google/wiki40b huggingface dataset:
מרק בוניה

מרק בוניה (בצרפתית: Marc Boegner; ‏1881, אפינל  שבצפון-מזרח צרפת - 1970) היה כומר פרוטסטנטי, תאולוג, איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

בוניה התחנך באורליאן ולאחר מכן בפריז. הוא למד משפטים אך הטה את עניינו לדת ובשנת 1905 הוסמך לכמורה. הוא היה ראש הקהילה הכפרית של דרום  שבדרום צרפת. בשנת 1911 מונה למשרת פרופסור לתאולוגיה במוסד דתי בפריז ובשנת 1918 התמנה בתור כומר של קהילה, משרה בה החזיק עד 1952. בשנת 1928 ניהל את טקסי תקופת התענית ברדיו, והתפרסם בציבור הצרפתי. בשנת 1929 היה הנשיא הראשון של הפדרציה הפרוטסטנטית הצרפתית, תפקיד אותו מילא עד 1961.

פעילותו בתקופת השואה

בוניה היה נשיא הכנסייה הפרוטסטנטית בצרפת. עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה, במאי 1940, עמד בוניה בראש ארגון Cimade , ארגון סטודנטים פרוטסטנטים צרפתים, שהיה פעיל במהלך שנות מלחמת העולם השנייה נגד הכובשים הגרמנים. במאי 1941 היה בוניה הראשון שמחה על החוקים האנטישמיים של משטר וישי. 
בקיץ 1941 החל בוניה במגע אישי עם נשיא משטר וישי, המרשל פטן, ראש הממשלה פייר לאוואל והממונה על העניינים היהודיים, קסאבייה ולה. הוא גינה את המדיניות האנטישמית שלהם ופעל לביטול צווים אנטי-יהודיים. בקיץ 1942 מחה בפני לאוואל על גירוש היהודים מפריז ועל גירוש ילדים למזרח בתנאים בלתי אנושיים. בספטמבר 1942 הטיף בוניה לעשרות כמרים להציל יהודים. עקב גישתו האמיצה היה חשוף להתקפות של עיתונים צרפתיים אנטישמיים. 
בשנת 1942 היו בוניה ופייר-מרי גרליה נשיאי כבוד של ארגון ההצלה "ידידות נוצרית" (Amitié Chrétienne). בוניה עודד כמרים וראשי קהילות פרוטסטנטיות לפעול להצלת יהודים. בהשפעתו ניתן מחסה לאלפי יהודים, בעיקר בליון, בלה שמבון-סור-ליניון ובאזורים נרחבים אחרים. יהודים רבים אחרים הוברחו לשווייץ, בעזרת כמרים פרוטסטנטים שפעלו באזורי הגבול, בברכתו ובהשראתו של בוניה. 
בוניה הציל כמאה ילדים יהודיים שברחו מגרמניה ונכלאו במחנה גירס בדרום צרפת. הוא הצליח להוציא את היהודים מהמחנה ולהסתירם כאשר המשטרה הצרפתית עמדה לגרשם לאושוויץ. עוד ארגן בוניה מקומות מסתור למשפחה יהודית במספר ערים בצרפת הכבושה, וזו שרדה במסתורים שונים עד השחרור באוגוסט 1944.

לאחר השואה

בוניה היה פעיל פרוטסטנטי בכיר ומשקיף בוועידת הוותיקן השנייה, במהלכה ניהל דיון תאולוגי עם הקרדינל אוגוסטין באה . הוא פרסם כעשרים ספרים בצרפתית בנושאי אמונה ותאולוגיה.
בשנת 1987 הוכר בוניה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
גיל אגמון

גיל חיים אגמון (נולד ב-17 באוקטובר 1961) הוא בעל השליטה בחברת דלק מערכות רכב.

ביוגרפיה

אגמון נולד בשכונת קריית שמואל בירושלים, הוא בנו של אברהם אגמון שכיהן כמנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל חברת דלק. בוגר הפנימיה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי. ב-1979 התגייס לצה"ל שירת כקצין בחיל השריון ונפצע במלחמת לבנון הראשונה, השתחרר בדרגת סגן-אלוף. בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
החל לעבוד ב-1987 בחברת דלק רכב, שימש כסוכן מכירות, כסמנכ"ל ומנהל השיווק של חברת הבת דלק מוטורס. ב-1998 מונה למנכ"ל דלק מוטורס וב-2003 למנכ"ל דלק רכב. בשנת 2007 נעצר בחשד ששיחד מהנדס תכנון כדי לקבל היתר בניה למרכז הלוגיסטי של חברתו בניר צבי. המשטרה סגרה את התיק אחרי חקירה ממושכת. באוקטובר 2010 רכש 22% מהון המניות של חברת דלק רכב מחברת דלק השקעות בתמורה לסך של כ-1 מיליארד ₪, ובכך הפך להיות בעל השליטה עם 38% מהון המניות. גיל אגמון נמצא ברשימת 70 האנשים העשירים בישראל, של עיתון דה מרקר.
בין נכסי החברה, זיכיון היבוא וההפצה בישראל של יצרניות הרכב מאזדה ופורד ומדצמבר 2011 גם של BMW ומיני.
בנימין נבון

בנימין נבון (נולד ב-1933) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בגרמניה, דובר משרד החוץ וכמפקח הכללי של משרד החוץ.

ביוגרפיה

נבון נולד בצ'רנוביץ שבממלכת רומניה. במלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בגטו. היה חבר בתנועת הנוער של בית"ר. ב-1945 עלה לארץ ישראל, למד בבית הספר הריאלי בחיפה ושירת כקצין בצה"ל. סיים תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה ותואר שני במנהל עסקים. 
ב-1962 החל את שירותו במשרד החוץ. שימש סגן הקונסול בניו יורק וכנספח כלכלי בשגרירות ישראל באיראן, ב-1974 מונה לדובר משרד החוץ, ב--1976 מונה לציר לענייני הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון, וב-1978 מונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס. ב-1986 מונה למפקח הכללי של משרד החוץ. ב-1989 מונה לשגריר ישראל במערב גרמניה ושירת בתפקיד במהלך האיחוד עם גרמניה המזרחית ועד 1993.
הספרייה המרכזית ע"ש אלישר

רקע

עם הקמת הטכניון בשנת 1924, בקמפוס ההיסטורי בשכונת הדר הכרמל, הוקמה ספרייה אשר פיתחה אוספים בתחומי הדעת שנלמדו ונחקרו בטכניון. בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20 עברו מרבית הפקולטות מהקמפוס ההיסטורי לקמפוס חדש בשכונת נווה שאנן ואז הוקמו בבנייני הפקולטות ספריות מחקר קטנות, כדי לקרב את האוסף המחקרי לאנשי הסגל, זאת בנוסף לספרייה המרכזית אשר ריכזה את רכש הספרות, הקיטלוג, המיון ואספקת המאמרים עבור כל הספריות הקטנות בפקולטות. בשנת 1965 עברה הספרייה המרכזית לקמפוס החדש בנווה שאנן, עם הקמת בניין ייעודי לספרייה בלב הקמפוס, על-שם קולונל יחיאל אלישר, אשר תרם את הכספים להקמת הבניין ועל כן הספרייה קרויה על שמו. בתרומות כספיות נוספות שהתקבלו מאלישר הספרייה הורחבה בשנת 1969 ושופצה בשנת 1982.
בניין הספרייה נבנה בסגנון הברוטליזם בתכנונם של האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון והוא כולל אולמות קריאה בשלושה מפלסים וקומת מסד שנועדה לשמש לאחסון הספרים. מרחבי הלימוד באולמות הקריאה כוללים מתחמי לימוד שונים ונמצאים בהם ספרים בשימוש גבוה, כגון ספרי עיון, ספרי לימוד, ספרי יעץ וספרי קריאה. בקומת המסד של הבניין מרוכזים אוספים שנבחרו לשימור ארוך טווח מפאת חשיבותם המחקרית וההיסטורית והיא מהווה ארכיון אוספים היסטורי. בקומה זו נשמרים ספרים שמידת השימוש בהם מועטה, כתבי עת היסטוריים ואוסף התזות. בקומה זו הוקם חדר בקרת אקלים בו נשמרים אוספי הארכיון ההיסטורי של הטכניון, ספרים יקרי ערך, עתיקים ונדירים. קיימים עוד כמה אוספים היסטוריים ייחודיים החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כדוגמת אוסף דוחות מחקר שנכתבו בטכניון, אוסף חוברות לימוד ותרגול שהופקו על ידי אגודת הסטודנטים בטכניון, אוסף פרסומי הטכניון, והאוספים ההיסטוריים של ארכיון אגף בינוי ותחזוקה וארכיון תזמורת הטכניון. במבואת הכניסה לספרייה הוקמה גלריה המציגה תערוכות מתחלפות הקשורות לעולמות התוכן של הטכניון, ובעתיד תיפתח בה גם קפיטריה. על פי נתוני הניטור שהספרייה מבצעת פוקדים את הספרייה כאלפיים איש ביום.
הספרייה המרכזית משמשת כספריית הפקדה לתזות לתואר דוקטורט (PhD), לתואר שני במדעים (MSc), ולתואר דוקטור לרפואה (MD) שנכתבו בטכניון. החל משנת 2006 התזות מופקדות בפורמט אלקטרוני בנוסף לגרסה המודפסת. בשנת 2016 הוחלט על הפקדת גרסה אלקטרונית בלבד. התזות מונגשות בטקסט מלא ברשת הטכניון ובעתיד תתאפשר גישה חופשית גם ברשת האינטרנט.
ועדת הספרייה היא גוף רשמי במינוי סנאט הטכניון. תפקידה לדון ולייעץ להנהלת הטכניון בענייני מדיניות פיתוח הספריות, תקציבים וכח אדם. הוועדה מורכבת מסגן המשנה הבכיר לנשיא, שלושה פרופסורים ומנהלת הספרייה המרכזית.

מנהלי הספרייה לתקופותיה

2019 ואילך: מוטי יגר
2008-2018: דליה דולב
1979-2008: ד"ר נורית רויטברג
1974-1979: רלף סיימון
1973-1974: אהרון קוטין (כממלא מקום)
1971-1972: אברהם ליבוביץ
1970-1971: אהרון קוטין (כממלא מקום)
1955-1970: ד"ר תוניה גלדשטיין
1927-1954 ד"ר רבקה פיינר

תחומי פעילות

הספרייה המרכזית כוללת ארבעה תחומים המהווים את בסיס הפעילות, קובעים את המדיניות ונותנים שירות לכלל מערך הספריות בטכניון.
החדר הסגלגל

החדר הסְגַלְגַּל (באנגלית: Oval Office, כלומר "המשרד הסגלגל") הוא המשרד הרשמי של נשיא ארצות הברית, הממוקם באגף המערבי של הבית הלבן. החדר נקרא כך בשל צורתו ("סגלגל" בעברית פירושו "אובלי", "אליפטי", ואין לבלבלו עם הצבע הסגול). מאחורי שולחן העבודה של הנשיא ישנם שלושה חלונות גדולים הצופים לכיוון דרום, ובקצה הצפוני של החדר ישנו אח.
במבנה המרכזי של הבית הלבן (המשמש למגורי הנשיא ומשפחתו ולאירוח דיפלומטי), ישנם שלושה חדרים סגלגלים אחרים, הממוקמים אחד מתחת לשני ופונים לכיוון דרום (חדר קבלת הפנים הדיפלומטי בקומת הקרקע, החדר הסגלגל הכחול בקומה הראשונה והחדר הסגלגל הצהוב בקומה השנייה). עם זאת, כאשר מציינים את "החדר הסגלגל", הכוונה היא לחדר זה המצוי באגף המערבי ולא לחדרים במבנה המרכזי.
בחדר הסגלגל ישנן ארבע דלתות: הדלת המזרחית, שממנה ניתן לצאת לכיוון גן הוורדים; הדלת המערבית שמובילה אל חדר העבודה הפרטי ומטבחו של הנשיא; הדלת הצפון-מערבית שנפתחת אל המסדרון המרכזי של האגף המערבי והדלת הצפון-מזרחית המובילה אל משרדה של מזכירתו הפרטית של הנשיא.
החדר הסגלגל זכה לחשיפה נרחבת בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", שעוסקת בהתנהלות הממשל האמריקני ובעבודה היום-יומית בבית הלבן.

היסטוריה

החדר הסגלגל נבנה לראשונה בשנת 1909, תקופת כהונתו של הנשיא ויליאם טאפט, ונבנה שוב במראהו הנוכחי בשנת 1934, תקופת כהונתו של הנשיא פרנקלין רוזוולט.
הנשיא טאפט, שיזם את בניית החדר הסגלגל בשנת 1909, סבר שעם בניית החדר הסגלגל הוא יוכל להיות מעורב במעשי היום-יום של הנשיאות שלו יותר ממעורבותם של קודמיו. בשנת 1933, כשרוזוולט נבחר לנשיא, הוא יזם תכנון חדש לחדר הסגלגל; הוא לא אהב את העובדה שבחדר הסגלגל לא היו חלונות. המיקום החדש של החדר הסגלגל, בפינה הדרום-מזרחית של האגף המערבי, אפשרה לנשיא יותר פרטיות, וכך יכול היה הנשיא להיכנס ולצאת מן החדר מבלי שיהיה בטווח הראייה של עובדי האגף המערבי. יתרון זה היה משמעותי בעיני הנשיא רוזוולט, שלא אהב להיראות בפומבי בכיסא גלגלים.
במרוצת השנים החדר הסגלגל הפך לסמלה של הנשיאות האמריקנית. האזרחים האמריקנים נקשרו אל החדר בזכות תמונות מפורסמות וזכורות, כמו תמונת ג'ון קנדי הצעיר, בנו הקטן של הנשיא ג'ון קנדי, ליד שולחן העבודה של אביו, או תמונתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון משוחח בטלפון עם אסטרונאוט שצלח משימה. נאומים לאומה, כמו נאומו של הנשיא רייגן לאחר פיצוץ מעבורת החלל "צ'אלנג'ר", שודרו מהחדר הסגלגל ועל ידי כך הותירו רושם רב על הצופים.
מאז שהחדר נבנה בשנת 1934, רצפתו הוחלפה ארבע פעמים: במקור הרצפה הייתה עשויה משעם, אולם הנשיא אייזנהאואר, שהיה חובב גולף, הרס את הרצפה כשחבט בכדורי גולף. באמצע שנות השישים הורה הנשיא ג'ונסון לרצף את החדר מחדש בריצוף מעץ. בשנת 1982 הורה הנשיא רייגן להחליף את ריצוף החדר בריצוף לבן עשוי מעצי אורן. החדר רוצף שוב באוגוסט 2005, תחת כהונתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, אולם ריצוף זה זהה כמעט לריצוף שנעשה בימי הנשיא רייגן.
עיצוב החדר משתנה לפי טעמו של כל נשיא: הריהוט, השטיח המכסה את רצפת החדר, הווילונות והציורים על הקירות. עד שהשטיח שבחר הנשיא עם כניסתו לתפקיד מוכן, הוא בוחר שטיח ששימש את אחד הנשיאים הקודמים. העיצוב נעשה ברובו על ידי הגברת הראשונה, ורוב המימון לעיצוב החדר הוא מתרומות.
שולחן העבודה של הנשיא ניתן לנשיא ראתרפורד הייז כמתנה מהמלכה ויקטוריה בשנת 1879. הוא נבנה משרידיה של הספינה הבריטית המלכותית "רזולוט", ומאז כהונתו של הנשיא הייז השתמשו בו כל הנשיאים (פרט לג'ונסון, ניקסון ופורד).
מספר אור

מספרי אור ומספרים מושלמים

אור הבחין שלכל מספר שלם כלשהו M, מכפלת הממוצע ההרמוני והממוצע החשבוני של מחלקיו שווה ל-M עצמו. מכאן נובע ש-M הוא מספר אור-הרמוני אם ורק אם הממוצע (החשבוני) של מחלקיו מחלק את M.
אור הראה שכל מספר מושלם הוא גם אור-הרמוני. כדי להיווכח בכך, נשים לב שסכום כל המחלקים של מספר מושלם M הוא בדיוק 2M. לכן, הממוצע (החשבוני) של המחלקים הוא , כאשר ‎ הוא מספר המחלקים של M. לכל M,  הוא מספר אי-זוגי אם ורק אם M הוא מספר ריבועי, מכיוון שאחרת ניתן לזווג לכל מחלק m של M, מחלק שונה ממנו - . אך מספר מושלם אינו יכול להיות מספר ריבועי. הדבר נובע מהצורה הידועה של מספרים מושלמים זוגיים ומהעובדה שלמספרים מושלמים אי-זוגיים (אם הם קיימים) חייב להיות גורם מהצורה , כאשר . לכן, עבור מספר מושלם כלשהו M,  הוא זוגי והממוצע (החשבוני) של המחלקים הוא . לכן, M הוא מספר אור-הרמוני.
אור שיער ש-1 הוא המספר האי-זוגי היחיד שהוא גם אור-הרמוני. אם ההשערה נכונה, פירוש הדבר הוא שלא קיימים מספרים מושלמים אי-זוגיים.

חסמים וחיפושים באמצעות מחשב

W. H. Mills הראה שלכל מספר אור אי-זוגי הגדול מ-1 חייב להיות גורם ראשוני שחזקתו גדולה מ-10⁷, ו-Graeme L. Cohen הראה שלכל מספר כזה יש לפחות שלושה גורמים ראשוניים שונים.
Cohen,‏ Takeshi Goto ואחרים, כולל אור עצמו, החלו להשתמש במחשבים כדי לחפש מספרי אור קטנים. תוצאות החיפושים הללו הם רשימות של כל מספרי אור עד לבערך 2×10⁹, ושל כל מספרי אור שהממוצע ההרמוני של מחלקיהם הוא 300 לכל-היותר.
מרטין קמפבל

חיים וקריירה

קמפבל נולד בהייסטינגס, ניו זילנד. הוא ביים שני סרטי ג'יימס בונד: גולדן איי משנת 1995, בכיכובו של פירס ברוסנן, וקזינו רויאל משנת 2006, בכיכובו של דניאל קרייג, והיה במאי בונד הראשון מאז ג'ון גלן שביים יותר מסרט אחד בסדרה, כמו גם הבמאי המבוגר ביותר בהיסטוריה של הסדרה, בהיותו בן 61, ובכך שבר את שיאו הקודם של לואיס גילברט, שביים את מונרייקר בגיל 59). הוא גם ביים שני סרטים בסדרה זורו: המסכה של זורו (1998) והאגדה של זורו (2005), בשניהם מככבים אנטוניו בנדרס וקתרין זיטה-ג'ונס. 
בטלוויזיה קמפבל פיקח על כמה מפרקי הפעולה הפעלתניים ביותר בסדרת טלוויזיה "המקצוענים" (1977 – 1983), אולם עבודתו הידועה ביותר היא סדרת הדרמה הטלוויזיונית Edge of Darkness של רשת BBC משנת 1985, שעליה הוא זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ב-1986. קמפבל גם ביים את הרימייק של Edge of Darkness, בכיכובם של מל גיבסון וריי וינסטון, שיצא לבתי הקולנוע ב-2010. ב-2009 נמסר שקמפבל יביים את העיבוד של DC קומיקס לגיבור העל גרין לנטרן.‏
ב-2010 ביים את המותחן על סף תהום בכיכובם של מל גיבסון וריי ווינסטון, כשגיבסון מגלם חוקר מקרי רצח, המנסה לפענח את מות בתו וחושף שחיתות ממשלתית הקשורה למותה.
בירשטונאס

היסטוריה

העיר מתאפיינת במעיינות המינרליים וביערות שסביבה, כבר בימי הביניים היה במקום ארמון קיט וציד של נסיכי ליטא. באמצע המאה ה-19 פיתחו בעלי האחוזות באזור את העיר כמקום מרפא. גרו בבירשטונאס יהודים בודדים ובמשך כמה שנים במפנה המאה ה-19 נאסרה ישיבת יהודים במקום.
ריק ארונברג

ביוגרפיה

בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בשנת 1985, זכה ארונברג ב-4 מדליות זהב ובתואר השחיין המצטיין של המכביה. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.71 דקות, לפני שגב פורת מישראל (1:55.23 דקות) ופול פיש מארצות הברית (1:55.31 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 4:00.63 דקות, לפני דניאל יזרעאל מארצות הברית (4:03.16 דקות) ושגב פורת (4:03.37 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 15:55.39 דקות, לפני ג'פרי קובין מארצות הברית (16:03.78 דקות) ודניאל יזרעאל ובשמחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 7:43.17 דקות, לפני ישראל (7:50.61 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בשנת 1989, זכה ארונברג ב-5 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 1:52.51 דקות, לפני ג'ון ויטצ'ל מארצות הברית (1:53.68 דקות) ויואב ברוק מישראל (1:54.78 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 3:55.64 דקות, לפני רז דר מישראל (4:00.54 דקות) ושגב פורת מישראל (4:01.97 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 15:37.66 דקות, לפני רז דר (16:11.87 דקות ) וג'ון ויטצ'ל (16:22.50 דקות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 3:28.27 דקות, לפני ישראל (3:31.05 דקות) וקנדה (3:42.64 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא מביה חדש של 7:36.57 דקות, לפני ישראל (7:39.99 דקות) וקנדה (8:17.29 דקות).
שירות בתי הסוהר הממלכתי של אוקראינה

היסטוריה

השירות הוקם בשנת 1996  כיורש לגוף הכליאה הסובייטי, מינהל בתי הסוהר הראשי וקיבל את השם המחלקה הממלכתית לענייני כליאה של משרד הפנים.
בשנת 2010 אורגן מחדש ובשנת 2016 הועבר לאחריות משרד המשפטים ומוזג אל תוכו ובשנת 2017 אומנם הוענקו לו סמכויות חקירה עצמאיות, אך נושל מעמדו כגוף עצמי.
מיתולוגיה גרמאנית

מיתולוגיה גרמאנית הוא מושג כולל לכל המיתוסים המקושרים לפגניזם הגרמאני, הכולל בתוכו את המיתולוגיה הנורדית, המיתולוגיה האנגלו-סקסית, וגרסאות אחרות של המיתולוגיה של השבטים הגרמאניים. בסופו של דבר, המיתולוגיה הגרמאנית נבעה מהמיתולוגיה ההודו-אירופית, הידועה גם בכינויה "מיתולוגיה הודו-גרמאנית".
הגרמאנים האמינו במספר רב של אלים, שמשכנם נקבע על–ידיהם במקומות מקודשים כמו חורשות מקודשות, מעינות, אבנים ועצים. מקדשים פרימיטיביים שבהם פסילי עץ או מתכת התקיימו גם כן, בעיקר בתקופות מאוחרות יותר. האלים כובדו בחגיגות פולחן בתקופות מסוימות בשנה או אחרי ניצחונות גדולים. בחגיגות הוקרבו בעלי חיים ולעיתים, לפי טקיטוס, גם בני–אדם.
האלים העיקריים של הגרמאנים היו אלי הואניר ניורד (Njördr), פרייר (Freyr) ופריה (Freyja); לצידם היו האייסיר—מקבץ אלי הצפון—שכלל בראש ובראשונה את אודין, ת'ור וטיר (Tiwaz) שכונה גם Ziu ו-Tyr.
קרולין גליק

ביוגרפיה

גליק נולדה ביוסטון גדלה בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית. בוגרת אוניברסיטת קולומביה במדע המדינה. עלתה לישראל בשנת 1991.

שירות צבאי

גליק התנדבה לשירות בצה"ל ושירתה כקצינה בפרקליטות הצבאית במהלך האינתיפאדה הראשונה. ב-1993 הייתה שותפה לכתיבת ספר באנגלית בהוצאת צה"ל, בשם "ישראל, האינתיפאדה ושלטון החוק". בין השנים 1996-1994 שירתה בלשכת מתאם פעולות הממשלה ביהודה, שומרון וחבל עזה. גליק כיהנה כמרכזת המשא ומתן עם אש"ף בנושאים אזרחיים ובתוך כך הייתה לחברה קבועה בצוות המשא ומתן הישראלי בשנים אלו.
לאחר שחרורה, הצטרפה ללשכת ראש ממשלת ישראל, שם שימשה כעוזרת היועץ המדיני לראש הממשלה, בנימין נתניהו.

פעילות תקשורתית וציבורית

בין השנים 2000-1998 למדה לתואר שני במדיניות ציבורית וביטחון בינלאומי בבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרוורד. בשנת 2000 חזרה לארץ ושימשה ככתבת בעיתון "מקור ראשון". כמו כן שימשה סגנית עורך ראשי ב"ג'רוזלם פוסט".
בשנת 2003 התלוותה לכוחות המזוינים של ארצות הברית (יחידות חיל רגלים) במהלך הפלישה האמריקנית לעיראק. היא דיווחה על המלחמה מהקו הקדמי עבור הג'רוזלם פוסט, מעריב, Chicago Sun-Times, וערוץ 2. כתבותיה התפרסמו בבוסטון גלוב, ב-The Washington Times וב-Wall Street Journal.
שימשה כחוקרת שותפה במסגרת המרכז לחקר תורת המערכה בצה"ל.
בשנת 2008 הקימה במימון המרכז למדיניות ביטחון אתר אינטרנט בשם "לאטמה", המבקר באמצעות סאטירה את התקשורת בישראל.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה "The Israeli Solution: A One-State Plan for Peace in the Middle East."
מהדורה עברית של הספר, תחת השם "סיפוח עכשיו", יצאה לאור בתחילת 2015. בספר זה מעלה גליק טיעונים בעד פתרון מדינה אחת לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בתחילת 2019 הצטרפה למפלגת הימין החדש בראשות נפתלי בנט ואיילת שקד ושובצה במקום השישי ברשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. בחודש ספטמבר של אותה שנה מערכת עיתון ישראל היום הודיעה שגליק תחל לכתוב טור קבוע ב"ישראל השבוע", מוסף האקטואליה בגליון יום השישי של העיתון.

פרסים

גליק היא כלת פרס "עט הזהב" לעיתונות לשנת 2003, מטעם ארגון האמריקאים והקנדים בישראל, וכלת הפרס לעיתונות ע"ש בן הכט לשנת 2005, מטעם ארגון ציוני אמריקה. בשנת 2005 זכתה גליק בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' של "האגודה לזכות הציבור לדעת" "בזכות חתירתה להשגת תקשורת מקצועית והוגנת ובזכות ביקורתה הנוקבת את מערכות התקשורת הגדולות במדינה". קיבלה את פרס "שומר ציון" מטעם אוניברסיטת בר-אילן בשנת 2009.
בשנת 2016 זכתה בפרס מוסקוביץ לציונות.

חיים פרטיים

נשואה לשמעון ואם לשניים. מתגוררת באפרת.
רוברט פיירפאקס

חייו

פיירפאקס נולד בדיפינג גייט, לינקולנשייר. הוא נהנה מחסותה של הדמות החשובה ביותר בתחום התרבות בחצרו של הנרי השביעי, אם המלך ליידי מרגרט בופורט. במהלך השנים כיהן בתפקידים רשמיים שונים מטעם החצר. בשנים 1498 עד 1502 היה נגן העוגב ואחראי על המוזיקה במנזר סנט אלבנס. פיירפאקס למד באוניברסיטת קיימברידג' וקיבל תואר ראשון במוזיקה בשנת 1501 ותואר שני בשנת 1504. בשנת 1511 קיבל דוקטורט במוזיקה מאוניברסיטת אוקספורד.
משנת 1516, במשך ארבע שנים רצופות, הגיש פיירפאקס למלך הנרי השמיני קבצים של יצירותיו ועל כך קיבל תגמולים כספיים. בשנת 1520 הנהיג את הקאפלה המלכותית בביקור ממלכתי בצרפת. 
רוברט פיירפאקס מת בשנת 1521, אולי בסנט אלבנס, שם נקבר.

יצירות והשפעה

מיצירותיו של פיירפאקס שרדו שש מיסות, שני מגניפיקאטים, שלושה-עשר מוטטים, שירים בתשעה קולות ושתי יצירות אינסטרומנטאליות. המיסות שלו כוללות את ה"תרגיל" שהגיש כעבודת הדוקטורט שלו, המיסה Oh quam glorifica. אחת המיסות, Regali ex progenie, הועתקה בקולג' המלכותי למוזיקה בקיימברידג' ושלוש מיסות (Salve regina,‏Regali Magnificat ומיסה לא גמורה, Ave lumen gratiae נמצאות ב"ספר המקהלה של אטון". אחת המיסות שלו, O bone Jesu, שנכתבה בהזמנת ליידי מרגרט בופורט, נחשבת למיסה הפרודית הראשונה.
פיירפאקס תואר כדמות ראשונה במעלה בממסד המוזיקלי של זמנו וכמלחין נערץ בדורו. ליצירתו הייתה השפעה רבה על מלחינים מאוחרים יותר, בהם ג'ון טאוורנר ותומאס טאליס.
אנטקפון

תופעות לוואי

תופעת הלוואי השכיחה ביותר היא דיסקינזיה (תנועות לא רצוניות). זוהי בעצם תופעת לוואי של לבודופה, שפעילותה מוגברת בעקבות פעילות התרופה. תופעת לוואי זו מתרחשת בעיקר עם תחילת נטילת התרופה. תופעות לוואי נפוצות אחרות הן בעיות במערכת העיכול, כמו בחילות, כאבי בטן ושלשול. התרופה יכולה לגרום לצבעו של השתן להפוך לחום-אדמדם. זוהי תופעת לוואי לא מזיקה ושלא מהווה סיבה לדאגה. במחקרים שונים דיווחו חלק מהאנשים על יובש בפה.
מארי לואיז קוליירו פרקה

ביוגרפיה

מארי לואיז קוליירו נולדה בשנת 1958 בעיירה אורמי  במלטה. הצטיינה בלימודיה בתיכון, והחלה ללמוד באוניברסיטת מלטה בגיל 16. סיימה תואר ראשון במשפטים ומדעי האדם, ולאחר מכן הוסמכה כנוטריון.
עם סיום לימודיה החלה בפעילות פוליטית במפלגת הלייבור של מלטה. לאחר מספר שנים בהנהלת המפלגה היא נבחרה לתפקיד המזכיר הכללי, בו כיהנה בין 1982 ל-1991. לאחר סיום תפקיד זה מילאה תפקידים אחרים במפלגה, בהם נשיאת אגף הנשים ועורכת ביטאון המפלגה.
הייתה חברת הפרלמנט של מלטה בין 1998 ל-2014, ועסקה בעיקר בנושאים חברתיים, רווחה, בריאות ותיירות.
בשנים 2013-2014 הייתה שרה לענייני משפחה וסולידריות חברתית. בתפקיד זה קידמה נושאים רבים, בהם הסדרת פנסיה לעובדי ציבור, קידום חוקים להגנת ילדים ובני נוער, הקמת מרכז לטיפול בנפגעי אלימות מינית, ותוכנית רב-שנתית לצמצום ממדי העוני במלטה.
פרקה מתנגדת לגירושים. מלטה הייתה עד שנת 2011 אחת המדינות היחידות בעולם בהן גירושים אסורים על פי החוק (האחרות הן קריית הוותיקן והפיליפינים). בשנת 2011 נערך משאל עם בנושא זה  ו-53% מהמצביעים היו בעד הסדרת הגירושים בחוק. בסוף 2011 עבר חוק הגירושים בפרלמנט של מלטה, והגירושים הפכו להליך חוקי. פרקה התנגדה לגירושים בזמן שנערך משאל העם, וקיבלה בשל כך איומים על חייה ועל משפחתה. כאשר עלה החוק להצבעה בפרלמנט, נעדרה מההצבעה.
ב-1 במרץ 2014 נבחרה לנשיאת מלטה, במקום ג'ורג' אבלה.
מארי לואיז קוליירו פרקה היא הנשיאה השנייה של מלטה, לאחר אגתה ברברה  שהייתה נשיאה משנת 1982 עד 1987. היא נבחרה לנשיאות בגיל 55, האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד נשיא מלטה.
נשואה לאדגר פרקה. לזוג בת בשם אנג'י.
בספטמבר 2016 הייתה בין המשתתפים בהלוויית שמעון פרס.
משה רפס

משה רפס (1883 וילנה - 1942 גולאג) היה פוליטיקאי יהודי סובייטי ופעיל הבונד ויבסקציה. היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ-1919. הוא היה עורך של מספר עיתונים יידיים.

קורות חיים

רפס נולד בווילנה, אביו היה סוחר יין. הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בתלמוד תורה ולאחר מכן בבית ספר יסודי רוסי. הוא הצטרף אל הבונד עוד בהיותו נער. לראשונה הוא נעצר ב-1903 ושהה בבית הסוהר חצי שנה ושוחרר בערבות של אלף רובל. בין 1906–1913 הוא עסק בתעמולה בין פועלים יהודיים של הומל ווילנה. ב-1905 הוא השתתף בוועידה החמישית של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בלונדון, ב-1910 בוועידה השמינית של בונד בלביב. שנתיים מאוחר יותר בוועידה התשיעית הוא נבחר למועצה המרכזית של בונד. באפריל 1911 הוא היה נציגה של וילנה בוועידתה של חברת מרבי השכלה שם קידם את יידיש כשפת ההוראה בבתי ספר יהודיים עממיים.
הוא נעצר שוב ב-1913 ונשלח לצפון, אך הצליח להימלט והגיע לסנקט-פטרבורג, שם המשיך את פעילותו המפלגתית תחת שם העת ל. וייסנברג. בזמן מלחמת העולם הראשונה היה חלק מקבוצת סוציאל-דמוקרטים שרצו בניצחונה של רוסיה במלחמה, יחד עם הנריק ארליך הם היו חברי מועצה צבאית-תעשייתית שנוצרה לצורך הספקת צרכים צבאיים. בינואר 1916 הוא עמד בראש משלחת בונד בוועידה של אורט. באמצע 1916 הוא נאסר ושוחרר רק לאחר מהפכת 1917. הוא היה נציגה של בונד באספה המכוננת הרוסית. הוא היה אחד המארגנים של הוועדה הכלל-ארצית של יהדות רוסיה. הוא נשלח על ידי הבונד לקייב כדי לעמוד בראש נציגות התנועה במקום, כנציג התנועה הוא היה חבר הממשלה האוקראינית. הוא תמך בהתנגדות כנגד בולשביקים, אך עם הזמן הפך לאחד מתומכיה של התנועה ונכנס לוויכוחים עם מנשביקים וגרם לפיצול בבונד וב-1 במרץ 1919 הכריז על הקמתו של קאמבונד. באותה שנה הוקם קאמפארבאנד ורפס עמד בראשו, כמו כן הוא החל לעסוק בתעמולה כנגד ארגונים יהודיים אחרים והאשים אותם בציונות ולאומנות. הוא עמד בראש ארגון החיסול של אותם ארגונים יהודיים. באוגוסט 1919 קאמפארבאנד הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה. הוא השתתף בוועידה השלישית של יבסקציה, מצד אחד הוא התנגד מחיסולה המידית של יבסקציה, כיוון שהיא משחקת תפקיד חשוב ברחוב היהודי, אך מצד שני הוא התנגד גם מהפיכת היבסקציה לארגון אוטונומי, לדעתו הארגון חייב להיות יותר מעורב במפלגה הכלל-ארצית. לאחר מכן רפס נטש כל פעילות יהודית.
ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הוא נשלח לווילנה כדי שם פיקח על פינוי חברי מפלגה וממשלה מהעיר. יותר מאוחר הוא עבד בשירות החוץ של ברית המועצות ובין השנים 1926–1927 הוא עבד בסין. בין השנים 1927 - 1928 הוא ניהל את המחלקה הבינלאומית של הסוכנות הטלגרף הרוסית. לאחר מכן עבד בתעשיית הקולנוע הסובייטית. רפס היה חבר מערכת וערך מספר כתבי עת ועיתונים ביידיש, כמו כן הוא כתב מספר ספרים, בין היתר כתב ספר על תולדות בונד שיצא לאור בקייב בחמישה כרכים בשנת 1929.
במאי 1938 הוא נעצר ונשפט לעשר שנים ב-1940 ונפטר בגולאג ב-1942.
ויטאלה מיקלה הראשון

ויטאלה מיקלה הראשון (באיטלקית: Vitale I Michele; נפטר בשנת 1102) היה הדוכס ה-33 של ונציה. ויטאלה כיהן כדוג'ה ממותו של קודמו, ויטאלה פאליירו בשנת 1095 ועד פטירתו.
ויטאלה היה לבן לאחת מ-12 משפחות האצולה של ונציה (שכונו "משפחות המבשרים". הוא נישא לפיליצ'יה קורנארו.
כאשר האפיפיור אורבנוס השני קרא לפתיחה במסע הצלב הראשון, לא תמכו ויטאלה (וונציה) במסע הצלב.
רק כאשר יצאו גוטפריד מבויון, ואחיו בלדווין מדרום איטליה באוגוסט 1096 בראש צבא שמנה 120 ספינות ו-40,000 לוחמים הבין ויטאלה את החשיבות הכלכלית של המלחמה, ואת היתרונות של ונציה בהצטרפות אליה. ביולי 1099 יצאו 207 ספינות מוונציה לתמוך בלוחמים. ויטאלה מינה את בנו, ויטאהל ג'ובאני, ואת בישוף קסטלו אנריקו קונטאריני כמפקדי הצי, בדצמבר 1099, בקרב שנערך ברודוס הביס הצי הוונציאני את הספינות המוסלמיות. באביב 1100 יצא הצי לעבר ארץ הקודש. באותה עת, ספינות מוסלמיות מנעו העברת אספקה ללוחמים הצלבנים, וגודריפד מבויון נשא ונתן עם הוונציאנים לצורך קבלת אספקה והעברת לוחמים, ובתמורה הובטח לוונציה רובע בערי החוף של ארץ ישראל בו הם לא יהיו נתונים למיסים ולמכסים המקומיים.
בשנת 1101 ויטאלה סייע למתילדה מטוסקנה ברכישת פרארה, ובתמורה זכה לזכויות סחר עבור וונציה בטוסקנה.
ויטאלה נפטר באביב 1102 ונקבר בבזיליקת סן מרקו.