו דרך קבע נרות נשמה חשמליים, בתוך לוחות זיכרון קטנים שקבעו מתפללים לזכר יקיריהם. עזרת הנשים הייתה בקומה העליונה, ממנה זרקו סוכריות על חתני בר המצווה שעלו לתורה. לא ידוע על תיעוד מצולם של בית הכנסת מתקופה זו, שנמשכה עד 1990. מתפללי בית הכנסת נהגו לעמוד ולשיר את ההמנון "התקווה" במוצאי ראש השנה ויום כיפור, מנהג שדעך עם כניסת חב"ד לבית הכנסת.
במשך השנים, כמה חזנים ידועים עברו לפני התיבה בבית הכנסת, בהם משה קוסביצקי, האחים חיים אליעזר ונפתלי הרשטיק, חיים אדלר ודוד רוקח. ראשי העיר שלמה להט, רוני מילוא ורון חולדאי נהגו להגיע באירועים מיוחדים.
בתחילת שנות ה-80 החל הרב יוסף שמואל גרליצקי לכהן כרב בית הכנסת. אנשי חב"ד בהנהגתו פעלו לשילוב תושבי השכונה החדשים והצעירים בבית הכנסת. ומאז מתקיימות בו פעילויות מיוחדות לילדים ונוער מגני הילדים, בתי הספר והמתנ"ס המקומי, תוך דגש על חגי ישראל: בבית הכנסת פועלת מאפיית מצות מדגימה לילדים, נערכות מסיבות חומש לילדים, וחגיגות בר מצווה.
בשנת 2000 שופץ האולם הגדול בבית הכנסת על ידי חנה ומרדכי דוד בוימלגרין מארצות הברית. בית הכנסת הועבר לרשות חב"ד תל אביב, ובקומתו העליונה נבנה בית חב"ד המרכזי של תל אביב, אך עם זאת נשמר אופיו המקורי המיוחד של בית הכנסת.

כיום

ב-2009 התחילו על ידי אנשי חב"ד, שיפוצים של בית הכנסת. האולם הקטן עבר שיפוץ והאולם הגדול נבנה מחדש, חזית המבנה חודשה וארון הקודש והתיבה צופו זהב. הפריט הארכיטקטוני הבולט הוא 12 החלונות עליהם צוירו שמות שנים עשר שבטי ישראל, וכן הבימה וארון הקודש, שהם הם פרי עיצובה של האמנית זהבה בנימין. הבניה המחודשת תוכננה על ידי הארכיטקט זורב אייבזשבילי. היועץ הראשי של פרויקט החידוש היה יוסף (יוסקה) ממיסטבלוב.
בבית הכנסת כולל "תפארת זקנים - לוי יצחק", שיעור תורה לנשים. עליות לתורה לנערי בר מצווה וחתנים, נכדים ונינים לחבורת המייסדים ולתושבי השכונה. בבית הכנסת כ-580 מקומות ישיבה, כולל עזרת נשים.
רבים מתושבי הסביבה המוגדרים כשומרי מסורת מגיעים לבית הכנסת. העובדה כי בית הכנסת נמצא בסמוך אל רחוב שיינקין מקרינה על פעילותו, ולא מעט מן המתפללים בו הם מקרב תושבי השכונה והידוענים שבה.
אמציה אבני

אמציה אבני (נולד ב-17 בדצמבר 1954) הוא פסיכולוג ישראלי, שחמטאי בדרגת אמן פיד"ה ומחבר ספרי שחמט רבים.
אבני סיים לימודי תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה חברתית-תעשייתית בשנת 1983 באוניברסיטת בר-אילן. שירת כפסיכולוג צבאי בחילות השדה ובחיל המודיעין בדרגת רס"ן. כתב מספר רב של ספרים העוסקים בשחמט ובנושאים שבתפר בין פסיכולוגיה לבין שחמט. שימש כעורך מגזין השחמט הישראלי. עובד כמרצה ומנחה סדנאות בתחום מדעי ההתנהגות ובהכנת מועמדים למבדקי תעסוקה.
קימחון

סימנים

סימני הנגיעות בקמחונות מתגלים בפונדקאים בצורות שונות, בהתאם לסוגים השונים של הקמחונות ושלבי ההתפתחות של המחלה. בדרך כלל, נגיעות הצמחים נובעת מהתפתחות השלב האל-מיני, לעיתים הדרגה המינית נעדרת לגמרי, ובכל מקרה היא מופיעה בשלב גידול יותר מאוחר.
שלוש צורות אל-מיניות מצויות במשפחה זו: קימחון (Oidium) הכולל 5 סוגי קמחונות, הקמחונית (Oidiopsis), והצורה השלישית הנמצאת בארץ ישראל על עצי תות בלבד, Ovulariopsis.
הסימן המובהק של צורה זו הוא הכיסוי הלבן או האפור-חום העוטה את חלקי הצמחים הנגועים. בפונדקאים רבים, כגון בדלועיים, בגזר ובסלק, אין החלקים הנגועים מראים החמה ניכרת ברקמתם, אולם כשהקימחון פוגע בעלים הרכים של צמחים כמו גפן, תפוח, ורד, וחרוב, או כשהוא פוגע באיברי הרבייה של גפנים, הוא גורם להחמת הרקמה הנפגעת ולפעמים גם להתקפלות ולנשירה. ברוב הפונדקאים מופיע הקימחון משני צדי העלה הנגועים, אולם לפעמים מוגבלת התופעה רק לחלקו העליון של העלה, כמו בעלי אגוז אדמה.
הקימחון מתפתח בשיעור רב יותר על חלקי צמחים עשבוניים, משום שהללו מפותחים למדי בהשוואה לחלקיהם הצעירים.
את הפגיעה הנגרמת ליבול מקמחונות קל לאמוד כאשר המחלה פוגעת במישרין בחלקי הצמחים המיועדים לאכילה. אם הפגיעה היא עקיפה, כגון זו המתרחשת בעלים של צמחים שפירותיהם או שורשיהם מיועדים לאכילה, תלויה מידת הנזק במועד הפגיעה, בקצב הפגיעה ובעצמתה וכן בכושר ההתמודדות של הפונדקאי.
הפסדים חמורים ביבול, המחייבים בדרך כלל טיפולי הדברה, יכולים להופיע בדלועיים, בעגבנייה, בפלפל, בגזר, בסלק סוכר וסלק מספוא, באפונה, בטבק ובתות שדה.
אתר ההנצחה לגדוד החמישי של פלמ"ח-הראל

רקע

הגדוד החמישי של הפלמ"ח הוקם בתחילת מלחמת העצמאות על בסיס הרזרבה התל אביבית שלו, בתוספת חברי הכשרות ומגויסים נוספים מחיפה ומתל אביב. הגדוד עסק תחילה באבטחת הדרך לירושלים ליד מקווה ישראל ובית דגן ובליווי שיירות לירושלים ולנגב. חייליו השתתפו בקרב שיירת חולדה ומבצעי נחשון והראל. באפריל 1948 צורף הגדוד לחטיבת פלמ"ח הראל, ביחד עם הגדודים הרביעי והשישי של פלמ"ח. הגדוד השתתף בקרבות החטיבה בתוך ירושלים במסגרת מבצע יבוסי ולאחריו. בהמשך, במבצע מכבי, לחמו חיילי הגדוד על המשלטים משני עברי הכביש משער הגיא מזרחה ועל משלטי לטרון. לאחר ההפוגה הראשונה לחם הגדוד יחד עם החטיבה כולה במבצע דני להרחבת המסדרון היבשתי ממישור החוף לירושלים. בשלהי 1948 השתתפו הגדוד והחטיבה במבצע ההר ובמבצע חורב בנגב. בשל לחימתו ניתן לגדוד השם גדוד שער הגיא. 
במהלך המלחמה נהרגו 93 מחיילי הגדוד החמישי. רבים מהם נקברו בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים, מספר קילומטרים מזרחה לשער הגיא.

האתר

אתר ההנצחה הוקם בקרבת אתר חרבת חתולה, שהיה אחד משדות הקרב המרים של חיילי הגדוד החמישי.
האתר הוא רחבה התחומה מצד אחד על ידי מעקה אבן ומרפסת נוף, המשקיפים מזרחה אל שער הגיא. מעברה השני היא תחומה על ידי סוללה מאורכת של סלעים שהונחו זה על גבי זה.
בכניסה למתחם ניצב שלט המכריז על שמו. בקרבתו מוצב סלע בזלת גדול, ועליו סמל הפלמ"ח ולוחית זיכרון, שכמוהם הוצבו בנקודות נוספות בפארק יצחק רבין. על גבי הלוחית מופיע הכיתוב הבא:
לאורך סוללת הסלעים מתמשך שביל סלול, המוביל אל מרגלות עץ אורן גדול הסמוך למעקה האבן הצופה אל שער הגיא, כביש ירושלים-תל אביב והכביש המוביל דרומה אל בית שמש. שם מוצבים שלט ובו תקציר תולדות הגדוד במלחמת העצמאות, מפה של אתרי הקרבות שבהם לחם וכן להדלקת להבת זיכרון. בקרבתם ניצבים תרנים לדגלים.
לאורך השביל הסלול ניצבת שורת שלטי מתכת. כל אחד מהם נושא כיתוב קצר, המתייחס לאחת התחנות במסע הקרבות שעבר הגדוד במלחמה, לפי סדר כרונולוגי. שלטים נוספים באתר מתארים בפירוט רב יותר אחדים מן הקרבות שעבר הגדוד - קרב שיירת הראל, קרב רכס איילון וכיבוש משלטי בית נובא. במרפסת הנוף המשקיפה אל שער הגיא ניצב שלט נוסף ועליו מילות השיר באב אל-ואד מאת חיים גורי.
שלטי תבליט, המוצבים על מעקה מרפסת התצפית, מורים את הכיוון והמרחק אל תוואי נוף, משלטים ויישובים הנראים מן המרפסת.
כל השלטים באתר (למעט התבליטים) עשויים בתבנית עיצובית אחידה, המשמשת בכל אתרי הזיכרון שבפארק יצחק רבין.
אתר ההנצחה הוקם בשנת 1999 על ידי קרן קיימת לישראל ביוזמת עמותת דור הפלמ"ח.

אנדרטאות בקרבת האתר

בצמוד לאתר ההנצחה לגדוד החמישי ממוקמת האנדרטה לעולים מצפון אמריקה שנפלו במערכות ישראל.
במרחק קצר מהאתר, מעברו השני של הכביש המוביל אל בית שמש, ניצבת אנדרטת מח"ל.
קול זיכרון חוזר

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי ריטה ועילי בוטנר, הולחן על ידי בוטנר ועובד על ידי אריאל קשת.
השיר נכנס למצעד השבועי של רשת ג' ב-27 במאי 2010. בשיאו דורג במקום ה-12 וסך הכל צעד השיר 7 שבועות במצעד.
יעקב אייש

קורות חייו

אייש נולד, גדל והתחנך בקריית טבעון. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981 ועשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל השריון. בשריון עבר אייש הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. שירת כסגן מפקד גדוד 53 בחטיבה 188 ובשנת 1990 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד חטיבה 460 וכקצין אג"ם של עוצבת געש.
בשנת 1996 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת שריון במילואים ובמקביל למפקד המרכז לאימוני שריון והנדסה במל"י. באפריל 1999 מונה למפקד חטיבה 7 וכיהן בתפקיד עד יולי 2001, בתקופתו כמפקד התמודדה החטיבה עם נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון ופרוץ האינתיפאדה השנייה. בתפקידו הבא כיהן כראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים בשנים 2004–2002 בשיאה של האינתפידה השנייה. 
בשנת 2004 הועלה אייש לדרגת תת-אלוף וכיהן עד לשנת 2005 כמפקד עוצבת המפץ, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הצפון, בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות תפסה האוגדה בפיקודו אחריות על גזרת רמת הגולן והר דב. בספטמבר 2005 מונה לראש מטה זרוע היבשה וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2008. בהמשך, מונה לראש תוכנית "עת האסיף", תוכנית ההתייעלות הרב-שנתית של צה"ל ומשרד הביטחון, שגובשה בסיוע חברת הייעוץ הבינלאומית מקינזי. מאוחר יותר עמד בראש החטיבה באגף התכנון האחראית לתוכנית ההתייעלות הרב שנתית של צה"ל. 
באוקטובר 2010, הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף המבצעים, תפקיד אותו סיים באוקטובר 2012. הוא מונה לנספח צה"ל בארצות הברית במקומו של האלוף גדי שמני.
בחודש ספטמבר 2016 האלוף מיקי אדלשטיין החליף את אייש בתפקיד נספח צה"ל בוושינגטון.

חייו הפרטיים

אייש הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי ובוגר קורס ניהול באוניברסיטת הרווארד.
אייש נשוי ואב לארבעה ילדים.
תזמורת מטרופוליטן

תזמורת מטרופוליטן (בצרפתית:  Orchestre Métropolitain) היא תזמורת קנדית, השוכנת דרך קבע במונטריאול, קוויבק. הקונצרטים שלה מתקיימים בעיקר באולם הקונצרטים של מונטריאול, en:Montreal Symphony House בכיכר האמנויות (Place des Arts), והיא מופיעה גם באולם וילפריד-פלטייה en:Salle Wilfrid-Pelletier וב-en:Théâtre Maisonneuve. התזמורת מופיעה בעוד אתרים שונים מחוץ למרכז העיר מונטריאול.

היסטוריה

ראשיתה של התזמורת בשנת 1980, כשאנסמבל Les Variations היה לתזמורת הרשמית לסדרת Concerts Lachine. הנגנים באנסמבל היו בוגרי מוזיקה צעירים מן הקונסרבטוריונים של מונטריאול. ב-1981 שינה "לה וריאציון" את שמו ל"תזמורת מטרופוליטן של מונטריאול רבתי". רוברט סבורי היה היו"ר הראשון של התזמורת (עד 1985) והון באנג היה המנכ"ל שלה (עד 1987). המנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת היה מארק בלאנז'ה, מ-1981 עד 1986. בלאנז'ה כיהן גם כמנהל אמנותי מ-1986 עד 1987. התזמורת הופיעה בקונצרטים מזדמנים במשך שנותיה הראשונות, והציגה את סדרת הקונצרטים הראשונה שלה בשנת 1985.
בשנת 1986 קיצרה התזמורת את שמה ל"תזמורת מטרופוליטן" (Orchestre Métropolitain). באותה שנה התהווה גם ה-Choeur de l'Orchestre Métropolitain, עם ז'אק פובר כמנהלו הראשון. בשנה זו גם הייתה אגנס גרוסמן למנהל המוזיקלית השנייה של התזמורת, ולמנהל האמנותית השנייה שלה בשנה שלאחריה. היא כיהנה בשתי המשרות עד 1995. במשך שנות ה-80' וה-90', הרבתה התזמורת להקליט לרדיו קנדה ול"אנאלקטה". בשנת 1993 החלה התזמורת בקונצרטי קיץ ללא תשלום בפארקים של מונטריאול וגם הופיעה במטרו בפעם הראשונה.
ג'וזף רסיניו היה למנהל האמנותי של התזמורת בשנת 1995, והחזיק במשרה זו עד 2000, אז החליף אותו יאניק נזה-סגין החוזה שלו עם התזמורת הוארך לא מכבר עד עונת 2021-2020. נזה-סגין ניצח על תזמורת מטרופוליטן בכמה הקלטות מסחריות לחברת ATMA קלאסיק, בהן סימפוניות של אנטון ברוקנר וגוסטב מאהלר. באפריל 2013 הודיעה התזמורת על מינוי ג'וליאן קוארטי כמנצח אורח ראשי הראשון שלה מאז הקמתה, בחוזה התחלתי לשלוש שנים.                                  
בינואר 2005 קיבלו תזמורת מטרופוליטן ונזה-סגין פרסי אופוס מן המועצה למוזיקה של קוויבק, שניים על הקלטת הסימפוניה הרביעית של מאהלר ואחד על הביצוע הקונצרטי של ווצק מאת אלבן ברג. באוקטובר 2005, קיבלה התזמורת פרס פליקס מאת ADISQ awards על אלבום קורט וייל בביצועה, יחד עם דיאן דופרזן. ב-2010, זכתה תזמורת מטרופוליטן בפרס אופוס על הקלטת הסימפוניה התשיעית של ברוקנר.
דב תדמור

דב תדמור (28 באוגוסט 1929 - 11 ביוני 2017) היה מנהל ואיש עסקים ישראלי.

ביוגרפיה

דב תדמור נולד בשנת 1929 בעיר בלז'ץ שבפולין, כן להינדה ונחום רצימור. במלחמת העולם השנייה, בשנת 1940 הוגלתה משפחתו לסיביר, שם שרדה בתנאים קשים. ב-1946 חזרה המשפחה לפולין וב-1948 עלה לבדו לישראל. הוא התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות במסגרת גדוד מוריה. ב-1950 השתחרר מצה"ל. למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין. הוא החל לעבוד במחלקה המשפטית של חברת "דלק".
כיהן כמנכ"ל חברה לנכסים ולבנין מהקמתה ב-1961 ועד 1985. ב-1985 מונה למנכ"ל חברת דיסקונט השקעות (שלימים שינתה שמה ל"השקעות דיסקונט"), החברה האם של החברה לנכסים ולבנין. במסגרת זו שימש גם יו"ר בחברות בנות של השקעות דיסקונט: סאיטקס, סלקום, החברה לנכסים ובניין, תבל תשדורת בינלאומית לישראל, רב-בריח ועוד. כיהן גם כדירקטור בחברות אי די בי חברה לאחזקות, אי די בי חברה לפיתוח, דיסקונט השקעות, אל-ים אניות, יתרון חברה להשקעות ואלרון. ב-1999 סיים תפקידו כמנכ"ל חברת השקעות דיסקונט, והתפטר מתפקידיו האחרים בקבוצת אי די בי. בשנותיו בחברה הוביל אותה לצמיחה ניכרת - עם כניסתו לחברה היה שווי השוק שלה 50 מיליון דולר, ועם פרישתו הגיע שווי השוק שלה ל-1.4 מיליארד דולר.
בתחילת המאה ה-21 נמנה, יחד עם אהרון דוברת, יוסי מימן ואלפרד אקירוב, עם מקימי ITN - חברה לתקשורת. ב-2000 ריכז את פעילותו העסקית באמצעות חברת שרידב בע"מ.
ב-1999 הוגש נגדו ונגד מנהלים נוספים בהשקעות דיסקונט כתב אישום בגין אי צירוף דוחות של חברות מסונפות מקבוצת השקעות דיסקונט (ישקר, טכנולוגיית להבים ותפרון) והטעיית הציבור. ב-2002 הורשעו הנאשמים, ועל תדמור נגזרו שישה חודשי עבודות שירות, 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 700 אלף ש"ח. הנאשמים זוכו בערעור שהגישו לבית המשפט המחוזי, ובשנת 2010 קיבל בית המשפט העליון את ערעור המדינה, וגזר על תדמור קנס בסך 600 אלף ש"ח ו-20 חודשי מאסר על-תנאי. בהתאם לסעיף 226(א) לחוק החברות נאסר על המורשעים לכהן כדירקטורים בחברות ציבוריות למשך חמש שנים החל מ-21 בפברואר 2010.
תדמור נמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, מכון ויצמן למדע, האוניברסיטה העברית בירושלים והטכניון.
בשנת 1954 נישא לשרה ולזוג נולדו בת ובן. באוגוסט 2005 נהרגה שרה בתאונת רכבת ליד בית יהושע.
מגדל עדן

תכנון

קולנוע עדן נבנה בשנת 1930 בסמוך לרחוב המלך ג'ורג', אגריפס ואליעש במרכז העיר ירושלים. החל משנות ה-70 הוגשו תוכניות להריסת מבנה הקולנוע ובנייה חדשה במקומו. תוכניות אלו קיבלו דחיפה עם סגירת בית הקולנוע בשנת 1990 שבעקבותיו הפך מבנה הקולנוע והמגרש סביבו לחניון. 
לצורך תכנון המגדל נשכר בשנת 2007 האדריכל היהודי-אמריקאי דניאל ליבסקינד בשיתוף האדריכל הישראלי רני זיס.
תוכנית הבנייה במקום עברה גלגולים רבים מתוכנית לצמד מגדלים ועד מגדל יחיד ומנעד הקומות שאושר בוועדות התכנון נע בין 24 ל-29 קומות. ב-2012 אושרה תוכנית למגדל, שכללה מגדל בגובה 26 קומות בעל צורה עקמומית מעל כמה קומות מסד. התוכנית כללה שטחים למסחר, משרדים ומלונאות. 
למרות אישור התוכנית, קודמה בשנים לאחר מכן תוכנית חדשה, ולבסוף אושרה בשנת 2015 תוכנית לבניית מגדל בצורת פירמידה בגובה 108 מטרים ובו 28 קומות (אף שתוכניתו המקורית של היזם הייתה לבניית מגדל פירמידה מחודדת שגובהו 165 מטרים). הבניין צפוי היה להכיל קומות מסחריות, בית מלון  יוקרתי, דירות יוקרה, מסעדה ובראשו קומת תצפית. את התוכנית למגדל הפירמידה הכין האדריכל דניאל ליבסקינד בשיתוף האדריכל יגאל לוי.
ליבסקינד התייחס לצורת הפירמידה של הבניין ואמר "הפירמידה מתווכת בין מסורות ומיתוסים עתיקים, תוך מתן פרשנות חדשה של המאה ה -21 לצורה זו. העיצוב משלים את ההקשר ומעניק לשכונה מרחב ציבורי תוסס בלב העיר העתיקה."
לאחר דיון בו הוצגו התנגדויות אישרה את התוכנית הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של ירושלים. 
במהלך התהליכים הסטטוטוריים הוצע באוקטובר 2016 לאפשר את הגבהת המבנה לגובה של כ-122 מטרים בתנאי שתוגש תוכנית מתוקנת על ידי היזם. אך בינואר 2017 נודע כי היזם נסוג מתוכנית הפירמידה, מכיוון שצורת הבניין לא מאפשרת לנצל באופן מיטבי את אחוזי הבנייה המותרים. במקום הפירמידה החלו בקידום תוכנית למגדל של 26 קומות על פי האישורים שנתנו לתוכניות ב-2012, תוך בחינה מחדש של עיצוב המגדל. בהמשך לכך  אושרה תוכנית חדשה הכוללת 2 מבנים בגבהים שונים המחוברים ביניהם בארקדה מסחרית ומיועדים למגורים ומלון לצד שטחי מסחר. התכנון המחודש נוצר על ידי האדריכל יגאל לוי שקודם לכן היה מעורב בתוכניות "מגדל הפירמידה" על גלגוליו השונים.
צור-ים

חזון בית הספר

"בית הספר הטכני של חיל הים "צור-ים" הוא חממה מקצועית טכנולוגית, איכותית ומשפחתית לתלמידיו וצוותו בהווה ובעתיד. בית הספר יהווה בסיס להעצמה אישית, לימודית וחברתית, ויעודד מצוינות וחוויות הצלחה. בוגרי בית הספר ישרתו בתפקידים מובילים בצה"ל ויהיו אנשי תעשייה ערכיים, מיומנים ומצטיינים בתחומם במדינת ישראל."

מטרות בית הספר

בית הספר מכשיר את תלמידיו במקצועות אשר דרושים באזרחות ולצורך כך בבית הספר נלמדות שלוש מגמות:

C.N.C

במגמת ה-C.N.C לומדים התלמידים טכנולוגיות יצור, תורת המקצוע, שרטוט ידני וממוחשב, תכנות ידני וממוחשב, סדנה מעשית הכוללת טכניקות כרסום, חריטה והשחזה.

חשמל

תלמיד המגמה לומדים את מקצועות הפיקוד ובקרה, מערכות הספק מערכות אנרגיה. התלמידים במגמה זו מתמחים במערכות חשמל למבנים.

מכונה

במגמת המכונה תלמידי המגמה לומדים תפעול, ותיקון מכונות בהתמחות ימית.

כיתת הבו"מ

בנוסף לשלוש המגמות בבית הספר החל משנת 2016 נפתחה בבית הספר כיתת בו"מ (בגרות ומקצוע) שבה תלמידים מצטיינים בבית הספר בנוסף למקצוע לומדים גם לבגרות מלאה.

הלימודים

תלמידי בית הספר מתחילים את לימודיהם בכיתות ט'-י'. הלימודים הם לימודים עיוניים כמו בבית ספר רגיל. ובנוסף התלמיד לומד לימודיים עיונים ומעשיים במגמה אותה הוא בחר (C.N.C, חשמל, מכונה).
בבית הספר לומדים בצוותים קטנים עד 20 תלמידים לכיתה ולכן יש יותר תשומת לב מצד המורים והתלמידים חווים את ההרגשה איך זה לעבוד בצוות קטן ומגובש בדיוק כמו בשירותם העתידי בחיל הים .
בבית הספר פועל צוות משותף של מורים לצד מפקדים הן בצד הצבאי והן בצד הפדגוגי.

הפן הצבאי

בבית הספר מתקיימת משמעת צבאית עליה אחראים מפקדים בעלי הכשרה מתאימה אשר משרתים בשירות סדיר בבה"ד חיל הים.
בכל בוקר יום שלישי נערך מסדר הנפת דגלים וביום יום מתנהלת משמעת צבאית הכוללת: עמידה בזמנים, נוכחות, דיגום, וביצוע הוראות

מדים

בעבר, תלמידי בית הספר לבשו את מדי חיל הים, כומתת חיל הים עם סיכת בית הספר, תג יחידה (סמל בית הספר) ודרגות כתף בצבע חיל הים (תגיות כתף זהובות) אשר מבדילות בין השכבות בבית הספר (כיתה י' פס אחד, י"א – שני פסים, י"ב שלושה פסים).
כיום, תלמידי בית הספר לובשים בגדים אזרחיים ומחליפים למדי ב' לצורך ביצוע עבודות במסגרת הלימודים
ז'וזף ז'ופו

ביוגרפיה

ז'ופו נולד בפריז בשנת 1931. אביו, רומן ז'ופו, היה ספר אשר ברח בעקבות הפוגרומים שנערכו ברוסיה והגיע לצרפת, משם גורש והובל לאושוויץ, שם נרצח. אמו, אנה מרקוף, הייתה כנרת. ז'ופו נולד וגדל ברובע ה-18 של פריז, שם למד בבית הספר היסודי השכונתי. את ילדותו לפני השואה תיאר ברומן שלו Agates et Calots שפורסם בשנת 1995. 
בזמן המלחמה והכיבוש, משפחת ז'ופו הופכת קורבן לרדיפות נגד היהודים. לאחר ששני אחיו המבוגרים של ז'וזף ברחו מפריז לאזור החופשי של צרפת, הוריו של ז'וזף שלחו גם אותו ואת אחיו בן ה-12 מוריס לדרום צרפת, שם הם קיוו שלא יאונה להם כל רע. אולם, לאחר הגיעם לשם והמשפחה התאחדה אחרי שבועות של פרידה, הגרמנים כבשו גם את דרום צרפת ועורכו חיפושים נרחבים אחר יהודי האזור. ז'וזף אף נתפס עם אחיו אך מצליחים להימלט מידי הנאצים אחרי ששוכנעו שהם אינם יהודים. בסוף המלחמה ז'וזף ואחיו חוזרים לביתם בפריז, שם הם מתאחדים עם המשפחה, אך מגלים שאביהם נרצח באושוויץ ב-20 בנובמבר 1943. על התקופה הזו מספר ז'וזף בפירוט בספרו "שקית של גולות".
בגיל 14 שם ז'וזף קץ ללימודיו ומתחיל לעבוד במספרה המשפחתית.
רק 26 שנים לאחר המלחמה החליט ז'ופו לספר את סיפורו בספר. ספרו "שקית של גולות" נדחה על ידי ארבעה מוציאים לאור, אך משהתפרסם על ידי הוצאת Jean-Claude Lattès, הפך לרב-מכר. מכירות הספר בצרפת הגיעו ללמעלה מ-20 מיליון עותקים והוא הופיע בכ-20 שפות. הספר גם עלה לאקרנים פעמיים; לראשונה בשנת 1975, וסרט נוסף יצא בשנת 2017, בהשתתפותו של השחקן היהודי פטריק ברואל, המגלם את אביו.
ספרים נוספים שלו הם "אנה ותזמורתה" (1975), שבו הוא מספר את סיפורה של אמו, פליטה מרוסיה המגיעה לפריז, ו"בייבי-פוט", שבו הוא מספר את השנים שאחרי המלחמה ואת התפשטות התרבות האמריקנית בצרפת.
נפטר ב-6 בדצמבר 2018.
הלוסק (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה הלוסק 16,457 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 13,994 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 94.82% בלארוסים, 3.79% רוסים, ו-1.39% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (84.57%) ורוסית (13.86%).
פודאי סנקו

שנותיו הראשונות

סנקו נולד בכפר המרוחק מאסאנג מאיוסו במחוז טונקולילי בצפון סיירה לאון, לאב חוואי שמוצאו מהקבוצה האתנית טמנה, ואם מהקבוצה האתנית לוקו. סנקו למד בבתי ספר יסודי ותיכון ועבד במספר משרות בעיר מגבורקה. התגייס לצבא סיירה לאון ב-1956, ועבר את הכשרתו הצבאית בניגריה ובבריטניה. בשנת 1971, בהיותו טוראי, הודח מתפקידו בחיל הקשר, ונכלא למשך שבע שנים על מעורבותו במרד.
כשהשתחרר סנקו מהכלא, עבד כצלם נודד בדרום ובמזרח סיירה לאון, שם יצר קשר עם קיצוניים צעירים, ועבר עמם ללוב, שם ערך ב-1988 אימונים לקראת התקוממות. כששבו לסיירה לאון, סנקו ובני בריתו ראשיד מנסאריי ואבו קאנו הסיתו למאבק מזוין נגד ממשלת APC. הם נסעו לליבריה וחברו עם צ'ארלס טיילור, שעמד בראש החזית הפטריוטית הלאומית של ליבריה (NPFL).

מלחמת האזרחים

ב-23 במרץ 1991 תקפו לראשונה אנשי החזית המהפכנית המאוחדת בראשות סנקו, מגובים בטיילור, בכפרים במחוז קאילהון שבמזרח סיירה לאון, אזור עשיר ביהלומים. אנשי החזית המהפכנית המאוחדת היו ידועים לשמצה בשיטות פעולה אכזריות כמו אונס וקטיעת איברים במהלך מלחמת האזרחים. סנקו בעצמו ביצע מספר פעולות כאלו, והתפרסם בעיקר בגלל "מבצע שלם את עצמך", שעודד חיילים לבצע ביזה ככל יכולתם. קאנו ומנסאריי התנגדו לשיטה זו, ולכן הוצאו להורג.
במרץ 1997 נמלט סנקו לניגריה והוטל עליו מעצר בית, ולאחריו נכלא. עד לשחרורו של סנקו מהכלא הניגרי, מילא את משימותיו סם בוקארי.
במהלך המלחמה הפר סנקו מספר פעמים את הבטחותיו להפסקת הלחימה, כולל הסכמי השלום שנחתמו באבידג'אן ובלומה ב-1999. בסופו של דבר, קבוצת המעקב של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOMOG) ובריטניה התערבו באמצעות כוחות קטנים אך מתוחכמים, וכך הופלה החזית המהפכנית המאוחדת.
סנקו נעצר שוב בשנת 2000, לאחר שחייליו טבחו במפגינים שמחו מחוץ לביתו בפריטאון. מעצרו הוביל לחגיגות המוניות בכל רחבי סיירה לאון. סנקו הוסגר לידי הבריטים, ובבית המשפט לפשעי מלחמה של האו"ם הואשם ב-17 סעיפים של פשעי מלחמה, כגון שימוש בילדים-חיילים, ופשעים נגד האנושות כמו השמדה, שיעבוד, אונס ועבדות מינית.

מותו

סנקו מת בזמן שהמתין למשפטו, מסיבוכים של שבץ. בהצהרת בית המשפט אמר התובע הראשי דייוויד קראיין, שמותו של סנקו זיכה אותו בסוף שלו לחייו, סוף שהוא מנע בעצמו מרבים אחרים.
אפרים פישל הרשקוביץ

משנתו ההלכתית

למרות הנהוג כיום בחוגים רבים לפסוק לפי הספר משנה ברורה, הרב הרשקוביץ נוהג כפוסקים חסידיים רבים, ופוסק לפי שולחן ערוך הרב של רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא. בנוסף לכך הוא מסתמך רבות על הנפסק ב"שולחן הטהור" - קאמרנא.
מורה כי יש למעט בלבישת התפילין מפאת קדושתן, ולכן יש להורידן במהירות האפשרית לאחר התפילה, ועדיף להורידן מיד אחר תפילת שמונה עשרה.] מסתמך רבות על מנהגי ישראל, בנימוק שהם יסודות היהדות. פוסק שאין לחייב נשים להתפלל את נוסח התפילה אפילו לכתחילה, מכיוון שכך היה נהוג בדורות הקודמים]. סידור העירוב בשכונת וויליאמסבורג שבברוקלין בוצע בהכוונתו למול התנגדות של אנשי חסידות סאטמר לדבר, בעקבות פסיקתו שהעיר אינה נחשבת לרשות הרבים מהתורה. בעקבות כך סבל רדיפות מהמתנגדים לעירוב.]
זיגים

הזיגים (ביוונית: Ζυγοί; ברוסית: Зихи) היו עם צ'רקסי עתיק אשר התגורר בעת העתיקה לאורך חופו הצפון-מזרחי של הים השחור. ארצם של הזיגים נקראה זיקס והשתרעה במורדות הצפוניים של הקווקז, מזרחית להר אלברוס. סטראבון תיארם בחיבורו גאוגרפיקה, כשבטים אשר חיו מצפון לקולכיס: 
"πρὸς δὲ τῃ̂ θαλάττῃ του̂ Βοσπόρου τὰ κατὰ τὴν  ̓Ασίαν ἐστὶ καὶ ἡ Σινδική: μετὰ δὲ ταύτην  ̓Αχαιοὶ καὶ Ζυγοὶ καὶ  ̔Ηνίοχοι Κερκέται τε καὶ Μακροπώγωνες. ὑπέρκειται δὲ τούτων καὶ τὰ τω̂ν Φθειροφάγων στενά: μετὰ δὲ τοὺς  ̔Ηνιόχους ἡ Κολχὶς ὑπὸ τοι̂ς Καυκασίοις ὄρεσι κειμένη καὶ τοι̂ς Μοσχικοι̂ς."
"ועל הים שוכן צידו האסיאתי של הבוספורוס, או ארץ הסינדים. אחרי זו האחרונה, באים אל האכאים והזיגים וההניוכים, וכן אל הקרקטה ואל המקרופוגונים. ומעל אלה שוכנים המעברים הצרים של הפתאירופגים. ואחרי ההניוכים ארץ קולחיס, השוכנת לרגלי הרי הקווקז או ההרים המוסחים".
ויליאם סמית (William Smith) בן המאה ה-19 ציין כי הזיגים היו בחלקם רועים נוודים ובחלקם פורעי חוק ושודדי ים, ואלה האחרונים שטו בספינות אשר התאימו למטרה זו.