Summary judgment

במשפט, Summary judgment (בעברית: פסק דין בהליך מקוצר; אין לבלבל עם סדר דין מקוצר) הוא הכרעה היוצאת מתחת ידו של בית משפט, לטובת בעל דין, על יסוד ראיות וכתבי טענות שהוגשו, ומבלי שיתקיים בתיק משפט מלא. הכרעה שכזו תינתן לבקשת בעל דין, שעה שהשתכנע בית המשפט כי התמונה העובדתית העולה מראיות שהביאו הצדדים היא כה ברורה, עד כי מתייתר הצורך בקיום שלב של הוכחות – באשר תוצאת ההליך היא מובנת מאליה. פסק דין בהליך מקוצר יכול שיינתן הן ביחס לכלל הפלוגתאות העולות מן התיק והן ביחס לפלוגתאות ספציפיות.
הליך מקביל ל-Summay judgment אינו קיים, נכון לכתיבת שורות אלה, בדין הישראלי (ראו "דמיון לדין הישראלי" מטה) – אם כי נשמעות, מפעם לפעם, קריאות לכינונו.

עקרונות בסיסיים

במערכות משפט הפועלות על יסוד עקרונות המשפט המקובל, מוכרעות שאלות שבמשפט בידי שופטים (במקרים נדירים, הליך של איון על ידי מושבעים יכול שיסתור או שישלים הוראות שניתנו על ידי שופטים או על ידי קציני בית משפט אחרים). על דרך העיקרון, במסגרת הליך משפטי, יש תחילה לקבוע מהן העובדות שברקע המקרה ואז ליישם עליהן את הוראות הדין. במשפט מקובל מסורתי, "קובע העובדות" (Trier of fact) הוא חבר מושבעים, אם כי בתחומי שיפוט (מדינות) רבים ממלאים כיום שופטים גם תפקיד זה – לרבות בישראל. קובעי עובדות הם אלה שמתפקידם להגדיר, כמיטב שיפוטם והבנתם, את האמת המשפטית ("מה באמת קרה", היינו – לקרב במידת האפשר את האמת המשפטית לאמת המוחלטת); עליהם להכריע בשאלת מהימנותן של ראיות ולקבוע איזה משקל, אם בכלל, יש לייחס להן. לאחר שנקבעו העובדות, יהא על השופט ליישם עליהן את הוראות הדין, בין במישרין ובין על דרך של מתן הוראות לחבר המושבעים.
במקרים שבהם לא התבקש פסק דין בדרך של הליך מקוצר, או שבקשה לנתינתו נדחתה, ימשיך בדרך כלל ההליך לשלב ההוכחות (חריגים לכך הם מצבים של דחייה או מחיקה מקדמיות של התובענה, מהעילות הקבועות בחוק). בשלב זה תינתן בידי הצדדים ההזדמנות להביא לפני בית המשפט ראיות שיש בהן כדי לשכנע את חבר המושבעים כי עולה גרסתם בקנה אחד עם האמת המטריאלית (האמת המוחלטת) – ולאחר שיורם נטל הראיה, יהא על כל בעל הדין לשכנע את בית המשפט כי ביישום הדין על העובדות שנקבעו, מן הדין הוא שתצא ידו על העליונה.
בהליך אזרחי, קודמים בדרך כלל לשלב ההוכחות שלבי קדם המשפט (השלמת כתבי טענות, גילוי מסמכים, מענה על שאלונים וכו'). שלבים אלה, ייתכן שיצריכו מהצדדים השקעה ניכרת של משאבי זמן וממון. לפיכך, רצונו של בעל דין העותר לקבלת פסק דין בדרך של הליך מקצור הוא, בדרך כלל, להימנע מהשקעת המשאבים הכרוכים בניהול משפט עד תומו – זאת, כאשר סבור הוא כי תוצאת ההליך מתבקשת מאליה. ברבים מן המקרים טוען בעל דין בבקשות למתן פסק דין בהליך מקוצר כי חבר מושבעים סביר לא יוכל לחלוק על טיעוניו העובדתיים, ולפיכך מן הדין הוא להיעתר למבוקש וליתן לטובתו פסק דין אף בלא קיום שלב של הוכחות. פסק דין בהליך מקוצר ייתכן לעיתים שיינתן כאשר אין בין הצדדים מחלוקות עובדתיות של ממש, אם כי בדרך כלל יינתן כאשר קיימת מחלוקת עובדתית נומינלית – אלא שאין באפשרותו של הצד המשיב לבקשה לבסס ראייתית את גרסתו באופן מספק (משמע, גם לו יוכיח את העובדות להן הוא טוען, לא יהא בכך כדי להביא לקבלת עמדתו).
בעל דין העותר לקבל פסק דין בהליך מקוצר יעשה אפוא כן תוך שידגים לפני בית המשפט, על דרך של תצהיר ושל ראיות ממוסמכות, כי לא נותרו עוד מחלוקות עובדתיות של ממש שתצדקנה את קידום ההליך לשלב ההוכחות. רוצה לומר כי כאשר אין לו, לקובע העובדות, עובדות שבהן עליו להכריע – אין טעם בניהול הליך של הוכחות. לשון אחר, בעל דין העותר למתן פסק דין בהליך מקוצר ינסה לשכנע את בית המשפט כי העובדות שאינן שנויות במחלוקת כשלעצמן מצדיקות כי יינתן פסק דין לטובתו.
מצבים נוספים שבהם ייתכן כי תוגש בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר הם, בין היתר, כאשר סבור בעל דין כי יחסוך ממנו הדבר את הסיכון הגלום בהפסד במשפט, אם ימשיך התיק להתנהל לתוך שלב ההוכחות – כמו גם את הסיכון הכרוך בשלבי הגילוי המוקדם (זאת, תוך הגשת הבקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר סמוך לתחילתם של שלבים אלה). בתחומי שיפוט רבים בהם קיים הליך של פסק דין בהליך מקוצר נוטל על עצמו בעל דין העותר לנתינתו סיכון, באשר ייתכן כי בעוד שתהיה מקובלת על בית המשפט טענתו כי אין מחלוקות של ממש בין הצדדים, בעניין שבעובדה – ייקבע שבעל הדין שכנגד הוא דווקא זה שזכאי כי יינתן פסק דין לטובתו, מטעמים שבמשפט.

קנדה

בקנדה, הורחבו בשנות השמונים של המאה העשרים סדרי הדין העוסקים במתן פסקי דין בהליך מקוצר. למעט קוויבק (שבה קיים מכשיר דיוני ייחודי, המאפשר את סילוקם של הליכים בדרך מקוצרת), קיים בסדרי הדין של כל יתר המחוזות מנגנון למתן פסק דין בהליך מקוצר. לאחר שערך מחקר בנושא הגישה לערכאות, הנהיג מחוז אונטריו רפורמה בסדרי הדין האזרחיים הנוהגים בו, לפיה תינתן בידי שופטים היושבים בערכאות הדיוניות ובידי השופטים הדנים בבקשות ביניים הסמכות ליתן פסקי דין בהליך מקוצר – זאת לאחר שאמצעים דומים הונהגו גם במחוזות אלברטה וקולומביה הבריטית. בפסיקתו משנת 2014, עודד בית המשפט העליון של קנדה הרחבה של השימוש בכלי של מתן פסקי דין בהליך מקוצר בידי הערכאות המבררות (Hryniak v. Mauldin, 2014 SCC 7).

דמיון לדין הישראלי

בדין הישראלי לא קיים הליך מקביל ל-Summary judgment. עם זאת, קיימים מספר הסדרים בהם גלומים מאפיינים המזכירים, במידה זו או אחרת, הליך זה.
כך, למשל, מתירה תקנה 100 לתקנות סדר הדין האזרחי, תשמ"ד-1984 (להלן: "תקנות סדר הדין האזרחי") לבית המשפט להורות על מחיקתה של תביעה, בין היתר מחמת העדר עילה או מחמת היותה טורדנית או קנטרנית. כמו כן, מאפשרת תקנה 101 לבית המשפט לדחות תביעה מחמת מעשה בית דין, מחמת העדר סמכות או מחמת כל נימוק אחר שעל פיו סבור הוא שניתן היה לדחותה מלכתחילה (יודגש, עם זאת, כי הזכות לבקש סעד לפי תקנות 100 ו-101 קנויה לנתבע בלבד). תקנה 191 אף מתירה לבית המשפט "[...] בכל שלב משלבי הדיון, להוציא פסק דין באחת התביעות שבתובענה או בחלק מתביעה, וליתן את הסעד הנתבע, כולו או מקצתו, לאותה תביעה או לחלקה, או לסרב לתיתו, כל אימת שנראה לבית המשפט שאין בהמשך הדיון כדי לשנות את הממצאים לגבי העובדות המהותיות או לגבי השאלות העומדות להכרעה לענין התביעה או הסעד כאמור".
כמו כן, תובענות בסדר דין מקוצר (אין לבלבל עם פסק דין בהליך מקוצר מושא מאמר זה), המוסדר בתקנות 202–214 לתקנות סדר הדין האזרחי, יכול שתתנהלנה במקרים בהם נתבעים סכומי כסף קצובים, שלכאורה אינם שנויים במחלוקת – כאשר בידי התובע ראשית ראיה בכתב המוכיחה את סכום החוב או כאשר קיימת לכך עילה מפורשת בחוק. המיוחד בסדר דין זה הוא שאין קנויה לנתבע זכות אוטומטית להגיש כתב הגנה, ואם לא הגיש בקשת רשות להתגונן – יקבל בית המשפט את התביעה.
זאת ועוד, תובענות המוגשות בדרך של המרצת פתיחה, המוסדרת בתקנות 248–258 לתקנות סדר הדין האזרחי, תתנהלנה באופן מהיר, על יסוד תצהירים בלבד וללא כתבי טענות או שלב הוכחות. לא קיימת רשימה סגורה של שאלות בהן ניתן לדון בדרך של המרצת פתיחה, אולם קיימת רשימה סגורה של שאלות שבהן חלה חובה להגיש תובענות בסדר דין זה.
יתר על כן, בפסיקת בית המשפט העליון ב-רע"א 3312/04 אשורנס גנרל דה פרנס נ' הכונס הרשמי בתפקידו כמפרק בנק הצפון אמריקה בע"מ (להלן: "עניין אשורנס גנרל דה פרנס") נקבע כי לא יוכל נתבע בהליך אזרחי להעלות טענה מקבילה לטענה המוכרת במשפט הפלילי כטענת "אין להשיב לאשמה" (טענה שיכול נאשם במשפט פלילי להעלות לאחר הבאת ראיות התביעה, ומהותה היא שגם לו היו כל ראיות התביעה מהימנות, עדיין לא היה בהן כדי להוכיח את יסודות העבירה. קבלת הטענה, בהחלטת ביניים, תביא לזיכויו של הנאשם מאותם אישומים שלגביהם התקבלה) – אלא אם ויתר על הבאת ראיות מטעמו. הווה אומר, אם הסכים הנתבע לוותר על זכותו להביא ראיות, יוכל הוא לכאורה לטעון כי ראיות התביעה אינן מבססות את עילת התביעה, ואם תתקבל הטענה – תידחה התביעה. בהעלותו טענה זו, סותם הנתבע אמנם את הגולל על שלב ההוכחות במשפט, אך בד בבד נוטל הוא על עצמו סיכון משמעותי, שכן במקרה של דחיית הטענה – יינתן פסק הדין על יסוד ראיות התובע. יוער כי פסק הדין בעניין אשורנס גנרל דה פרנס ניתן בדן יחיד (השופט (כתוארו אז) א' גרוניס) ועל כן אין לראות בו תקדים מחייב (ככל שלא ניתנה פסיקה מאוחרת, בהרכב, המכריעה בסוגיה).
ההסדרים שתוארו לעיל, יש בהם דמיון, במידת זו או אחרת, להיבטים מסוימים של הליך ה-Summary judgment.