google/wiki40b huggingface dataset:
שאראף רשידוב

שאראף רשידוב (באוזבקית: Sharof Rashidovich Rashidov‏; 6 בנובמבר 1917 – 31 באוקטובר 1983, טשקנט) היה מדינאי סובייטי, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית האוזבקית בשנים 1959-1983 (האישיות הממסדית הבכירה באוזבקיסטן הסובייטית). על תרומתו זכה 10 פעמים בעיטור לנין, פעמיים בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי, ובעיטורים נוספים.

תחילת הקריירה

רשידוב נולד בעיירה ז'יזאק (90 ק"מ מסמרקנד) למשפחת איכרים ממוצא אוזבקי. בשנת 1935 הוא סיים בית ספר למורים והחל ללמד בבית הספר בעיר בו נולד. בשנת 1937 הוא עבר לסמרקנד והחל לעבוד בעיתון מקומי תחילה כמזכיר ואחר כך כעורך. במקביל לעבודה בעיתון, השלים רשידוב לימודים באוניברסיטה של טשקנט. 
בשנת 1941 הוא גויס לצבא האדום ונפצע בקרבות מלחמת העולם השנייה. לאחר החלמה מפציעה חזר רשידוב לסמרקנד. בשנת 1944 החל בקריירה מפלגתית ומונה למזכיר סניף מפלגתי בסמרקנד.

רשידוב כסופר

הספר הראשון של רשידוב יצא לאור בשנת 1945. בשנת 1951 הוא פרסם ספר ראשון בטרילוגיה על האירועים השונים באוזבקיסטן הסובייטית. הספר השלישי בסדרה זו פורסם בשנת 1971. בנוסף לכך הוא פרסם מספר ספרים נוספים. בשנת 1969 על בסיס אחד מספריו צולם סרט קולנוע. בשנים 1979-1980 יצאה לאור אוסף יצירות של רשידוב ב-5 כרכים.

רשידוב כפוליטיקאי

בשנת 1950 רשידוב עבר לטשקנט ומונה לתפקיד יושב ראש הסובייט העליון של הרפובליקה. הוא כיהן בתפקיד זה במשך תשע שנים. בשנת 1959 הוא קודם לתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של אוזבקיסטן הסובייטית. במציאות הסובייטית זה התפקיד הבכיר ברפובליקה. רשידוב ניהל את הרפובליקה עד מותו בשנת 1983.
במהלך כהונתו אוזבקיסטן הסובייטית התפתחה מאוד, נבנו ערים חדשות, מפעלי תעשייה רבים והוקמו מוסדות תרבות. בשנת 1966 העיר טשקנט עברה רעידת אדמה קשה. רשידוב פעל רבות לשיקום העיר.
עם הגעת יורי אנדרופוב לשלטון היחסים בין רשידוב לבין מוסקבה עברו משבר קשה. אנדרופוב רמז לרשידוב שהוא מצפה ממנו להתפטר, אך רשידוב העדיף להישאר בתפקיד. לטשקנט הגיעה ממוסקבה צוות חוקרים שהחלו לחקור שחיתות שלטונית ובמיוחד דיווחים על איסוף כותנה (פרשת הכותנה). עד מהרה נמצאו ראיות לכאורה על שחיתות בקנה מידה ארצי והיו גם ראיות שקשרו את רשידוב לנושא. ב-31 באוקטובר 1983 רשידוב נפטר. הוא נטמן במרכז העיר והיה מתוכנן להקים במקום מאוזולאום שיהיה מקום עליה לרגל של תושבי הרפובליקה.
בקיץ 1984 לטשקנט הגיע משלחת רמת דרג ובראשו יגור ליגצ'וב, מראשי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בכינוס מפלגתי שבמהלכו היה צריך לבחור יורש לרשידוב, כול הנאומים התרכזו בגינוי של רשידוב והוא הואשם בשחיתות, אי-קידום אנשים ראויים וכו'. בהתאם להחלטת הכינוס הוצאה גופת רשידוב ממקום קבורתה במרכז העיר והועברה לבית העלמין. בעקבות הטיהורים שנערכו לאחר הכינוס, כל ראשי הממסד המפלגתי והשלטוני של הרפובליקה הוחלפו וחלקם נשפט.
בשנת 1991, לאחר שאוזבקיסטן זכתה בעצמאות, שוחררו כל הנאשמים שהיו במעצר ושמו של רשידוב נוקה. בעיני השלטון הנוכחי רשידוב נחשב למנהיג מקומי שקידם את הרפובליקה תוך עמידה בלחצים משלטון המרכזי שבמוסקבה.
אורי רדליך

ביוגרפיה

רדליך גדל בקיבוץ שער העמקים והתאמן בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.

1964

באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר 1964 זכה רדליך בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.9 דקות, אחרי משה גרטל (59.5 שניות) ועמית לובן, חבריו לאגודה ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:00.4 דקות, אחרי משה גרטל (4:39.3 דקות) ועמית לובן (4:59.1 דקות).

1965

בתחרויות השחייה של מכביה ה-7 שנערכו בבריכת "גלית" ביד אליהו בתל אביב באוגוסט 1965 זכה רדליך במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם עמית לובן, גרשון שפע ומשה גרטל בשיא ישראלי חדש של 3:58.7 דקות, אחרי ארצות הברית (3:48.3 דקות) ולפני אוסטרליה (4:00.3 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.7 שניות, אחרי 3 שחיינים אמריקאיים והיה השחיין הישראלי הראשון במשחה זה. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכה רדליך במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.5 שניות, אחרי אברהם מלמד (58.9 שניות) ומשה גרטל (59.3 שניות), כולם מהפועל גוש זבולון.
בעקבות הסיפורים הקסומים

עלילה

פרקי הסדרה בנויים כסיפור בתוך סיפור. בסיפור המסגרת, הסבא (אברהם מור, יוסי גרבר) מספר לנכד יוני (איתי שגב) סיפור במיטה ויוני מדמיין אותו. הסיפור המרכזי של כל פרק הוא עיבוד מודרני של פיני עדן לספר מפורסם, כגון חיית החושך, מעשיות האחים גרים ואגדות חז"ל.
פסיכואנליזה בין-אישית

פסיכואנליזה בין-אישית היא אחד הזרמים בגישת הטיפול הפסיכואנליטית, זרם המדגיש את תחום האינטראקציה הבין-אישית בין אנשים, ובכלל זה בין מטפל ומטופל. הגישה נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-20, על ידי הפסיכיאטר האמריקאי הארי סטאק סאליבן, שטען כי ניתוח פרטים ביחסים הבין-אישיים של המטופל עם אחרים יכול להביא לתובנות על קשיים רגשיים והפרעות נפשיות, כולל הגורמים להן ודרכי הטיפול המתאימות. בהמשך פותחה הגישה, וכיום משתמשים פסיכותרפיסטים רבים ברעיונות שונים שלה, כגון תיאור מפורט של החוויה הטיפולית, הדדיות התהליך הבין-אישי המתרחש בה, ומידת החשיפה העצמית של המטפל במהלך הטיפול.

היסטוריה

סאליבן, כאחד מאנשי הזרם הנאו-פרוידיאני, התנגד לתאוריית הדחף של זיגמונד פרויד ותלמידיו. בעקבות עבודתו עם מטופלים סכיזופרנים בבית חולים פסיכיאטרי בוושינגטון, בשנות ה-20 של המאה ה-20, גילה כי באמצעות יצירת קשר ואמון איתם ויחסי העברה טיפוליים, הצליח להביא לשיפור במצבם.
סאליבן המשיך ופיתח את הגישה עד מותו ב-1949. חלק מעבודתו ביצע בשיתוף עם פרידה פרום-רייכמן (גרושתו של הפסיכואנליטיקאי אריך פרום).

ביקורת

הגישה ספגה גם ביקורת מצד חוקרים ומטפלים. בעיקר נטען כי המושגים שטבע סאליבן הם נאולוגיזם מסורבל, ולמעשה הם לא מחדשים כמעט דבר מעבר למושגים שכבר היו קיימים בתאוריות פסיכואנליטיות שונות. תרומתו של סאליבן מוכרת כיום בעיקר בכך שנקט בגישה אינטרדיסציפלינרית ושילב מגוון רעיונות מתחום הפסיכולוגיה החברתית והטיפול הקליני.
ניקולאי דולז'אל

ניקולאי דולז'אל (ברוסית: Николай Антонович Доллежаль ;‏ 15 באוקטובר (הלוח היוליאני, 19 באוקטובר הלוח הגרגוריאני) 1899 – 29 בנובמבר 2000) היה מתכנן כורים גרעיניים סובייטי. במהלך עבודתו הוא היה אחראי על התכנון של מירב הכורים של ברית המועצות. על פעילותו הוענקו לו עיטור לנין (6 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), פרס לנין ו-5 פעמים פרס ברית המועצות.

חייו

דולז'אל נולד בכפר בקרבת זפורוז'יה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה של מודד קרקעות. בשנת 1912 עברה המשפחה להתגורר בעיירה במחוז מוסקבה. בשנת 1923 סיים דולז'אל את לימודיו בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה והוסמך כמהנדס מכונות. לאחר עבודה של מספר שנים במשרדי תכנון הוא נשלח בשנת 1929 להשתלמות באירופה. עם חזרתו בשנת 1930 הוא נעצר בהקשר למשפט מפלגת התעשייה אך שוחרר לאחר כשנה וחצי ללא אישום. דולז'אל המשיך לעבוד בתחום התכנון.
בשנת 1943 הועמד דולז'אל בראש משרד לתכנון מכונות לתעשייה כימית. החל משנת 1946 היה המשרד קשור לפיתוח פצצה גרעינית. בראשות דולז'אל פותחו הכורים הגרעינים הראשונים של ברית המועצות ששימשו לייצור פלוטוניום. לאחר הניסוי הראשון של פצצה גרעינית RDS-1 בברית המועצות החל דולז'אל לפתח כורים המתאימים להתקנה על ספינות. 
בשנת 1952 הועמד דולז'אל בראש מכון לתכנון כורים גרעינים. בשנת 1954 סיים המכון את הפיתוח הראשון אך כאשר התברר שהכור לא מתאים לשימוש בצי הוא הועבר לשימוש בתחנת כוח גרעינית הראשונה שנבנתה בברית המועצות. בהמשך הוא תכנן כור ששימש צוללות גרעיניות. בשנת 1958 הסתיימו פיתוח ובנייה של כור גרעיני לייצור פלוטוניום וחשמל. בשנת 1964 הופעלה תחנת כוח גרעינית גדולה סובייטית ראשונה והיא צוידה בכור מתכנון של דולז'אל. ברוב הפרויקטים שיתף דולז'אל פעולה עם מכון קורצ'טוב שבראשו עמד אנטולי אלכסנדרוב.
בשנת 1961 הקים דולז'אל קתדרה "מכונות אנרגיה" בבית הספר הגבוה להנדסה במוסקבה. קתדרה זו הכינה מהנדסים לתכנון כורים. דולז'אל עמד בראש הקתדרה במשך 25 שנים.
בשנת 1962 התקבל דולז'אל כחבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
חלק ממומחי גרעין בברית המועצות האשימו את דולז'אל באחריות על אסון צ'רנוביל. הוא אומנם לא הואשם באופן רשמי אך בשנת 1986 עזב את התפקיד של מנהל מכון לתכנון כורים בראשו עמד מעל ל-30 שנים.
בשנת 1998, בגיל 99, פרסם דולז'אל מאמר מדעי בתחום מתמטיקה.
תחמוצת ברזל

תחמוצת ברזל היא תרכובת כימית המורכבת מברזל וחמצן. בסך הכל מוכרות 16 תחמוצות ברזל והידרוקסידים.
תחמוצות ברזל נפוצות בטבע, ומשמשת בתפקיד חשוב בתהליכים גאולוגים וביולוגים רבים, ונמצאות בשימוש נרחב בבני האדם. לדוגמה בעפרת ברזל, פיגמנט, זרז, תרמיט והמוגלובין. חלודה נוצרת מתחמוצת ברזל (III). תחמוצות ברזל משמשות כפיגמנט זול, עמיד כציפוי ובבטון צבעוני. הצבעים הזמינים הם לרוב בטווח של צהוב, כתום, אדום, חום ושחור. כאשר משתמשים בתחמוצות ברזל כצבע מאכל, הן מיוצגות באמצעות E172.
טביעה (כלי שיט)

טביעת כלי שיט היא מצב בו כלי שיט שוקע אל מתחת לפני הים, עקב תאונה, טעינת יתר או חדירת מים. לעיתים מתבצעת הטבעה מכוונת של כלי שיט כדי שישמש בסיס לשונית אלמוגים מלאכותית. גם בכלי שיט צבאיים ייתכנו מצבים בהם הצוות מטביע בכוונה את ספינתו, על מנת למנוע את נפילתה בידי האויב.
על פי חוק ארכימדס, כאשר משקל הגוף גדול ממשקל המים אותו הוא דוחה, הגוף ישקע. הדבר נכון בעיקר בכלי שיט בהם נפח כלי השיט אינו משתנה אך המשקל גדל עקב טעינת יתר או חדירת מים.
אם כלי השיט טבע במים רדודים, ניתן לפעמים לתקן את הבעיה, להציף מחדש את כלי השיט ולהשמיש אותו מחדש.

נשים וילדים תחילה

הנוהג כי "נשים וילדים תחילה" נודע לאחר טביעת הספינה אה"מ בירקנהד בשנת 1852 כשעל סיפונה כ-643 אנשים בהם 20 נשים וילדים. כאשר הספינה החלה לטבוע הכריז רב החובל "כל אדם לעצמו" אך אחד הקצינים בשם אלכסנדר סיטון, שלף את חרבו ואיים לפגוע במי שירד לסירות ההצלה לפני הילדים והנשים.
450 אנשים טבעו באסון, אך בזכות גבורתו של הקצין לא נהרגו באסון אף אחד מהנשים והילדים. הסלע לידו טבעה הספינה נקרא מאז סלע בירקנהד (Birkenhead Rock) ועל המצבה חקוקות המילים שהפכו מאז למסורת "Women and children first" - נשים וילדים תחילה. למרות קיומו של האתוס, ניתוח סיסטמטי של אסונות ים מראה כי הנוהג 'כל אדם לעצמו' גובר על הנוהג 'נשים וילדים תחילה'.

עכברים נוטשים את הספינה הטובעת

אחד המיתוסים הקדומים ביותר עוסק בעכברים אשר נוטשים ספינה שעומדת לטבוע. הגם שמדובר במיתוס, יש באמונה זו גרעין של אמת. בעבר (וגם כיום), היו עכברים רבים בכל ספינה. כאשר החלו לחדור מים לספינה ובכך לגרום לטביעתה, היו העכברים הראשונים להבחין בזאת כיוון שהם חיו בתחתית כלי השיט. עקב הצפת מרחב המחיה שלהם, יצאו העכברים אל הסיפונים העליונים, ומכאן המיתוס על עכברים הנוטשים ספינה טובעת.
ז'אן פיגל

ז'אן פיגל (סלובקית: Ján Figeľ; נולד ב-20 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי סלובקי, שכיהן כנציב לענייני חינוך, אימון, תרבות ושפות בנציבות האירופית ובתפקידים נוספים בנציבות. החל משנת 2010 הוא סגן ראש ממשלת סלובקיה ושר התחבורה, הבינוי ופיתוח אזורי.

תולדות חייו

פיגל נולד בעיר וורנוב נאד טופלו (סלובקית: Vranov nad Topľou) שבמזרח סלובקיה. הוא למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של קושיצה, בין השנים 1978-1983. עם סיום לימודיו הוא עבד במחקר ופיתוח בחברת ZPA Prešov, בעיר פרשוב.
בשנת 1990 הוא הצטרף למפלגה הסלובקית "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (סלובקית: Kresťanskodemokratické hnutie, ר"ת: KDH) ובשנת 1992 נבחר לאספה הלאומית של הרפובליקה הסלובקית, שם שימש חבר בוועדה ליחסי חוץ. בשנת 1993 מונה לחבר במשלחת הסלובקית למועצת אירופה.
בשנת 1998 פיגל עזב את משרתו הפרלמנטרית ומונה למזכיר המדינה במשרד החוץ. שלא כמו רוב חבריו בנציבות האירופית, פיגל לא הפך חבר קבינט, אולם ניהל את המשא ומתן להצטרפות סלובקיה לאיחוד האירופי עד לשנת 2003. הוא גם ייצג את ממשלת סלובקיה בכינוס האירופי אשר ניסח את חוקת אירופה. הוא שב לכהן באספה הלאומית הסלובקית בשנת 2002 ומונה ליושב ראש ועדת יחסי החוץ, משרה אותה עזב בשנת 2004 לצורך קבלת תפקיד נציב אירופי.
בין השנים 1995-2000 פיגל שימש מרצה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת טרנבה. הוא נשוי ואב ל-4 ילדים.

תפקידו כנציב אירופי

פיגל שימש לזמן קצר חבר בוועדת פרודי. החל מעת שהצטרפה סלובקיה לאיחוד האירופי, ב-1 במאי 2004 ועד למינויו ל"נציבות בארוסו" ( Barroso Commission) הוא החזיק (במשותף עם הנציב הפיני) בתיק היזמות והמידע בחברה. ממשלת סלובקיה בחרה בפיגל לנציבות בארוסו והוא חבר בה מעת הקמתה. בנציבות הוא ממונה על תיק החינוך, אימון, תרבות ושפות. מינויו לתפקיד זה התקבל באכזבת מה בסלובקיה. פיגל עצמו אמר כי התפקיד לא היווה את "בחירתו הראשונה", אולם הוא מקבלו כ"אתגר".
החל מ-1 בינואר 2007, לאחר שהורחבה הנציבות האירופית עם הצטרפותן של בולגריה ורומניה לאיחוד, הועברה האחריות לתיק השפות לנציב הרומני לאונרד אורבן.

שימוע טרם בחירתו

בעת שנחקר בשימוע שנערך לו טרם בחירתו בפרלמנט האירופי, אמר פיגל כי לצורך מימוש שוק עבודה אירופי אמיתי יש להשקיע יותר בחינוך, באימון מקצועי, בניידות, ובהכרה כלל אירופית בתעודות מקצוע והשכלה. הוא אמר כי קידום החינוך חיוני להגשמת המטרות שהוצבו באסטרטגיית ליסבון, בעת כינוס מועצת אירופה בליסבון בשנת 2000. פיגל אמר לחברי הפרלמנט כי הוא רוצה שכל ילדי האיחוד האירופי ילמדו לפחות שתי שפות זרות בבית הספר, ואף הדגיש את תמיכתו באונסק"ו.
לאחר השימוע קיבל פיגל את תמיכת חברי הפרלמנט במינויו, כאשר הם מתארים את התרשמותם ממנו כ"מספקת בבסיסה" ו"די כדי להעניק לו את תמיכתנו", אולם הוא ספג ביקורת על שלא הרחיק עצמו מן הנוצרים השמרנים ומן הראיה בהם כמסורת התרבותית היחידה.

חזרה לסלובקיה

עם חזרה לסלובקיה בשנת 2009 הוא התמנה לראש "התנועה הנוצרית דמוקרטית" (KDH). בהתאם לתוצאות הבחירות של שנת 2010 המפלגה נכנסה לקואליציה ופיגל התמנה לסגן ראש הממשלה ושר בממשלה החדשה.
חאצביא

היסטוריה

להר החרמון, שלמרגלותיו שוכנת העיירה, יוחסה קדושה על ידי הכנענים והפיניקים ומטבע הדברים נבנו בסביבתו מקדשים רבים. התנ"ך מזכיר את "בעל חרמון", ואילו הברית החדשה מציינת את הר החרמון כמקום בו התרחשה הטרנספיגורציה של ישו. כך אפוא, מצויה חאצביא בלב אזור המקודש לתושבי האזור מקדמת דנא.
הצלבנים הקימו בחאצביא מצודה על יסודות של מצודה רומאית קדומה. בשנת 1170 נכבשה המצודה הצלבנית על ידי האמירים לבית משפחת שהאב, והם הפכו את המצודה למעוז ממנו שלטו על ההר. סביב חצר גדולה מצויה המצודה, מסגד וכן מספר בתים מימי הביניים. שטחם הכולל של כל המבנים מגיע לכעשרים אלף מטר רבוע. מאז המאה ה-12 נשרפה המצודה פעמים רבות, אך היא עדיין עומדת על תילה. במצודה חלקים רבים מתקופות שונות, וקיימים בה סגנונות אדריכליים שונים: צלבני, ערבי ואף איטלקי. כיום מהווה המצודה את סמלה המסחרי של חאצביא והיא אתר התיירות הראשי של העיירה.
בשנת 1848, ביקר בעיירה ויליאם פרנסיס לינץ'. מתוך המידע שקיבל, על כך שיש בה 1,500 משלמי מס, העריך כי העיירה מונה כ-9,000 נפש. מתוכם שני שלישים נוצרים-יוונים, 55 פרוטסטנטים, 50 מארונים ומספר יהודים. לינץ' מספר כי עקב מחלוקת דתית קשה, החרימו חברי הכנסייה היוונית את הפרוטסטנטים.
לעומת לינץ', נוסע אחר שביקר בחאצביא בשנים 1852-1851 דיווח שאוכלוסייתה מונה 6,000 נפש: קרוב לשלושת רבעים ממנה נוצרים יוונים, 1,500 דרוזים, 500 מארונים, 100 מוסלמים ו-100 יהודים-ספרדים.
באמונה הדרוזית נתפסת חאצביא כמקום ראשון במעלה בקדושתו. על הר סמוך לעיירה ממוקם מקום קדוש לדרוזים בשם ח'לואת אל באידה. במקום שוכנת מדרשה דרוזית ללימוד רזי האמונה הדרוזית. עד לנסיגת צה"ל מדרום לבנון בקיץ שנת 2000 למדו במדרשה זאת גם בני העדה הדרוזית בישראל. 
במלחמת השחרור קלטה חאצביא פליטים מארץ ישראל, בני הכפר חורפיש שבהר מירון. בתום המלחמה שבו הפליטים חזרה לארץ ישראל אך למשפחות רבות מחאצביא בני משפחה המתגוררים בחורפיש, והכפר אף קלט את פליטי צד"ל הדרוזים לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון. ראש עיריית חאצביא באותה העת, בהג'ת שמס, אף היה מעוניין בכינון קשרים ישראל ותכנן לבקר בישראל אך הדבר לא הסתייע.

קהילה יהודית

על פי המסורת בחאצביא ישבו יהודים ברציפות מאז ימי בית שני. 
מקורות קדומים מלמדים על קיומה של קהילה יהודית בחאצביא עוד בשנת 1401. בשו"ת של רבי יום טוב צהלון מובא שבחאצביא חלים דיני שנת השמיטה ואכן תושבי העיירה היהודים נהגו שלא לעבד את שדותיהם בשביעית.
מספרם של תושבי העיירה היהודים אינו ברור והשתנה מזמן לזמן. מקור משנת 1806 מוסר על כעשרים משפחות הדרות בעיירה ומתפרנסות מרוכלות ומסחר. 
רבי יהוסף שוורץ כותב בשנת 1835 על שלושים וחמש משפחות הדרות בעיירה. כמו כן הוא מוצא לנכון לציין שהיהודים תושבי העיירה הורשו לשאת נשק. באותם ימים לא היה מקובל שיורשה ליהודי לשאת נשק בארצות האסלאם. גם בעיירה המארונית-דרוזית דיר אל-קמר בהרי השוף שבהר הלבנון, הייתה תופעה דומה - יהודים שהיו מורשים לאחוז בנשק ואף הצטיינו בכך. בשנת 1831 יצאה קבוצת לוחמים מקרב יהודי חאצביא ודיר אל-קמר לכבוש את המבצר בעיירה סאנור שבשומרון בפקודת מושל עכו הע'ותמאני.        
מקורות שונים לאורך אמצע המאה ה-19 מוסרים על כעשרים עד שלושים משפחות, שמנו כמאה נפשות. ביוזמת הברון רוטשילד עברו חלק מיהודי חאצביא למושבה ראש פינה בשנת 1888. הברון רוטשילד גם מימן את שיפוץ בית הכנסת בעיירה, ואף מימן את שכרו של מורה יהודי לבני הקהילה. ב-1913 עזבו שלוש המשפחות היהודיות האחרונות את העיירה. בין היהודים ממוצא ספרדי בישראל קיים עד היום שם המשפחה "חצבני".
המשטרה החשאית ההונגרית

היסטוריה

הארגון החל בתור ה"ארגון המרכזי של המשטרה הרשמית הפוליטית של בודפשט" (Budapesti Főkapitányság Politikai Rendészeti Osztálya או בקיצור PRO) בראשותו של גאבור פטר (הו'), ובשנת 1946 הפך הארגון ל"המשטרה הלאומית ההונגרית לנושאי פנים" (Magyar Államrendőrség Államvédelmi Osztálya או בקיצור ÁVO) והארגון התיישב בשדרת אנדראשי מספר 60, אשר כיום משמש כמוזיאון בשם בית הטרור. בין השנים 1948–1949 הארגון ביצע סדרה של טיהורים פוליטיים בשנת 1950 נהפך הארגון לרשות להגנת המדינה (ÁVH), ובשנת 1952 פוטר פטר גאבור בעקבות היותו יהודי ונאסר בביתו של מתיאש ראקושי, ותפקיד ראש הארגון הועבר ללאסלו פירוש (הו'). בשנת 1956 פורק הארגון תחת ממשלתו של אימרה נוג', ובמהלך ממשלתו של יאנוש קאדאר הארגון לא הוקם מחדש (ככל הנראה כי הוא עבר עינויים תחת הארגון בשנות ה-50) אך הארגון פעל כחלק ממשרד לענייני פנים, יאנוש קאדאר השתמש בארגון בצורה בלתי פורמלית במהלך מלחמות פנימיות בתוך המפלגה בין 1956 ל-1963.
יעקב יונילוביץ'

ביוגרפיה

נולד בכ"ו באלול תרס"ח בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין, כיום בירת ליטא). הוריו היו בעלי בית מרקחת. סיים לימודים תיכוניים בגימנסיה בעיר מגוריו ולמד צילום אמנותי אצל יאן בולהק  באוניברסיטת וילנה. בסביבות שנת 1930 יצא לפריז ולמד שם צילום קולנוע, בין השאר עם איליה קאזאן, בוריס קאופמן  וסידני לומט. השתלם כעוזר צלם אצל הצלם האמריקני הנרי סטראדלינג, שעבד עבור אולפני פרמאונט. בשנת 1936 שב לווילנה.
יצר מספר סרטי קולנוע וסרטים תיעודיים בפולין בשנים 1936–1940.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בגטאות בוילנה ובקובנה, מאוחר יותר נשלח למחנות הריכוז שטוטהוף ודכאו.
לאחר המלחמה נותר במחנה עקורים באזור מינכן. באותה עת צילם בשנת 1948 במינכן את "ארוכה היא הדרך" , הסרט העלילתי הראשון (דוקו-דרמה) בגרמנית, שעסק בשואה ונועד לקהל הגרמני. את הדמות הראשית גילם שחקן התיאטרון הארצישראלי ישראל בקר.
עלה לישראל ב-1949. 
נמנה עם מייסדי איגוד עובדי ההסרטה בהסתדרות ושימש כיושב הראש שלו במשך תקופה ארוכה.
שיתף פעולה שנית עם הצלם הנרי סטראדלינג כעוזרו בסרט האמריקאי חשמלית ושמה תשוקה. הקרנת הבכורה בארצות הברית נערכה בספטמבר 1951.
יונילוביץ' השתתף ב-1952 בפגישה בדירתו של יעקב מרקס ברחוב הירקון בתל אביב, שבה הוחלט על הקמת איגוד ההסרטה, על יסוד פסטיבל קולנוע בחיפה ועל חלוקת "פרס צבר". עמו השתתפו בפגישה הצלם נפתלי אבנון (רובינשטיין), מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל, הבמאי אלפרד שטיינהרדט והצלם רולף קנלר.
נמנה עם צוות של ארבעה צלמים (רולף קנלר, מילק קנבל, והבמאי ליאו הורביץ , שעסקו במשך ארבעה חודשים בצילום משפט אייכמן. הורביץ היה במאי סרטי תעודה אמריקאי.
נמנה עם מועצת הסרט הישראלי, שמונתה בידי משרד החינוך, לצורך מימוש החוק לעידוד הסרט הישראלי ("חוק הקולנוע") משנת 1954.
היה נשוי פעמיים. נישא לראשונה לדולי קוברינר (1908-1944), אזרחית אמריקאית ילידת ניו יורק ועורכת סרטים. נרצחה על ידי הנאצים במחנה שטוטהוף. 
לאחר עלייתו לישראל נישא בשנית לחנה (1925–1999), ילידת ורשה. לבני הזוג נולדה ב-1953 הבת טלי (צוריאל).
יעקב יונילוביץ' נפטר בל' בניסן תשל"ה ונטמן בבית העלמין הדרום.
בסרט הטלויזיה הבריטי "המופע של אייכמן" ‏ (2015), העוסק בנושא צילום משפט אייכמן, מגלם השחקן הבריטי ניקולס וודסון את דמותו של יונילוביץ'.
פיק אפ (מוזיקה)

פיק אפ (מאנגלית: Pickup, בעברית: לקטן) הוא מתמר אשר קולט תנודות מכניות מכלי מיתר, בדרך כלל גיטרה חשמלית, גיטרה בס או כינור חשמלי, וממיר אותם לאותות חשמליים. אותות אלו יכולים לשמש להגברה, הקלטה או שידור.

סוגי פיק אפים

קיימים מספר סוגי פיק אפים, אשר קולטים את תנודות המיתר בדרכים שונות, כאשר הנפוצה מביניהם מבוססת על מגנטיות. אחרים מבוססים על התכונת הפיאזואלקטריות של המיתר, ואף קיימים פיק אפים אופטיים.
פיק אפ בודד קרוי "סינגל" (Single coil pickup), והוא נפוץ בעיקר בנגינת בלוז, רוק קלאסי וסגנונות דומים.

האמבקר

האמבקר (Humbucker) הוא פיק אפ כפול אשר נועד למנוע רעשי הפרעות או המהום (humming) הנקלטים בסליל הפיק אפ כתוצאה של השראה אלקטרומגנטית מרשת החשמל. הדבר מתבצע על ידי שימוש בשני סלילים סמוכים המחוברים יחד חיבור טורי בקיטוב הפוך, דבר המבטל את השפעת ההשראה ומכפיל את תפוקת הפיק אפ. השימוש בתצורה זו של הסלילים גורם להנחתה בצלילים הגבוהים (באנגלית Hum-bucker - מתנגד או מסיר את ההמהום).

פיק אפ לגיטרה קלאסית

הפיק אפ כמו של גיטרה חשמלית קולט שינויי בתנודות המגנטיות של המיתרים ומעביר אות לכבל כלשהו ולמגבר פיק אפ זה נועד להילבש בשתי דרכים. אחת היא מתחת למיתרים והשנייה היא בתיבת התהודה של הגיטרה

סימון

רוב הגיטרות החשמליות בעלות יותר מפיק אפ אחד (רובן בעלות שניים או שלושה). מיקום ושילוב הפיק אפים בגיטרה נקרא "קונפיגורציית פיק אפים".
סימון המערך בו הפיק אפים מורכבים מתבצע על ידי "S" לפיקא פ בודד ו־"H" לפיק אפ מסוג האמבקר. הסימון מייצג את הסדר לפיו הפיק אפים נמצאים על גשר הגיטרה - משמאל לימין עבור נגן ימני. קיימת גם האפשרות להתקין פיק אפים מאחורי הגיטרה, אשר מעניקים אופי שונה לצליל.

פיק אפים אקטיביים ופסיביים

פיק אפים יכולים להיות אקטיביים או פסיביים. פיק אפים אקטיביים מאגדים מעגלים חשמליים על מנת לזהות אותות. פיק אפים אקטביים דורשים מקור מתח חיצוני (בדרך כלל סוללה של 9 וולט) על מנת לפעול, פילטר אקטיבי ואקולייזר אקטיבי. בפיק אפים אקטיביים נעשה שימוש בעיקר בקרב נגני המטאל והרוק, שכן הם מיועדים לשימוש בדיסטורשן.
פיק אפים פסיביים מורכבים מסליל הכרוך סביב מגנט אשר יכול לחולל אנרגיה פוטנציאלית ללא צורך באנרגיה ממקור חיצוני, והם הנפוצים ביותר. קיימים חילוקי דעות בקרב גיטריסטים וטכנאי הקלטות באשר לסוג הפיק אפ המועדף עליהם.
שיקוף (מתמטיקה)

בגאומטריה וענפים אחרים של המתמטיקה, שיקוף של מישור ביחס לישר הוא העתקה שמעבירה כל נקודה  לנקודה הנמצאת במרחק שווה מהישר, כך שהקו המחבר ביניהן מאונך לישר (כלומר הישר הוא אנך אמצעי שלו). הנקודות שעל הישר עצמו נשארות במקומן (נקודות שבת). זוהי הפעולה המתקבלת כאשר מתבוננים במישור דרך מראה המוצבת על הישר הקבוע. לדוגמה, שיקוף ביחס למראה מאונכת יעביר את האות גימל לאות זין (בכתב יד), וישאיר ללא שינוי את האותיות שין או חית. שיקוף היא העתקה שומרת מרחקים.
אפשר להגדיר גם שיקוף של מרחבים מממד גדול יותר: שיקוף של מרחב אוקלידי n-ממדי הוא העתקה שומרת מרחקים, המחזיקה במקומן את הנקודות על על-מישור מממד n-1. על-מישור קבוע זה נקרא לעיתים "מראה". ניתן לראות בשיקוף פעולה ההופכת כיוון אחד במרחב, ושומרת על כל הכיוונים המאונכים לו. במרחב מכפלה פנימית, השיקוף בכיוון הווקטור  נעשה על-פי הנוסחה . לדוגמה, השיקוף מעביר , ואינו מזיז ממקומם את הווקטורים המאונכים ל- . 
השיקוף מתאפיין בכך שהוא העתקה שומרת מרחקים מסדר 2, כלומר, הפעלת השיקוף פעמיים, ביחס לאותו ישר, מחזירה את המרחב לקדמותו. בדומה לזה, הפעלה של שני שיקופים ביחס לישרים מקבילים מהווה הזזה בכיוון המאונך לישרים ובאורך הכפול מהמרחק ביניהם, ואילו הפעלה של שני שיקופים ביחס לישרים נחתכים הוא סיבוב של המישור ביחס לנקודת החיתוך שלהם ובזווית כפולה מהזווית ביניהם. כל איזומטריה של המישור ניתנת להגדרה כהרכבה של עד שלושה שיקופים.
בניגוד לסיבוב והזזה, השיקוף היא פעולה הופכת אוריינטציה, כלומר את כיוון העצמים. לדוגמה, אם נתון משולש שסדר קודקודיו הם ABC בכיוון השעון, אז הוא יעבור למשולש 'A'B'C שסדר קודקודיו נגד כיוון השעון. ניתן להסתכל על השיקוף כמקרה קצה של אינוורסיה, המתקבל, כביכול, משיקוף ביחס למעגל ברדיוס אינסופי.
נתן ארד

ד"ר נתן ארד (נולד ב-1930), לוחם הפלמ"ח במלחמת העצמאות, ממקימי קיבוץ יראון, מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית ויושב ראש מועצת המנהלים של בתי הזיקוק לנפט.

ביוגרפיה

נולד בחיפה ב-1930 לפנינה ויצחק וילנצ'וק. אחיו הוא בר-עתיד (ביל) וילנצ'וק. ב-17 בספטמבר 1943 נהרגה אמו בתאונת דרכים בעת שירותה כחיילת במלחמת העולם השנייה בחיל הנשים של הצבא הבריטי (ATS), במחנה ליד העיר צידון.
סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה בשנת 1947.

מלחמת העצמאות ולאחריה

מאוקטובר 1947 ועד יוני 1949 היה בשירות צבאי פעיל, תחילה במסגרת הכשרה מגויסת של הפלמ"ח, הכשרת הצופים "דפנה", ולאחר מכן במסגרת צה"ל. בראשית שנת 1948 עבר קורס מ"כים בקיבוץ דליה. במלחמת העצמאות לחם בשורות הגדוד השלישי של הפלמ"ח, חטיבת יפתח, בין היתר בקרבות לשחרור הגליל, כיבוש טבריה, הגנת עמק הירדן, בדרך לירושלים, כיבוש לוד, מבצע דני ובשחרור המצור על הנגב במבצע יואב. בחודשים ינואר עד יוני 1949 עבר קורס קצינים של צה"ל, מחזור ה', במחנה "אליהו", דרומית לנתניה. 
בהמשך, במסגרת שירות המילואים, שירת עד ראשית שנת 1965 בסגל הפיקוד של גדוד 112, חטיבה 11; מרבית התקופה כמ"פ, ובשנתיים האחרונות כסמג"ד. לחם עם הגדוד במסגרת מבצע קדש בדרום סיני. בשנת 1957 עבר קורס מ"פים של צה"ל במחנה "אליהו". מסוף שנת 1968 ועד 1975 השתייך למסגרת מל"ח של פיקוד הדרום. המשיך לאחר מכן לשרת באג"ם מבצעים במטכ"ל עד לקבלת הפטור משירות מילואים.

לימודי הנדסה ותפקידים במשק

השלים תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות במכון הטכנולוגי על שם קרנגי בפיטסבורג שבארצות הברית, ותואר שלישי בהנדסת מערכות טכנולוגיות באוניברסיטה על שם ג'ורג וושינגטון בעיר וושינגטון. בשנים 1956 עד 1977 עבד בחברת "מקורות", ובתפקידו האחרון היה מנהל אגף ההנדסה. בשנים 1965-1966 היה חבר בצוות משותף לחברת "מקורות", חברת החשמל, והוועדה לאנרגיה אטומית, שבדק את ההיתכנות של פרויקט (יזום על ידי הממשל האמריקאי וממשלת ישראל) לשילוב מתקני התפלת מי-ים עם אנרגיה גרעינית. 
בין השנים 1977 ו-1979 שימש כמנכ"ל הרשות הלאומית לאנרגיה. בשנים 1984-1990 שימש כמנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית. בין השנים 1990 ו-1996 היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת בתי זיקוק לנפט, יו"ר הוועד הפועל של חברת "כרמל אולפינים", וחבר בוועדה ממלכתית למינוי רואי חשבון בחברות ממשלתיות וקביעת שכרם. בין השנים 1996 ו-2002 היה יועץ עצמאי בנושאי אנרגיה ופרויקטים שונים, חבר בוועדת המניות של בנק המזרחי ודירקטור בחברות ציבוריות ופרטיות.
יחסי אלבניה–סן מרינו

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אלבניה לסן מרינו כוננו ב-21 ביוני 1976. ב-18 במאי 2012, נחתם הסכם בין המדינות בדבר קידום ההשקעות בין ממשלת סן מרינו למועצת השרים של אלבניה. היחסים בין המדינות היו בדרך כלל טובים, בין המדינות מתקיים שיתוף פעולה בתחומי הכלכלה והמסחר.