כוונה (יהדות)

כוונה היא מחשבה פנימית של האדם, המניעה אותו לבצע פעולות או מעשים מסוימים. ביהדות מיוחסת חשיבות רבה לכוונתו של אדם לפני ובמהלכן של תפילות, במהלך קיום מצוות, ואף לפני ביצוע מעשים שליליים.

כוונה בתפילה

התפילה היא המצווה שבה באה הכוונה לידי ביטוי, באופן הנרחב ביותר. התפילה היא פנייה ישירה של המתפלל אל אלוהיו באמצעות אמירה. נוסח התפילה שהוא קבוע, תוקן על ידי חכמי המשנה ומופיע בכתב בסידורי התפילה. אופן אמירת התפילה בנוסח קבוע ובמועדים קבועים, עלול להשכיח מהאומר, כי באמצעות התפילה הוא פונה אל אלוהים, ובכך להפוך את האמירה למעין דיקלום. דיקלום המילים, מבלי לערב באמירתם מחשבה נוספת, מהווה תפילה בלא כוונה, עליה אמרו חז"ל שהיא כגוף בלא נשמה.
מקור הצורך בכוונה בעת התפילה, נובע ממצוות איסור פיגול, על פיו אסור לחשוב מחשבות זרות בעת ההקרבה. מכיוון שהתפילה מחליפה את הקרבן, איסור דומה חל על התפילה.

כיצד מכוונים

רבי יוסף קארו בשולחן ערוך אומר שהכוונה בתפילה באה לידי ביטוי בכך שהמתפלל מפרש בליבו את משמעות המילים שבנוסח התפילה. כעיצה טובה הוא מציע למתפלל, לדמיין בליבו שהוא עומד מול מלך מלכי המלכים, ולחשוב שאם היה עומד מול מלך רגיל, בוודאי היה מדקדק במילותיו, כעת, כשהוא עומד לפני אלוהים, על אחת כמה וכמה.

תחנונים

המתפלל צריך לזכור כי בתפילתו הוא בא לבקש מהאל שייתן לו את צרכיו. מצד מעשיו של המתפלל, אין כל ביטחון שמגיע לו לקבל את בקשותיו. על כן עליו להוסיף בתפילה כוונה של תחנונים, כבן שמתחנן לאביו, או כמו עני המתחנן לנדבה.

הקושי שבכוונה בתפילה

דווקא בגלל שבתפילה כר נרחב למתפלל להביע את כוונתו, רבים הנכשלים בתפילה מדוקלמת, המלווה במחשבות זרות שאינן קשורות לתפילה. על פי טבעו של האדם, אין הוא יכול להתרכז בתפילה, ולמנוע ממחשבות אחרות לעבור במוחו. חז"ל מלמדים אותנו: "המתפלל צריך שיכוין את לבו", והתנא אבא שאול אומר שיש סימן לכך בספר תהילים שכתוב: "תָּכִין לִבָּם, תַּקְשִׁיב אָזְנֶךָ". כלומר: כאשר הלב נכון (כוונה), אזי האל מקשיב לתפילה. אך דווקא הסימן שמביא אבא שאול, מראה לנו שגם הכנת הלב תלויה באלוהים והאדם בעצמו אינו יכול להתמודד בכוחותיו. ומסביר רבי יואל סירקיש בספרו בית חדש שאם האדם מעורר את עצמו להתכוון בתפילה, אלוהים עוזר לו והוא מצליח בכך.
עיצה נוספת כדי שלא תתערבנה מחשבות זרות בזמן התפילה מובאת בשם רבי חיים יוסף דוד אזולאי שאומר על דרך הצחות נאמר במגילת אסתר: "אָמַר עִם-הַסֵּפֶר, יָשׁוּב מַחֲשַׁבְתּוֹ הָרָעָה" – אם האדם עומד להתפלל ועלו לו מחשבות לא טובות, יתפלל מתוך ספר, מתוך סידור, ואז תשוב מחשבתו הרעה, ויוכל להתפלל שוב מתוך כוונה.

כוונות האר"י

הכוונות אותן ציינו לעיל (פירוש המילים, התדבקות באל וקיום פרטי המצווה) מיועדות לאדם הסביר. יחד עם זאת, קיימות כוונות עמוקות יותר וקשורות בעולם הקבלה. האר"י נהג בחייו על פי רשימה של כוונות מתורת הנסתר, אשר הועלתה על הכתב על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל בספר הנקרא "שער הכוונות", והוא אחד משמונה שערים שכתב על פי מאמריו של האר"י.
בספר, כוונות שבתפילות ימי החול, שבת, ימים טובים, ימים נוראים, חנוכה, ופורים. כמו כן כוונות בענייני מצוות תלמוד תורה, מצוות קריאת שמע, מצוות ציצית, ומצוות תפילין.

הלכה למעשה

בפועל, ההלכה דורשת כוונה רק בפסוק הראשון של קריאת שמע בלבד, ואילו בהמשך די בקריאה ללא כוונה.
בתפילת שמונה עשרה, הכוונה מעכבת בברכה הראשונה בלבד מתוך התשע עשרה (וגם בזה כתבו הפוסקים האחרונים שמכיוון שבימינו אין מכוונים - גם מי שלא כיוון בברכה ראשונה אל יחזור ויתפלל, אלא אם כן הוא בטוח בעצמו שהפעם יצליח). ברם יש הסוברים שזה רק באמירת התפילה מתוך הבנת המילים, שבכוונה זו הכוונה אינה מעכבת אלא בברכה ראשונה, אבל יש כוונה נוספת הנדרשת בתפילה, והיא מעכבת בכל התפילה - המודעות של המתפלל לכך שהוא עומד לפני הקב"ה ומדבר אליו, ויש חולקים וסוברים שאין כוונה זו מעכבת.
חז"ל גם הקלו על מי שחוזר ממסע ארוך, שיוכל לא להתפלל במשך שלושה ימים, בגלל שעדיין אינו במצב שיכול לכוון בתפילתו.