google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק שטרן

יצחק שטרן (25 בינואר 1901 – 1969) היה יהודי שעבד עבור התעשיין הגרמני אוסקר שינדלר. היה רואה חשבון עבור החברה כלי אמייל (Deutsche Emaillewarenfabrik) של שינדלר בקרקוב ועזר לנהל את העסק. שטרן היה גם ממונה על הקלדת הרשימה הידועה כ"רשימת שינדלר" - רשימה של יהודים ששרדו את השואה בזכות מאמציו של אוסקר שינדלר שיעבדו במפעל שלו, ובכך ניצלו ממוות במחנות ההשמדה. (למעשה היו שבע רשימות, מתוכן ארבע ידועות שרדו) 
שינדלר פגש את שטרן לראשונה ב-18 בנובמבר 1939. שטרן עבד אז כרואה חשבון עבור ג'וזף "ספ", סוכן מטעם האבווהר ועמית של שינדלר. ג'וזף תבע בעלות, בתור אפוטרופוס "Treuhander", על מקום תעסוקתו של שטרן, שהיה לפני כן בבעלות יהודית. שינדלר הראה לשטרן את מסמכי יתרות החוב של החברה ששקל לרכוש, יצרנית כלי אמייל בשם Rekord בע"מ. זו הייתה אז בבעלות קבוצת אנשי עסקים יהודים שפשטה רגל במועד מוקדם יותר באותה שנה. שטרן יעץ לו לקנות או להחכיר את העסק במקום להפעיל את החברה כאפוטרופוס תחת חסותו של Haupttreuhandstelle Ost (משרד האפוטרופוסות הראשי במזרח). דבר שייתן לו יותר חופש מהתכתיבים של הנאצים, כולל את החופש להעסיק עוד יהודים.
למרות היות שטרן יהודי והיות שינדלר חבר המפלגה הנאצית, שינדלר היה נחמד עם שטרן ורחש לו כבוד. בפגישה שהייתה להם במועד מאוחר יותר, שטרן הודיע לשינדלר שהוא יכול להשתמש בעבודת כפייה יהודית כדי לאייש את המפעל שלו במחיר נמוך יותר מאשר פועלים פולנים. שינדלר הבחין ביתרון ולקח את הצעתו של שטרן. מדי פעם, בעוזבו של שינדלר, נותר שטרן לנהל את המפעל לבדו והחל להעניק משרות במפעל ליהודים שהיו עלולים להחשב "לא חיוניים" וככל הנראה היו נרצחים בידי הנאצים. הוא זייף עבור מורים ואנשי רוח מסמכים ותעודות שהראו שהם לכאורה מכונאים מנוסים ופועלי מפעל.
שטרן גולם בסרטו של סטיבן שפילברג "רשימת שינדלר" (1993) על ידי בן קינגסלי. בסופו של הסרט, אלמנתו של שטרן מופיעה בתהלוכה של ניצולי Schindlerjuden מלווים על ידי השחקנים שגילמו אותם בסרט, בעת שהם מניחים אבנים על קברו של שינדלר כאות של כבוד. אחיו נתן, היה גם אחד מניצולי "יהודי שינדלר".
בעוד היחסים בין שטרן לבין שינדלר היו בתחילה יחסים עסקיים גרידא, לקראת הסוף נרקמה ביניהם חברות של ממש.
ארמיית האוויר ה-11

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-15 באוגוסט 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות במזרח הרחוק הסובייטי והיו שייכות לארמיית הדגל האדום השנייה. מטה הארמייה היה ממוקם בבלאגובשצ'נסק. בשנת 1944 היא עברה ארגון מחדש, תוך הקטנת מספר היחידות שנכללות בה. כתוצאה מכך היחידה קיבלה שם "קורפוס האוויר ה-18". לקראת תחילת מבצע סערת אוגוסט היחידה נכללה בארמיית האוויר העשירית.
דפנה והעוגיות

דפנה והעוגיות

במאי 2006 שוחרר הסינגל הראשון של הלהקה, "דפנה פיק". וב-13 ביולי של אותה השנה יצא אלבומם הראשון תחת חברת "התו השמיני". האלבום שזכה לשם "דפנה והעוגיות" כלל את השיר "דפנה פיק", לצד שירים כמו "קובי" ו"חבר ערבי". בסוף יולי יצא קליפ מוזיקלי של "דפנה פיק", ובספטמבר קליפ נוסף לשיר "קובי", בינואר 2007 יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום "איך" ובחודש מאי של אותה שנה צולם קליפ לשיר "תאמיני" (שלא יצא כסינגל).

מה שרצינו

ביולי 2009 שוחרר הסינגל "אין לנצח" מתוך האלבום השני של דפנה והעוגיות. השיר לווה בקליפ שנוצר ובוים על ידי ימי ויסלר (מלהקת הבילויים). בספטמבר יצא סינגל נוסף "תודה רבה". את האלבום הפיקה מוזיקלית דפנה קינן, האלבום בושל אצל תמיר מוסקט באולפן בתל אביב, ויצא בתאריך ה-15.10.2009.
הזמנה לחתונה

הזמנה לחתונה היא מסר, שבאמצעותו בני זוג העומדים להתחתן, כמו גם הוריהם של בני זוג אלה, מזמינים את קרוביהם וידידיהם להשתתף בטקס החתונה. הדרך המקובלת להזמנה זו היא באמצעות מכתב מודפס, שאליו נלווים אמצעים תקשורת נוספים, כגון שיחת טלפון, דואר אלקטרוני וכדומה. 
ההזמנה לחתונה כוללת את שמות בני הזוג הנישאים, את מקום עריכת החתונה ומועדה. אל פרטים בסיסיים אלה נלווים פרטים נוספים, כרצון מנסחי ההזמנה ומעצביה. בישראל מקובל להוסיף למשל את שמות הוריהם של בני הזוג. בציבור החרדי מקובל בדרך כלל שהוריי הנישאים חתומים על ההזמנה, ולא בני הזוג. במגזרים מסוימים שמרניים יותר, ייתכן גם ששם האישה יושמט וההזמנה תישלח רק בשם אבות החתן והכלה או בשם פלוני ורעייתו, ללא איזכור שמה של האישה.

הזמנות לחתונה בישראל

התפתחות תעשיית ההזמנות לחתונה משיקה פחות או יותר להתפתחות הדפוס ותעשיית הנייר וככל שאלה האחרונים ידעו להעמיד לרשות המזמינים כלים טובים יותר כן חלו שנויים במראה, בצורה, ובתכנים של ההזמנות לחתונה.
טרם התפתחות הדפוס ההכרזה על הנישואין הייתה נמסרת לציבור בפי הגבאי בבית הכנסת כחלק מן ההודעות האחרות אותן היה מוסר לציבור על אירועים שונים בחיי הקהילה, ובכרזות מעוטרות בסמלים ובפסוקים יהודיים שנכתבו בכתב ידם של המזמינים או הוזמנו על ידם אצל סופר סת"ם והיו נתלים במקומות ציבוריים בשכונה היהודית ובאמצעותם אף נמסרו פרטים על ייחוסם של החתן והכלה, זמן ומקום האירוע. 
עם התפתחות הדפוס והופעתן של מכונות הבלט הראשונות בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 החל הייצור הסדרתי של ההזמנות שהטקסט בהן היה יצוק באותיות עופרת שהיו מטביעות את הטקסטים על גבי הנייר ובהמשך עם הופעת הצינקוגרפיה אף החלו לשלב בטקסט ציורים ואיורים, בעלי אופי דתי בדרך כלל.
בשלהי המאה ה-20 ועם התפתחותו של דפוס האופסט החלו ההזמנות לחתונה לזכות לעדנה גוברת והולכת. תחילה כיכבו בישראל ההזמנות עם המרכבה המפוארת הרתומה לשני סוסים בווריאציות שונות שלכולן מכנה משותף אחד: הפרש/רכב המהולל הניצב בחזית והאוחז בשוט ומאחור ניבטות דמויותיהן של החתן והכלה, זה (החתן) לבוש בהידור ופניו מקרינות ארשת מרצינה ורוב דעת ללמדך כי הוא בן טיפוחיה של האם היהודייה, עורך דין, מהנדס או רופא, ולידו הכלה החסודה, תמה ורבת חסד וחמלה, לבושה בשמלה משתפלת ובידה זר הפרחים.
מלחמת ששת הימים והניצחון הגדול על צבאות ערב, ובעקבותיו האופוריה ששטפה את הארץ, מצאו את ביטוים בקטלוגים חדשים שבהם יכול היה הזוג לבחור הזמנות לחתונה גדולות מעוטרות בהטבעות זהב וכסף וכן הזמנות על רקע ירושלים המשוחררת. 
בשנות התשעים החלו להופיע הזמנות עם ציורים צבעוניים, קריקטורות וקומיקס, וטקסט החורג מן המקובל וכתוב ביד חופשית.
עיראקי איירווייז

תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 1945 והחלה את פעילותה בתחילת שנת 1946 כשצי המטוסים שלה מורכב ממטוסי דרגון ראפיד וויקרס VC.1 והיא מבצעת בעיקר טיסות פנים בעיראק.
בשנות ה-60 קנתה החברה מטוסי טופולב Tu-124 ולאחר מכן את מטוסי הסילון הראשונים שלה מתוצרת חברת הוקר. בעקבות הרכישות פתחה החברה קווים לרחבי המזרח התיכון, לאפריקה ולאירופה. בשנות ה-70 פתחה החברה קו לניו יורק כשהיא משתמשת במטוסי בואינג 707 ובואינג 747.
מלחמת איראן-עיראק בתחילת שנות ה-80 החלישה את פעילות החברה עד למינימום. לאחר פלישת עיראק לכווית בשנת 1990, הטילה קואליציית המדינות סנקציות כבדות על עיראק שבשליטת סדאם חוסיין, דבר שהוביל לקרקוע מטוסיה של עיראקי איירווייז. באותה שנה היו ברשות החברה 17 מטוסים שהועברו למקומות מסתור, בעיקר בירדן.
בשנת 1986 טיסה 163 של עיראקי איירווייז התרסקה עקב פיצוץ רימון במהלך ניסיון חטיפה. 
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה הורשתה החברה להמשיך בפעילות מצומצמת, ובינואר 1992 החלה לטוס בקו בגדאד - בצרה. פעילות זו לא נמשכה זמן רב, כי לאחר זמן קצר הכריזה קואליציית המדינות על שמי עיראק כאזור אסור לטיסה. לאחר מכן החברה למעשה נסגרה.
מלחמת המפרץ השנייה, שפרצה בשנת 2003 והובילה לנפילת משטרו של סדאם חוסיין, הביאה להסרת רוב הסנקציות שהוטלו על עיראק. בעקבות כך הוחלט כי עיראקי איירווייז תחדש את פעילותה במסגרת חדשה. כל הזכויות על שם החברה ומטוסיה הועברו לחברה חדשה, "אייר עיראק קומפני", שתפקידה היה לשקם את החברה ולמעשה לבנותה מחדש. פעילות החברה חודשה ב-3 באוקטובר 2004 והטיסה הראשונה אז הייתה מבגדאד לעמאן. ביוני 2005 ביצעה החברה את טיסת הפנים הראשונה בין בגדאד לבצרה, ובנובמבר אותה שנה ביצעה לראשונה זה 25 שנה טיסה בין בגדאד לטהראן.
יחסי אורוגוואי–הוותיקן

היסטוריה

היחסים הרשמיים בין המדינות החלו כבר בשנת 1856.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר פעמיים באורוגוואי, בשנת 1987 ובשנת 1988.
ביוני 2013 ביקר נשיא אורוגוואי חוסה מוחיקה את האפיפיור פרנציסקוס במדינת הוותיקן.

ייצוג דיפלומטי

לאורוגוואי יש שגרירות במדינת הוותיקן.
למדינת הוותיקן יש שגרירות במונטווידאו.
תחי קוויבק החופשית!

תחי קוויבק החופשית! (בצרפתית: !Vive le Québec libre) היה משפט מתוך נאום שנשא נשיא צרפת שארל דה גול במונטריאול שבקנדה ב-24 ביולי 1967, במהלך ביקורו בעיר. משפט זה, שפורש כביטוי של תמיכה מצד נשיא צרפת בעצמאות חבל קוויבק דובר הצרפתית, גרם לתקרית ביחסי צרפת וקנדה.

רקע

בקיץ 1966, לכבוד תערוכת אקספו 67'  במונטריאול, הזמינה ממשלת קנדה את מנהיגי כל המדינות שהשתתפו בתערוכה לבקר בקנדה באביב וקיץ 1967. בהמשך הוזמן דה גול לבקר בקוויבק גם על ידי ראש ממשלת הפרובינציה דניאל ג'ונסון. דה גול בחר שלא להגיע מצרפת לבירת קנדה אוטווה. במקום זאת הפליג מצרפת בסיירת הצי הצרפתי קולבר. ערב יציאתו לקנדה רמז דה גול כי הוא עתיד לעשות שם מעשה שיותיר את חותמו, וזאת על רקע הזיכרון הכואב עבורו של ההפסדים הצרפתים הקולוניאליים לבריטניה בקנדה במהלך מלחמת שבע השנים במאה ה-18.

הנאום

דה גול הגיע ב-24 ביולי לנמל מונטריאול, בירת קוויבק. המון אדם הריע לדה גול עם הגעתו וקרא קריאות בוז כאשר בטקס קבלת הפנים שנערך לו נוגן ההמנון אל נצור את המלכה.
מהנמל הוסע דה גול דרך הרחוב ההיסטורי Chemin du Roy, שמשני צידיו עמד קהל רב והגיע אל בית העירייה של מונטריאול, שם קיבלו את פניו ראש הממשלה ג'ונסון וראש העירייה ז'אן דראפו. הקהל מחוץ לבית העירייה קרא בשמו של דה גול. הוא לא היה אמור לנאום באותו מעמד, אך אמר לדראפו שעליו לדבר אל הקהל הקורא לו. 
דה גול יצא אל מרפסת בית העירייה ונשא נאום קצר, שגם שודר ברדיו. בין השאר אמר כי הנסיעה מנמל מונטריאול אל בית העירייה הזכירה לו את כניסתו כמנצח לפריז לאחר ששוחררה מהכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה. בסיום דבריו קרא "Vive Montréal! Vive le Québec!" (תחי מונטריאול! תחי קוויבק!), ואז הוסיף בהטעמה "Vive le Québec libre! Vive, vive, vive le Canada français! Et vive la France!" (תחי קוויבק החופשית! תחי, תחי קנדה הצרפתית! ותחי צרפת!). הקהל המאזין הריע למשמע דבריו, וכשדה גול עזב את המרפסת קרא הקהל שוב ושוב "יחי דה גול!"
החוקר הקנדי דייל תומפסון, שחקר את הרקע לנאום, טען כי הנאום היה מכוון ולא מקרי וכי דה גול ניצל במודע את ההזדמנות שנקרתה בדרכו להשמיע אותו.

לאחר הנאום

נאומו של דה גול היווה חריגה ממשית מהפרוטוקול הדיפלומטי המקובל. הוא עודד את אנשי תנועת העצמאות של קוויבק. לעומת זאת עורר מורת רוח רבה בקרב קנדים דוברי אנגלית, שראו בו חתירה תחת שלמותה של קנדה. התחוללה מחאה דיפלומטית ותקשורתית. נשמעו קריאות לבטל את ביקורו של דה גול ואף הועלה איום להתנקש בחייו.
ראש ממשלת קנדה לסטר פירסון הגיב לנאום באיגרת שנמסרה לשגרירות צרפת בקנדה ב-25 ביולי ושתוכנה הוקרא בטלוויזיה הממלכתית באותו ערב. בין השאר כתב: "העם הקנדי הוא חופשי. הקנדים אינם צריכים שישחררו אותם. אכן, אלפים רבים של קנדים נתנו את חייהם בשתי מלחמות העולם למען שחרור צרפת ומדינות אירופיות אחרות". בין המבקרים של הנאום היה גם שר המשפטים החדש של קנדה, פייר אליוט טרודו (לימים ראש ממשלת קנדה), שמוצאו מקוויבק. הנאום ספג ביקורת גם מכלי תקשורת בצרפת ובראשם העיתון לה מונד.
בעקבות המחאות על נאומו קיצר דה גול את ביקורו בקנדה. למחרת הנאום ביקר בתערוכת אקספו 67 והשתתף בנשף בביתן הצרפתי בה. ביום הבא הוא היה אמור להגיע לאוטווה לפגישה עם ראש הממשלה פירסון. במקום זאת טס בחזרה לצרפת על סיפונו של מטוס צבאי צרפתי. במהלך הטיסה שוחח דה גול עם אחד מעוזריו וציין כי יכול היה להסתפק במהלך הנאום במונטריאול בהערות דיפלומטיות מנומסות, אך בהיותו מי שהוא לא פעל כך, אלא עשה את מה שהיה עליו לעשות.
לאה מירון-כצנלסון

לאה מירון כצנלסון (15 בינואר 1888 בוברויסק, רוסיה – 30 במרץ 1967 עין חרוד) הייתה פעילת מפלגת פועלי ציון ברוסיה, מאנשי העלייה השנייה שהתיישבו בחוות כנרת. כצנלסון הייתה מנהיגת פועלות, נציגתן בארגוני עובדים וייסדה את משק פועלות בשכונת בורוכוב בגבעתיים. הייתה בת זוגו של ברל כצנלסון, אם כי לא נישאה לו רשמית, והייתה פעילה בשימור מורשתו.

ביוגרפיה

לאה נולדה ב-1888 בבוברויסק שברוסיה לאברהם וציפורה מירון.
משפחתה הייתה אמידה, והיא בחרה ללמוד תפירה. היא הייתה פעילה במפלגת פועלי ציון. במסגרת פעילותה הציונית הכירה פעילים אחרים שליוו אותה בהמשך דרכה כמו שרה שמוקלר, רחל כצנלסון (אשתו של זלמן שזר), בתיה ברנר (אחותו של יוסף חיים ברנר) ובתיה שיין (אשתו של אליעזר שיין) וכמובן ברל כצנלסון, בו התאהבה. בהיותה בת 16 השתתפה עם שמוקלר בחוג לדיון בבעיות העם היהודי והסוציאליזם, שניהל ברל בעיר הולדתם. ידידותה עם ברל התפתחה לאהבה, אולם כשהייתה בת 17 מצא אותו אביה בביתם, גירש אותו משם ואסר עליה להיפגש איתו.
עלתה לארץ בחורף תר"ע (1909) במסגרת העלייה השנייה, מספר חודשים לאחר שעלה ברל. תחילה עבדה בבן שמן,
וזמן קצר לאחר בואו של ברל לחוות כנרת ב-1914, הצטרפה לקבוצה בכנרת כאחת מחמש הבחורות ב"חבורת החברות", שארבע מהן היו בנות העיר בוברויסק: מירון, שמוקלר, שיין, כצנלסון וברנר.
"קבוצת בוברויסק" הובילה בחווה את עבודת גן הירק.
בחווה התחממו היחסים בין ברל אהובה לבין שרה שמוקלר, אך היא שיתפה פעולה ואף פינתה את חדרה המשותף עם שרה כשהזוג רצה להתבודד. גם כששרה עברה לטפל בחולים ביסוד המעלה שמרה אתה על קשר ובמאי 1919 מיהרה לבית החולים בצפת לסעוד אותה והחזיקה אותה בידיה כששרה נפטרה.
לאחר פטירתה של שרה שמוקלר ב-1919 התהדקו שוב היחסים בין לאה וברל והם חיו כזוג. תחילה חיה לאה בין חוות כנרת ליפו עד שהחליטה לעזוב את החווה וניסתה להתיישב בנוריס (עין חרוד). תחילה גרו בשכונת עג'מי ביפו ואחר עברו לרחוב מזא"ה 65 בתל אביב. בתקופה זו הייתה ממייסדי הסתדרות העובדים הכללית וייסדה משק פועלות בשכונת בורוכוב בגבעתיים וניהלה אותו במשך שנים רבות (עד 1927). הייתה חברת הוועד המרכזי של ההסתדרות ב-1920. ב-1921 השתתפה בוועידה הראשונה של הפועלות בא"י שמערכה בבלפוריה.
הזוג מעולם לא התחתן, אולם ב-1921 הוציא עבורה ברל פנקס חבר של ההסתדרות, ובו ציין כי היא נשואה לו. כתוצאה מכך, נרשם בפנקסה השם "לאה מירון־כצנלסון". כאשר הייתה כבת 34, החליט הזוג לחיות יחד חיי משפחה של קבע. לאה הרתה והפילה פעמיים.
בתקופה חייה המשותפים עם ברל (1920–1944) קיבלה לאה את חשיבות תפקידו של ברל כמנהיג פועלים, נרתמה לשרותו ובדרך כלל ויתרה על עצמאות דרכה. בסוף ימיו כשהיה חולה סעדה אותו לאה על מיטת חוליו. מתוך הבנה לאהבתו לשרה הסכימה לאה שברל ייקבר לידה.
לאחר מותו של ברל ב-1944 הייתה בין הפעילים לשימור מורשתו של ברל (למשל הייתה חברת הנהלת הקרן להקמת בית מדרש למדריכי נוער ופעילי התנועה על שם ברל כצנלסון) כשהיא ממשיכה לגור בדירה ברחוב מזא"ה. בסופו של דבר הורישה לאה את הבית על כל תכולתו לתנועת העבודה. למרות היותה יורשת של כתבי בעלה סירבה לקבל דמי סופרים.
ב-1959 עברה לגור עם אחותה בלומה (אשתו של אליעזר משה סלוצקין) בעין חרוד איחוד. בערוב ימיה עברה לבית אבות בחיפה ולמוסד בשער מנשה.
נפטרה ב-1967 בבית החולים בעפולה ונקברה בבית הקברות של קבוצת כנרת ליד קברו של ברל.
יוליוס השלישי

קורות חיים

יוליוס השלישי נולד בשם ג'ובאני מריה דל מונטה צ'וקי (Ciocchi) ברומא בספטמבר 1487, חונך על ידי ההומניסט רפאלו ברנדוליני ליפו ולמד בפרוג׳ה ובסיינה.
האפיפיור פאולוס השלישי הפך אותו לקרדינל-בישוף של פלסטרינה ב-1536. לאחר בחירתו ניסה לקדם רפורמות ולכנס מחדש את ועידת טרנטו, המועצה האקומנית של הכנסייה הקתולית. בהמשך חייו לא היה מעורב פוליטית והרבה לפרוש לווילה ג׳וליה, שיוליוס הורה על בנייתה ב-1551.

בחירתו

באותה תקופה, לאחר מותו של פאולוס השלישי, היו שלוש קבוצות פוליטיות בקונקלווה, האימפריאליסטים, הצרפתים ותומכיו של הקרדינל אלסנדרו פרנזה בטענתו לדוכסות פארמה. תחילה, האימפריאליסטים כרתו ברית עם תומכי פרנזה אבל כנגדם התייצבו הצרפתים וגרמו לתיקו בבחירות לאפיפיור. רק כאשר ג'ובאני מריה הבטיח לפרנזה את דוכסות פארמה אז הצרפתים ותומכי פרנזה הצטרפו כדי לבחור ביוליוס, כפשרה.
יוליוס נבחר לאפיפיור ב-7 בפברואר 1550.
קשפיצה

תולדות היישוב

קשפיצה החלה כמבצר שנבנה באמצע המאה ה-14, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו ליישוב שנבנה במקום זכויות עיר.
מראשית המאה ה-17 נודעה העיירה בשל תעשיית המתכת שבה. באמצע המאה ה-17 ובראשית המאה ה-18 נפגעה העיירה מתקיפות האימפריה השוודית. בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי קשפיצה

מאמצע המאה ה-17 התקיימה בעיירה קהילה יהודית מאורגנת, ובשל קרבתה לגבול הפרוסי, הוגבלו משך שנים רבות מגורי יהודיה לרובע מסוים. בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,395 יהודים, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את היישוב יהודים רבים. ביוני 1919 נערכו פרעות ביהודי העיירה, מבלי שהמשטרה הפולנית פעלה להגן על היהודים.
בין מלחמות העולם היוו היהודים קרוב למחצית מתושבי העיירה, והתקיימה ביישוב פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום מספר תנועות נוער ציוניות ובית ספר מרשת בית יעקב. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים.

בשואה

ב-1 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים. עם סיפוחה של העיירה באוקטובר שלאחר מכן לשטחי הרייך השלישי עזבו אותה כ-200 יהודים לצ'נסטוחובה, ובעיירה נותרו כ-1,500 יהודים. בתקופת הכיבוש הראשונה ביצעו הגרמנים מעשי התעללות חוזרים ונשנים ביהודי העיירה, תוך תלישת זקני יהודים דתיים באלימות רבה, כליאת יהודים באסם במשך מספר ימים ללא מזון או שתייה, ואילוץ יהודים לבצע עבודות כפייה משפילות ומפרכות, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה. בד בבד נצטוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב.
החל מנובמבר 1940 נלקחו מאות יהודים מהעיירה למחנות עבודה שונים. ב-22 ביוני 1942 לפנות בוקר פשטו על העיירה אנשי ס"ס שהגיעו מסוסנוביץ, וריכזו את יהודיה, יחד עם יהודים נוספים מכפרי הסביבה, במבנה בית הכנסת הישן בעיירה, שם נערכה בהם סלקציה. 26 יהודים הועברו למחנה המעבר בסוסנוביץ, וכל יתר היהודים שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה אושוויץ.
יוסף מזל

ביוגרפיה

מזל נולד בשנת 1850 באימפריה הרוסית, באזור ליטא, נכדו של אספן הספרים יוסף מזל. מאוחר יותר (בשנת 1882 או 1895) עבר לאנגליה והתגורר במנצ'סטר, בה הקים בית דפוס עברי ועמד בראשו. מזל היה מדוחפי השפה העברית כשפה לאומית לעם היהודי, ובבית הדפוס הוציא לאור את כתבי ישראל כהן.
פרסם שירה ותרגומים, חלקם תחת שמות העט "אחד מאוהבי ציון" ו"כלכל בן איתן הגדי". הוא תרגם לעברית חלק משיריו של הנרי וואדסוורת' לונגפלו ואת יצירתו של ג'ון מילטון "סמסון אגוניסטיס" ("שמשון הגיבור"). בשנת 1903 הוציא לאור את קובץ "המקהלה", ובו תולדותיהם של פייטנים עבריים בין השנים 1725–1903. פרסומיו כללו מאמרים בעיתון "השילוח" ותרגום ספר אחיקר החכם.
היה מראשוני התומכים באנגליה בציונות המדינית. ב-1883 נמנה עם המתיישבים היהודים שניסו לייסד מושבה בלטקיה/סוריה, בעזרת החברה להתיישבות יהודים בסוריה שנתמכה על ידי גורמים מילנריסטיים בבריטניה. בסוף קיץ 1883 כשל הניסיון והמתיישבים בראשותו של יוסף מזל הועברו לקפריסין, שם ניסו להיאחז באדמות אורידס, שליד הכפר קוקליה במחוז פאפוס. מזל הרבה לדווח לעיתון הנודע "ג'ואיש כרוניקל" ונחשב לדובר המתיישבים. הוא נכנס לעימות עם אליזבט פין, שהייתה מזכירת החברה ואלמנתו של הקונסול הנודע בירושלים ג'יימס פין, ועזב בסוף 1883 את קפריסין בחזרה לאנגליה. לקח חלק בפעילות אגודות ציוניות, היה סגן נשיא האגודה הציונית במנצ'סטר והשתתף במספר קונגרסים ציוניים.
נפטר בשנת 1912.
ארכיונו, ובו התכתבות, טיוטות בכתב יד ובדפוס של שירים וקטעי ספורים, נאום בכתב ידו, קטעי עתונות ותצלומים, נמצא בבעלות הספרייה הלאומית.
צלילים במדבר

צלילים במדבר הוא פסטיבל למוזיקה ישראלית מקורית אשר מתקיים מדי שנה ברמת הנגב. 
הפסטיבל נוסד בשנת 1997 על ידי המלחין, חבר קיבוץ שדה בוקר, מיכאל וולפה. וולפה הוא גם המנהל האמנותי של הפסטיבל מיום היווסדו. 
הפסטיבל מתקיים במקומות שונים ברחבי רמת הנגב במשך מספר ימים ובמסגרתו מתקיימות הופעות, סדנאות וסיורים באזור. מטרת הפסטיבל היא להציג "מגוון רחב ככל האפשר של העשייה המוזיקלית בארץ: פיוטים, זמר עברי, רוק, ג'אז, מוזיקה מודרנית, יוצרים ונגנים צעירים לצד וותיקים, מחול, משחק, מוזיקה להרכבים קטנים ומוזיקה סימפונית בתמהיל הפרוע שמאפיין את הפסטיבל מאז ראשית דרכו."
במסגרת הפסטיבל מתקיימות מחוות למלחינים וכותבים של הזמר העברי ושל מוזיקה קלאסית ישראלית. בכלל זה התקיימו מחוות לדוד זהבי, משה וילנסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג ואחרים. הפסטיבל שם דגש על השתתפות מוזיקאים בתחילת דרכם, כמו תלמידי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים לצד אמנים מוכרים כמו ברי סחרוף, הראל סקעת, שלומי שבן והרכבים ישראליים וותיקים כמו תזמורת סימפונט רעננה והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
ויקיפדיה באורדו

היסטוריה

ויקיפדיה באורדו נוצרה בחודש ינואר 2004, תחת הדומיין ur.wikipedia.com. במקור, הטקסט בוויקיפדיה באורדו נכתב באותיות לטיניות, מאחר שבזמנו, האלפבית בשפת האורדו לא תאם לתוכנת מדיה ויקי, המריצה את אתרי ויקימדיה.
בימיה הראשונים, ויקיפדיה באורדו נאלצה להתמודד עם בעיות טכניות בכל הנודע לגופן הכתיבה באורדו, בעיות שברובן המוחלט נפתרו במרוצת השנים. כיום, ויקיפדיה באורדו עושה שימוש בגופן "Urdu Naskh Asiatype", אשר פותח והופץ בצורה חופשית על ידי ה-BBC באמצעות אתר האינטרנט שלו. גופן זה משמש בוויקיפדיה בעיקר בכותרות הערכים והפסקאות. בנוסף, וריאציה של גופן "Times New Roman" באורדו משמשת עבור קישורי ניווט באתר.
איאד שלאבי

איאד שלאבי (בערבית: إياد شلبي; נולד ב-16 ביולי 1987), שחיין ערבי-ישראלי וספורטאי פאראלימפי.

ביוגרפיה

שלאבי הוא חירש-אילם וכתוצאה מתאונה שעבר בצעירותו הוא משותק בארבע גפיו. הוא מתאמן במרכז השיקום של איל"ן בחיפה.
בשנת 2007, במהלך אליפות ישראל בשחייה לנכים, נבחר שלאבי לשחיין השנה. בעקבות הישגיו באותה שנה באליפות הפתוחה שהתקיימה בבריטניה ובאליפות העולם שהתקיימה בגרמניה, שלאבי היה חבר המשלחת הישראלית למשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג שנערכו ב-2008. בהמשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) במקצה 200 מ' חופשי, הגיע למקום הרביעי בפיגור של מאית אחת מן השחיין איציק ממיסטבלוב.
ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה

ביוגרפיה

מקסימיליאן נולד ב-13 באפריל 1759 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לפרידריך כריסטיאן, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולמריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-22 באפריל 1792 התחתן מקסימיליאן עם קרולינה, נסיכת פארמה, בתם של פרדיננדו, דוכס פארמה, ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה היו לו 7 ילדים. לאחר מותה התחתן מקסימיליאן ב-15 באוקטובר 1825 עם אחייניתה מריה לואיזה קרלוטה, נסיכת פארמה, בתם של לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה ומריה לואיסה, דוכסית לוקה.
בשנת 1827 מת אחיו פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, ואחיו אנטון, מלך סקסוניה עלה לשלטון במקומו, ומכיוון שלא היו לו ילדים, הפך מקסימיליאן לנסיך הכתר. אחרי מהפכת יולי בצרפת בשנת 1830, החלו בסתיו הפגנות אף בסקסוניה, בעיקר נגד החוקה הישנה. כתוצאה מההפגנות, ויתר מקסימיליאן על זכותו לרשת את המלוכה, לטובת בנו פרידריך אוגוסט.
בשנת 1836 מת אחיו אנטון בדרזדן, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה, וב-3 בינואר 1838 מת מקסימיליאן בדרזדן.
ילד פוגש עולם

תקציר העלילה

קורי (בן סבג') הוא תלמיד ממוצע, אשר עולה לחטיבת הביניים, ונאלץ להתמודד עם המצבים החדשים, ועליו להיות בוגר יותר. המורה החדש שלו, פיני (ויליאם דניאלס), מנסה ללמד אותו דברים, אך בעיקר דברים על החיים. הוא מכיר את שון (ריידר סטרונג), שהופך להיות חברו הטוב. הוריו, איימי (בטסי רנדל) ואלן (וויליאם ראש), מנסים לעזור לו בפתרון בעיותם, לצד גידוליהם של אחיו האחרים: אחיו הגדול אריק (ויל פרידל), אחותו מורגן (לילי ניקסאיי) ואחיו הקטן ג'ושוע (דניאל ג'ייקובס). הוא גם מתחיל לחוש את אהבתו הראשונה: טופנגה (דניאל פישל), ילדה חכמה בכיתתו. לצד אלו, פיני עוזר לו להתמודד בבעיותיו ולפתרונן, בדרכו לשנות את העולם.
B-29 סופרפורטרס

תהליך הפיתוח

חברת בואינג החלה לתכנן מפציץ כבד מתקדם בשנת 1934, במקביל לפיתוח המפציץ B-17. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, פרסם חיל האוויר האמריקני דרישה למפציץ ארוך־טווח (8,000 קילומטר), שיוכל לתקוף מטרות באירופה ולחזור בטיסה לאמריקה. בשנת 1940 פרסם חיל האוויר דרישה למפציץ כבד שיפעל בזירת האוקיינוס השקט, ובחר בדגם ה־B-29 של חברת בואינג (דגם הניסוי כונה XB-29). בהתאם לדרישות הצבא, חומש המטוס בתותחים נוספים בקוטר מוגדל (להגנה ממטוסי קרב). טיסת הבכורה של המטוס נערכה בספטמבר 1942, וההזמנה המקורית מנתה 1,500 מטוסים. בבניית המטוסים השתתפו ארבעה מפעלים עיקריים: מפעלי בואינג בוושינגטון ובקנזס, מפעל בל הליקופטר בג'ורג'יה ומפעל חברת גלן ל. מרטין בנברסקה.

השירות במלחמת העולם השנייה

המטוס תוכנן להמריא לתקיפות על יפן מבסיסים בדרום סין, כאשר הבסיס העיקרי נמצא בהודו - ללא קשר יבשתי. המטוסים הראשונים הגיעו להודו באפריל 1944, והטיסה הראשונה לסין נערכה ב־24 באפריל 1944. משימת התקיפה הראשונה נערכה ב־5 ביוני 1944, על מפעלי רכבת בבנגקוק. בתקיפה השתתפו 77 מטוסים שהמריאו מהודו, וחמישה מטוסים אבדו.
ההתקפה הראשונה על יפן (מפעל ברזל ופלדה) נערכה ב־15 ביוני 1944, והשתתפו בה 47 מטוסים שהמריאו מסין. מטוס אחד נאלץ לבצע נחיתת חירום ביפן, והושמד על ידי מטוסי קרב יפניים.
ההתקפות על יפן היו מסובכות ויקרות, ולכן לא נערכו התקפות רבות. מועדי ההפצצות: 7 ביולי 1944 (14 מטוסים), 29 ביולי (70), 10 באוגוסט (24), 20 באוגוסט (61), 8 בספטמבר (90), 26 בספטמבר (83), 25 באוקטובר (59), 12 בנובמבר (29), 21 בנובמבר (61), 19 בדצמבר (36) והאחרונה ב־6 בינואר 1945 (49 מטוסים). המטוסים השתתפו בתקיפת מטרות רבות אחרות בדרום־מזרח אסיה.
בעקבות כיבוש איים סמוכים ליפן בסוף 1944, המטוסים הוצבו בבסיסים החדשים והחלו להפציץ את יפן בתדירות גבוהה. בתקיפה הראשונה (24 בנובמבר) השתתפו 111 מטוסים, שהפציצו את העיר טוקיו.
ב־6 באוגוסט 1945, מפציץ B-29 בשם "אנולה גיי" הטיל את פצצת האטום הראשונה על העיר היפנית הירושימה. ב־9 באוגוסט הטיל מפציץ דומה בשם "בוקסקר" את פצצת האטום השנייה, על העיר היפנית נגסאקי. הפצצות אלה הביאו לכניעתה של יפן, ולסיומה של המלחמה.

אחרי מלחמת העולם השנייה

המטוסים השתתפו במלחמת קוריאה (יוני 1950 - יולי 1953), במהלכה הטילו כ־200 אלף טון של פצצות. המטוסים הוצאו משירות פעיל בשנת 1960.