google/wiki40b huggingface dataset:
חיים שטיין

חיים (אמיל) שטיין (1884–1942) היה מראשוני רופאי תל אביב ומייסד בית החולים עין גדי.

ביוגרפיה

שטיין נולד במוראביה, (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום צ'כיה), למד רפואה בווינה, שם החל את פעילותו הציונית. ב-1907 השתתף ביסוד האגודה הציונית המרכזית בווינה ובהוצאת השבועון הציוני "יודישה צייטונג". הוא שירת כרופא צבאי בדרגת קפטן במלחמת העולם הראשונה, בה קיבל חמישה אותות הצטיינות. 
בראשית 1920 הוזמן שטיין על ידי ד"ר רובינוב והנריטה סאלד לפעולה רפואית בארץ והתמנה למנהל בית החולים, מנתח ומיילד ראשי. הוא הנהיג לראשונה את הטיפול בילדי בתי הספר בתל אביב ובמעון ילדים שבשכונת מנשייה ביפו, הסדיר את הטיפול בעולים בבית ההסגר ובבית העולים שבשכונת עג'מי ביפו יחד עם ד"ר משולם ליבונטין, וניתח את פצועי ממאורעות תרפ"א ביפו ובתל אביב (1921). ב-1923 יסד את בית החולים עין גדי, וניהל אותו. במאורעות תרפ"ט (1929) מילא את מקום המנתח ד"ר בראון בבית חולים הדסה בתל אביב ואחרי מותו של ד"ר בראון, היה מנתח ראשי זמני במוסד זה עד 1933.
ד"ר אפרים סיני, שהיה באותה תקופה מנהל מחלקת העיניים בבית חולים הדסה, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" (1984) (צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ) עמ' 155-6 על המקרה של רצח ארלוזורוב :
אני זוכר את הלילה הנורא של רצח ארלוזורוב. השמועה שהוא נורה פשטה בעיר כמו שריפה ביער. למרות שעת הלילה המאוחרת, צבאו מאות על שער בית-החולים הדסה ברחוב בלפור. בבית החולים פנימה שררה מהומה ואנדרלמוסיה. את ארלוזורוב הפצוע הביאו במכונית פרטית, ועד שהזעיקו את הרופאים ואת צוות חדר-הניתוח עבר זמן יקר. ארלוזורוב דימם מהפצע בבטנו, אבל היה בהכרה מלאה. "ראה מה שעשו לי" אמר לדיזנגוף. בחדר הניתוח התרחש מחזה מאקאברי. את הניתוח ביצע ד"ר שטיין ועזר לידו דוצנט מכס מרכוס, ששהה אז בארץ כאורח. סיפרו שבאמצע הניתוח חטף ד"ר מרכוס את הסכין מידו של ד"ר שטיין. שמועות על גבי שמועות דלפו מחדר-הניתוח, קהל של רופאים הצטופף במסדרון. ארלוזורוב נפטר על שולחן-הניתוחים.
ב-1939 עבר שטיין עם משפחתו להתגורר בשכונת אברמוביץ' בראשון לציון ונטע לו שם גן צמחי נוי על 10 דונמים.
זאב צור

ביוגרפיה

צור נולד ב-11 בספטמבר 1911 בקרינקי שבפולין בשם זאב שטיין. בוגר הגימנסיה העברית בגרודנה והטכניקום בווילנה.
בפולין היה חבר בתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "דרור", מטעמה היה חבר במועצת "החלוץ הצעיר" ונמנה עם מייסדי קיבוץ ההכשרה על שמו של בר בורוכוב בקיילצה. בשנת 1931 עלה לארץ ישראל והתיישב בקבוצת "השדה" במושבה ראשון לציון. בשנת 1937 היה ממייסדי שדה נחום ושם קבע את ביתו.
פעילותו הציבורית החלה כחבר מועצת הפועלים בראשון לציון, בשנים 1933–1934. משנת 1944 היה חבר המרכז החקלאי, ובאותה שנה נמנה בין חברי סיעה ב' במפא"י והיה ממייסדיה של אחדות העבודה - פועלי ציון. בתקופת מלחמת העצמאות שימש חבר בוועדת הנגב.
צור כיהן כחבר הכנסת מטעם אחדות העבודה בכנסת השלישית ומטעם המערך בכנסת השישית. בכהונתו הראשונה מונה לסגן שר החקלאות קדיש לוז והיה חבר ועדת הכספים. בכנסת השישית היה חבר ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון.
בפעילותו המפלגתית היה בשנים 1961–1969 מזכירה המדיני של אחדות העבודה. כמו כן היה חבר מערכת העיתון "למרחב" (1962–1966) ומשנת 1974 חבר הנהלת יד טבנקין. כמו כן ניהל את ארכיון יד טבנקין ואת המרכז לחקר כוח המגן (מייסודו של ישראל גלילי).
זאב צור נפטר ב-28 בספטמבר 1994, בגיל 83.
היה נשוי ללאה ז״ל, ואב לשתיים: צפרירה ועבריה ז״ל.

לקריאה נוספת

"זאב צור: תרע"א–תשנ"ה – 1911–1994: עלים לזכרו בשלושים למותו, שדה נחום תשנ"ה 1994. (חוברת)
מסילינקה (נהר)

לקריאה נוספת

A. R. Langston, Water Temperatures of the Nation and Mesilinka River Systems 1996, October 1996
מפרש קדמה

מִפְרָשׂ קַדְמָה (באנגלית: headsail) הוא כל מפרש המונף בספינת מפרשים מלפנים לתורן הקדמי. מפרשי הקדמה הנפוצים ביותר הם מִפְרְשֵׂי-סְמוֹכוֹת או תוֹסָפִים (staysails) המונפים על הסמוכות הקדמיים המייצבים את התורן, עימם נמנים מפרשי חלוץ (jibs) ומפרש גֶּנוּאָה. קיימים מפרשי קדמה שאינם מונפים על סמוכות התורן, כמו סְפִּינֵקֶר (spinnaker).
מפרשי קדמה מסוימים אפשר להניף רק במצבים ספציפיים של הספינה ביחס לרוח (points of sailing), כמו למשל ספינקר, המונף רק ברוח מלאה, כשהספינה מפליגה עם הרוח.
הרדוף (קיבוץ)

היסטוריה

הקיבוץ הוקם בשנת 1982 על ידי חסידי תורת האנתרופוסופיה על פי משנתו של רודולף שטיינר, ובראשם ד"ר ישעיהו בן-אהרן (שעזב את המקום בתחילת העשור השני של המאה ה-21). הם רואים את היישוב כמרכז תרבותי, חינוכי וחברתי ופיתחו מערכות ייחודיות בתחומי חיים שונים. 
החינוך בהרדוף הוא על פי שיטת ולדורף, אותה פיתח רודולף שטיינר. בית הספר המקומי, שהחל כבית-ספר יסודי לכיתות א-ח', הקים בהמשך את בית-הספר התיכון הראשון בארץ בשיטת ולדורף. זהו בית-ספר על-אזורי לכיתות א' עד י"ב ובו כ-650 תלמידים. בית הספר נחשב איכותי ותורם לתלמידיו, וב - 2018 נכנס לרשימת 13 בתי הספר התיכוניים הטובים בארץ. כמו כן פועלים בקיבוץ שלושה גני ילדים.
עם השנים התפתחה בהרדוף פעילות ענפה בתחומי השיקום, הרפואה, האמנויות, החקלאות ומזון אורגני.
החקלאות בהרדוף, ובמרכזה רפת החלב, היא חקלאות אורגנית, כחלק מתפיסה כוללת של אחריות לסביבה והגנה עליה. צוות רפת וחקלאות הרדוף זכה ב"אות קנט" לחקלאות פורצת דרך לשנת 2012. 
"שער לאדם" הוא מרכז חינוכי קהילתי הפועל בהרדוף ומקיים קורסים וימי עיון לטיפוח הקשר הבין תרבותי (יהודי-ערבי) ולקידום המודעות האקולוגית-סביבתית.
הרדוף הוא קיבוץ מופרט, שבו כל חבר אחראי לפרנסתו.
בהרדוף חיים היום 480 נפש מתוכם כ-120 אנשים וילדים בעלי צרכים מיוחדים הנמצאים בארבע מסגרות שיקום המתקיימות בקיבוץ. 
אנשי הרדוף מקיימים קשרים מיוחדים עם אוכלוסיית האזור – יהודים וערבים. בין היתר מתקיימת בהרדוף פעילות יהודית ערבית משותפת בעיקר בתחומי החינוך, השיקום והתיאטרון.

עמותת קמ"ה

עמותת קמ"ה (קהילה מרפאת בהרדוף) מציגה מודל ייחודי לשילוב מלא של אנשים בעלי צרכים מיוחדים בתוך קהילה כפרית. העמותה כוללת את "בית טוביה" - פנימייה טיפולית לילדים ובני נוער בסיכון שהוכרו כנזקקים לטיפול חוץ ביתי מכל הארץ, ו"בית אלישע" למבוגרים בעלי צרכים מיוחדים. מודל בית אלישע מיושם גם במירב ("בית בגלבוע") לנשים דתיות בעלות צרכים מיוחדים ו"בית אחיה" בקיבוץ עין הנצי"ב לבחורים דתיים על רצף האוטיזם.
ב"מרכז קמ"ה" בהרדוף מועסקים נערים בעלי צרכים מיוחדים המפעילים במקום מסעדה עם תבשילים ודברי מאפה מעשה ידיהם ומוכרים את תוצרת כלי הקרמיקה שיצרו.

תיאטרון המילה

התיאטרון הוקם על ידי יעקב ומרים ארנן ובו מתקיימת פעילות ענפה. התיאטרון מעלה הצגות לילדים בגילאים שונים ולמבוגרים. ההצגות הן תמיד בעלות מסר חינוכי אנתרופוסופי. יעקב ורעייתו מנהלים את התיאטרון יחד עם רועי בירן ואיתן קלמנוביץ. הם גם משחקים, כותבים ומביימים בו. בתיאטרון משתתפים חברי קיבוץ הרדוף ואחרים, אשר השתלמו בסמינרים הניתנים בהרדוף. חלקם למדו במשך שנים אצל ארנן ואחרים במקומות שונים בעולם, בהם ניתנים קורסים אנתרופוסופים גם בתחום התיאטרון, כמו במרכזי שטיינר באנגליה ובשווייץ. במסגרת זו הוקם בית ספר לדיבור ודרמה. התיאטרון משלב תלמידים מבית הספר בשפרעם ובית הספר המקומי. פעילות זו מהווה קרקע נוחה לקיום יחסי שכנות טובים בין שני היישובים, ולפיתוח כישרונות צעירים בתחומי האמנויות המשיקים לתיאטרון. תיאטרון המילה מבוסס רובו ככולו על תפיסת העולם של רודולף שטיינר ועל תורתו האמנותית שהתפתחה בהרדוף ואיננו מאפשר לאנשים מבחוץ, שלא עברו קורסים כאלה, להשתלב בעבודתו.
אוניברסיטת בריגהם יאנג

הקמפוס המורמוני בירושלים

המרכז הירושלמי, ששמו המלא הוא "Brigham Young University - The Jerusalem Center For Near Eastern Studies" הוקם על הר הזיתים בירושלים.
שגשוגה של מדינת ישראל, כמדינת היהודים, הוא מרכיב חשוב בדת הנוצרית המורמונית. לכן, הקמת קמפוס של אוניברסיטת בריגהם יאנג בירושלים, נראתה מבחינת הכנסייה המורמונית כחלק מההתייחסות החיובית כלפי העיר והעם.
ראשיתו של המרכז הירושלמי הוא בשנת 1968, כאשר הלימודים התקיימו במלון במזרח ירושלים. בשנת 1978 עבר הקמפוס לשטחי קיבוץ רמת רחל. אוניברסיטת בריגהאם יאנג ביקשה להקים קמפוס משלה על הר הצופים בירושלים, ואולם על רקע בנייתו של הקמפוס החדש של האוניברסיטה העברית על הר הצופים, קמה התנגדות רבה בקרב גורמים יהודים דתיים וחרדים, במדינת ישראל, שחששו שהקמת אוניברסיטה נוצרית בירושלים תוביל לפעילות מיסיונרית מצידה. בסופו של דבר הוקמה האוניברסיטה, תוך התחייבות של המורמונים שאין בכוונתם לערוך במסגרתה פעילות מיסיונרית.
בשנת 1987 הסתיימה בנייתו של הקמפוס החדש, על הר הצופים, המשקיף על מזרח העיר. המבנה המרהיב תוכנן על ידי האדריכל דויד רזניק, והוא כולל מלבד כיתות לימוד ופנימייה לתלמידי המוסד, גם גנים מעוצבים ואולם כנסייה מרשים המשמש גם כאולם קונצרטים, אשר נערכים במקום באופן קבוע להנאת הציבור הירושלמי. בסמיכות לקמפוס, במורד לנחל קדרון, נמצא "גן אורסון הייד" שהוקם לזכרו של חלוץ המורמונים בירושלים.
המרכז משמש שלוחה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ביוטה ארצות הברית, ולומדים בו אך ורק תלמידים המגיעים מארצות הברית כחלק מלימודיהם באוניברסיטה ביוטה. הם מבלים בקמפוס סמסטר אחד במהלכו הם לומדים על הארץ והמזרח הקרוב, ומסיירים באזור.
בשנת 2000 נסגר הקמפוס לסטודנטים, עקב פריצתה של האינתיפאדה השנייה, והוא נותר לא פעיל עד יוני 2006, אז הכריז מנהיג המורמונים בארצות הברית על פתיחתה מחדש של האוניברסיטה בירושלים בקרוב, ועל הפניית כ-1000 תלמידים אליה לשנת הלימודים הבאה. עקב פריצת מלחמת לבנון השנייה, נדחתה מעט הפתיחה המחודשת של המקום, אך לאחר תום המלחמה הוא חזר לפעול באופן מלא.
לילך גליקסמן

ביוגרפיה

גליקסמן נולדה בשנת 1972 ברמת גן, בתו של פרנקי גליקסמן, בוגר להקת גייסות השריון, ממייסדי אולפן "טריטון" התל אביבי וטכנאי הקלטות בכיר בו (שאף הוציא אלבום של נעימות פסנתר).
פרצה לתודעת הקהל כילדת פלא, בגיל 5, כשביצעה עם כוכבת הילדים ציפי שביט בפסטיבל שירי הילדים מס' 8 (בחנוכה 1977) את השיר "מר אפצ'י".
בשנה שלאחר מכן ביצעה את שיר הנושא, שהוקדש לסמל הפסטיבל, הבובה פסטי – "בובה פֶסטי", שכתב והלחין גידי קורן, והיה להמנון הפסטיבל. באותה שנה הקליטה את הפזמון "אבניבי", שזכה אז באירוויזיון, לאלבום האוסף משירי אהוד מנור "במדינת הילדים".
אלבומיה הראשונים, "לילך הג'ינג'ית – גדלתי בשנה" (1978) ו-"לילך הג'ינג'ית – שירים שאני אוהבת לשיר" (1979), בחברת התקליטים "ישראדיסק", כללו שירים ושירי ילדים מוכרים (בהם "הטיול הקטן", "עוד לא אהבתי די", "לילך רוצה לקטוף את הירח", "דובון יומבו" באלבום הראשון, ו-"בטי בם", "גן סגור", "ילד רע", "ברבאבא" ו"הללויה" בשני) ושירים מקוריים שכתב עבורה גידי קורן, והם זכו להצלחה.
באותה תקופה השתתפה בקמפיין של המועצה הלאומית למניעת תאונות וביצעה את השיר "זהירות בדרכים", שגם הופיע כקליפ, היה ללהיט ונכלל באלבומה השלישי.
אחותה הצעירה, שירי, הלכה בעקבותיה – היא שרה בפסטיבל שירי הילדים בגיל 3.5 את השיר "ברבאבא", והקליטה איתה שני שירים באלבומה השני של גליקסמן.
ב-1980 הוציאה את אלבומה השלישי והאחרון, "לילך הג'ינג'ית – תקליט מתוק", שכלל בעיקר להיטים שתרגם גידי קורן לעברית (בהם "הלטאה", "יום הולדת לך", "מה שיהיה יהיה" ו"פולי וולי דודל די") ואף שירים מקוריים פרי עטו, בהם "כשההורים שלי לא רצו (שאני אבין מה שהם מדברים)".
באותה שנה השתתפה בסרטו המוזיקלי המצליח של שמואל אימברמן "חמש חמש", וביצעה בו את שיר הנושא: ׳חמש חמש׳. בכך תמה הקריירה של גליקסמן כילדת פלא. 
בשנת 2002, והיא בת 30, הופיעה בתפקיד עצמה בסדרת הטלוויזיה "שמש".
לאחר שירות בממר"ם, למדה אנגלית בסמינר הקיבוצים והייתה למורה לאנגלית.
גליקסמן הייתה נשואה לרז שכניק, כתב התקשורת של "ידיעות אחרונות". לאחר גירושיהם של השניים, נישאה לשגיב אבנטוב, ובהמשך התגרשה גם ממנו.
היא מתגוררת בעיר הולדתה, רמת גן, ועובדת כמורה-מחנכת ורכזת חברתית בבית הספר היסודי עליות בעיר. היא אם לבן מבעלה הראשון, דור, ולבת מבעלה השני, שי.
היידוק ספליט

היסטוריה

המועדון הוקם בפאב עתיק הימים פלק שבפראג (אז היו גם אזורי צ'כיה וקרואטיה של היום חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) על ידי מספר סטודנטים קרואטים מספליט (לוסיאן סטלה, פביאן קליטרנה, ויקוסלאב איבנישביץ' ואיוון סאקיץ'). הארבעה צפו באותו היום במשחק בפראג בין ספרטה וסלביה והחליטו כי גם לעיירתם צריכה להיות קבוצת כדורגל. המועדון נרשם באופן רשמי על ידי הרשויות ב-13 בפברואר 1911 ושם המועדון ניתן לו על שם ההיידוקים, קבוצת מחתרת קרואטית שנלחמה בכיבוש של האימפריה העות'מאנית בשטחי קרואטיה של היום.
המועדון הוקם כמועדון לאומי קרואטי שאיחד כדורגלנים שראו עצמם קרואטים לאומיים והוא כונה תחילה "מועדון הכדורגל הקרואטי" וחל מדגל קרואטיה שולב בסמל המועדון. המועדון דגל בגישה אנטי-אוסטרו-הונגרית וטענו בעד איחוד קרואטי לבני העם הקרואטי (באותם הימים התנגד הממשל האוסטרו-הונגרי לאיחוד בין דלמטיה וקרואטיה).
הקבוצה החלה בתקופת הזוהר שלה בשנות ה-20 כאשר זכתה בשתי אליפויות יוגוסלביה ובכך שברה את הדומיננטיות של המועדונים מזאגרב ובלגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבוש אזור דלמטיה על ידי צבא איטליה, הציעו ראשי המועדון להתאחדות האיטלקית כי המועדון ישתתף בליגה האיטלקית בעונת 1944 אך נענו בשלילה. בשל כך, עברו שחקני הקבוצה, המועדון ומנהלי לאי היוגוסלבי ויס שהיה בשליטת יוגוסלביה ובשל כך התאפשר לקבוצה להמשיך להשתתף באופן שוטף באליפות היוגוסלבית כנציגת הצבא הפרטיזני. לאחר השתלטות טיטו על יוגוסלביה, שהתרשם מאופיו הדלמטי הלאומי המובהק, הציע טיטו להיידוק לעבור לשחק בעיר בלגרד ולהפוך באופן רשמי לנציגת צבא יוגוסלביה. שחקני היידוק לא הסכימו למעבר, בטענה שמעבר שכזה יטשטש את היותו של המועדון מועדון לאומי דלמטי ונשארו בעיר ספליט. למרות זאת, המועדון נשאר המועדון האהוד על ידי המנהיג טיטו.
הקבוצה זכתה לשנותיה הטובות ביותר במהלך שנות ה-70, אז זכתה בשלוש אליפויות יוגוסלביה ובחמישה גביעים יוגוסלביים. המועדון הפך למועדון השני הכי מוערך ביוגוסלביה כאשר הוא עוקף את היריבה המושבעת, דינמו זאגרב.
מחוץ ליוגוסלביה, ומאוחר יותר קרואטיה, הקבוצה הגיעה מלספר הישגים, בהם העפלה שלוש פעמים לרבע-גמר גביע אירופה לאלופות (היום ליגת האלופות), כאשר האחרונה שבהם בשנת 1955. והגיעה פעמיים למעמד חצי גמר במפעל אירופי, חצי גמר גביע המחזיקות ב-1973 וחצי גמר גביע אופ"א ב-1984.
לאחר עצמאותה של קרואטיה בשנת 1992, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה של ליגת העל הקרואטית, ובהמשך שנות ה-90 זכתה בשתי אליפויות נוספות. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות.
הקבוצה נודעה בקרואטיה ובאירופה כולה בשל מחלקת הנוער המשובחת שלה שהעלתה לתודעה האירופית מספר לא מועט של שחקנים מוכשרים ששיחקו בליגות הבכירות באירופה, ביניהם אלן בוקסיץ', סלאבן ביליץ', איגור טודור, איביצה שוריאק ורוברט יארני.

אוהדים

היידוק ספליט הוא אחד המועדונים האהודים ביותר בקרואטיה של היום והמועדון האהוד ביותר והחשוב ביותר במחוז דלמטיה. בשל נדידת העמים הגדולה שהייתה במהלך 100 השנים האחרונות ברחבי יוגוסלביה, יש לקבוצה אוהדים רבים, תושבי מחוז דלמאטיה לשעבר שעברו/הועברו לטריטוריות שונות ברחבי יוגוסלביה וסביבותיה ולכן לקבוצה יש גם בסיס אוהדים נרחב של דלמטים רבים מחוץ לקרואטיה, בעיקר בסלובניה, קוסובו ואלבניה השכנות וכן בקהילות קרואטיות בכלל ודלמטיות בפרט במדינות רחוקות כגון ניו זילנד, צ'ילה, קנדה ואוסטרליה.
כמו כן, בשל היותה של היידוק ספליט שותפה לאורך השנים באליפויות יוגוסלביה השונות כאשר זו הייתה מאוחדת, לקבוצה גם מספר חוגי אוהדים בשאר מדינות יוגוסלביה, חלקן אף ללא קשר להיות החברה קרואטית או בעלת שורשים קרואטים.
פיאט 411

דגם פיאט 411

הערה: יש להבדיל בין דגם "FIAT 411-R" (דגם של טרקטור שיוצר על ידי חברת פיאט), לדגם האוטובוס "פיאט 411".
ימת הלשון

מבנה

מן האגם יצאו מפרצים ארוכים אל תוך קניוני הנחלים של מדבר יהודה. ראשיתו של האגם במימיו של מפרץ סדום - לשון ים שיצאה מהים התיכון בסוף תקופת הפליסטוקן, וכיסתה את עמק יזרעאל וסביבותיו, ואת בקעת הירדן והערבה. מאוחר יותר התנתקה לשון הים מהים התיכון, ועם השנים התעצבה ימת הלשון. למעשה, הייתה ימת הלשון קיימת מלפני כ-60,000 שנה, עד לפני כ-15,000 שנה, בסוף תקופת הפליסטוקן. לאחר זמן זה, החלה ימת הלשון להתכווץ שוב, עקב שינויי האקלים, שהפך ככל הנראה להיות חם יותר ולח פחות. בסופה של התכווצות זו, נשארו ים המלח וים הכנרת כפי שאנו מכירים אותם כיום.

הרכבה

גובהה של ימת הלשון היה כ-180 מטר תחת פני הים, גבוהה בכ-230 מטר מגובהו של ים המלח כיום. ימת הלשון הייתה עשירה במלחים, גיר וגבס, ששקעו במהירות גבוהה לקרקעית האגם. ריכוז המלחים בימה היה כ-17-20% (לשם השוואה, ריכוז המלחים בים המלח הוא כ-33%, ובים התיכון כ-4%).
ברוך ניסנבוים

ד"ר ברוך ניסנבוים (30 באפריל 1886 – 4 בדצמבר 1970) היה רופא ופעיל ציבור בחיפה.

ביוגרפיה

ניסנבוים נולד בשנת 1886 בבסרביה שבדרום-מערב רוסיה לניסן ופסיה, וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשטרסבורג. עלה לארץ ב-1919 ב"רוסלאן". תחילה עבד בירושלים ב"הדסה", אך ב-1922 עבר לחיפה כדי לעמוד בראש המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה שנפתח בהדר הכרמל בבית משפחת יהודה אתין. מאוחר יותר קיבל עליו את משרת ניהולו של בית החולים במקומו של ד"ר נחום שימקין שהתפטר. ב-1931 נסגרה המחלקה בעקבות מעברו של בית החולים תחת חסותו של ועד הקהילה העברית והקיצוצים בתקציבו. בשל זאת החל לעבוד ד"ר ניסנבוים כרופא פרטי (ברחוב הגלעד – כיום רחוב הרב הרצוג). ניסנבוים נמצא בניגוד עניינים בין מעמדו כנציג הדסה ובין חברותו בוועד הקהילה, דבר שגרם לחיכוכים בינו ובין נציגי הפועלים המאורגנים.
על יד בית החולים הדסה הוקמה תחנת טיפת חלב ב-1922 על מגרש שניתן במתנה על ידי ועד הדר הכרמל. את התחנה ניהלה בתחילה אלה ליפסקי, ואחרי הגירתה לצרפת ניהל ד"ר ניסנבוים את התחנה.
ניסנבוים היה חבר בסניף הסתדרות הרופאים בחיפה, שהוקם על ידי ד"ר הלל יפה ביחד עם  החברים ד"ר נחום שימקין, ד"ר חיים יסקי, ד"ר לייב עפרון וד"ר יצחק גליקר.
בינואר 1931 נבחר כסגן יו"ר ועד הדר הכרמל, אחרי מותו של יו"ר הוועד שמואל פבזנר.
ביוני 1934 הוקם מד"א חיפה בבית הרופאים (ברחוב נורדאו פינת רחוב מנחם) וד"ר ניסנבוים הועמד בראשו. ב-1936 עבר מד"א לבניין משלו על שם אלכסנדר-סאשה וילבושביץ (בנו של גדליהו וילבושביץ), על מגרש של ועד הדר הכרמל. מד"א חיפה היה קשור בטבורו אל ארגון ההגנה וכלל פלוגת נשים כרחל שלון וד"ר חנה שטרנפלד. לקראת מלחמת העולם השנייה, כיו"ר ועדת הבריאות של ועד הקהילה העברית, היה ניסנבוים ממונה על הרפואה בשעת חירום (מיסודו של מרדכי נמצא-בי). בתקופה זאת התעורר צורך בתרומות דם, וניסנבוים הקים את ארגון תורמי הדם. את בעיית חוסר האמבולנסים פתר בשימוש חלקי במשאית ששימשה בשאר הזמן להעברת דגים.
אחרי הקמת המדינה היה ממונה על הפיכת בית חולים רמב"ם מבית חולים מנדטורי לחלק ממערכת הבריאות הישראלית.

הנצחה

ניסנבוים היה נשוי לשרה (17 ביולי 1901 - 20 בינואר 1985) בת יוסף ודבורה קומרוב.
ניסנבוים היה נשיא הכבוד של מד"א חיפה, קיבל את תואר יקיר חיפה ועל שמו רחוב בנווה שאנן בחיפה.
גיא דוידוב

גיא דוידוב (נולד ב-11 בינואר 1970) הוא פרופסור מן המנין בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית, אליה עבר בשנת 2007, לאחר שהיה מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה, ומתמחה בדיני עבודה.

ביוגרפיה

דוידוב סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא חבר לשכת עורכי הדין מ-1997
השלים לימודי תואר שני ודוקטורט מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טורונטו ב-2002. נושא עבודת הדוקטורט היה: "שלושת הצירים של יחסי עבודה: איפיונם של עובדים בצורך בהגנה", מנחהו בעבודה היה פרופסור פטריק מקלם.
מחקרו של דוידוב מתמקד בדיני עבודה (ובפרט: תכלית הרגולציה בתחום זה), תוך שילוב סוגיות מן המשפט החוקתי (ובפרט: ההצדקות לביקורת חוקתית) ובמידה מסוימת גם בתפקידו של המשפט בעיצוב מדינת רווחה. 
באוניברסיטת חיפה, שימש כעורך הראשי של כתב העת "משפט וממשל", ובאוניברסיטה העברית מילא את תפקיד סגן הדקאן בפקולטה למשפטים. הוא חבר בהנהלת האגודה הישראלית למשפט העבודה ולביטחון סוציאלי.
דוידוב נשוי ואב לשניים. אחותו היא שופטת בית הדין הארצי לעבודה, ד"ר סיגל דוידוב-מוטולה.
מרי ברג

קיצור קורותיה עד תום המלחמה

מרים וטנברג נולדה בסתיו 1924 בעיר לודז' שבפולין, בת לאם ילידת ניו יורק ששבה עם הוריה לפולין ב-1914, ולאב יליד פולוצק, סוחר עתיקות אמיד, ולה אחות צעירה, אנה. היא למדה בגימנסיה בעירה. 
ברג החלה לכתוב את יומנה כבר ב-10 באוקטובר 1939, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לפולין, וביומן מתועדת בריחתה של המשפחה מעירם לבירה ורשה. היא שהתה בגטו קרוב לשנתיים, עד שב-7 ביולי 1942, זמן קצר לפני הגירוש המאסיבי מהגטו לטרבלינקה, הועברה עם משפחתה, יחד עם יתר אסירי הגטו בעלי אזרחות זרה, לכלא פאוויאק (Pawiak) הסמוך לגטו. ב-17 בינואר 1943 הועברה המשפחה עם יתר האזרחים האמריקאים למחנה ויטל שבצרפת, וכעבור שנה הורשו להגר לארצות הברית.

פרסום היומן

העיתונאי שמואל ליב שניידרמן, יליד פולין שנמלט עם אשתו איילין שימין-שניידרמן ובתו הלן מצרפת לארצות הברית ב-1940, המתין ב-16 במרץ 1944 ברציפי ג'רזי סיטי לעגינת ה-S. S. Gripsholm. הוא פגש בווטנברג, למד על קיום יומנה – 12 מחברות קטנות, כתובות פולנית – והתרשם ממנו.
בחודשים אוקטובר ודצמבר אותה שנה פרסם שניידרמן קטעים נבחרים מהיומן בעיתונים יהודיים: ב-Jewish Contemporary Record בתרגום לאנגלית, וב"מאָרגען זשורנאל" (מוֹרגן ז'ורנל) בתרגום ליידיש. הקטעים פורסמו בשם העט "מרי ברג", כדי להגן על קרוביה של וטנברג שנותרו באירופה.
שניידרמן הוסיף לעבוד בצמוד לברג. הוא ערך את כתב היד, ושכר את נורברט גוטרמן (יליד פולין) וסילביה גלאס, לתרגם את היומן לאנגלית. היומן ראה אור בתרגום לאנגלית בניו יורק בהוצאת ל"ב פישר בפברואר 1945, יותר מחודשיים לפני תום המלחמה.
כבר באותה שנה (תש"ו 1945) ראה היומן אור בתרגום לעברית מאנגלית מאת יהודה האזרחי. בשנים שלאחר מכן הוא תורגם לספרדית (1945), דנית (1946) וצרפתית (1947), ולימים גם ראה אור בשפת המקור, פולנית (1983), ותורגם גם להונגרית (1990) ואיטלקית (1991).
ב-2006 ראתה אור מהדורה מורחבת באנגלית, שהוכנה על ידי סוזן לי פנטלין. ב-2007 תורגמה מהדורה זו לפינית.
חנייה לאופניים

חנייה לאופניים הוא מתקן המשמש להעמדת האופניים ונעילתם בזמן שאינם בשימוש. מתקני חנייה לאופניים עשויים להיות מונחים על הקרקע באופן חופשי, או להיות מעוגנים אל הקרקע, למדרכה או לבניין. עם התרחבות השימוש באופניים, גדל מגוון מתקני החניה והם נבדלים זה מזה בצורתם, בעיצובם, ברמת הבטיחות שלהם ובהתאמתם לסביבות שונות.
מתקני החנייה מאפשרים לרוכבים לחנות בביטחה ובנוחות. כיום מוצבים מתקני חנייה לאופניים באופן וולנטרי על ידי גופים מסחריים וציבוריים, כגון רשויות מקומיות, מוסדות חינוך, מקומות בילוי, בתים פרטיים וחניונים של מתחמי משרדים.

דגמים שונים של מתקני החנייה

בדגמים הראשונים של מתקני האופניים התאפשרה נעילה של גלגל אחד בלבד. נעילה זו לא הייתה יעילה מכיוון שניתוק גלגל זה איפשר לגנוב את האופניים. בנוסף, מתקנים מסוג זה לא העניקו תמיכה לאופניים, דבר שהוביל לעיתים לנפילת "דומינו" של זוגות האופניים זה על זה. בדגמים החדישים יותר של מתקני אופניים ניתן לקשור את שלדת האופניים למתקן, ובכך להעניק הגנה טובה יותר נגד גניבה וכן תמיכה יציבה יותר לאופניים. מתקן אופניים טוב הוא מאפשר עגינה חזקה של האופניים, ללא שימוש ברגלית האופניים. על המתקן לאפשר נעילה של הגלגלים ואף נעילה של מסגרת האופניים. הודות לגמישות בשימוש בחומר ובצבע, מתקני החנייה יכולים להפוך לאובייקט המעוצב במיוחד לפי דרישותיהן של חברות מסחריות או רשויות מקומיות – בצבעוניות או בצורה. דגמים המתוכננים לסביבות קיצוניות כמו חופי ים או אזורים שבהם תנאי מזג אוויר קיצוניים, מיוצרים מחומרים עמידים במיוחד – פלדה מגלוונת, פלדת אל-חלד ודומיה. דגמים נוספים של מתקני חנייה משמשים בבתים משותפים, בהם הם מותקנים בחצר הבניין או במקלט. בדגמים המיועדים למקומות סגורים ניתן דגש על חיסכון במקום, לעומת מתקני חנייה חיצוניים בהם עיקר תשומת הלב ניתנת למניעת גניבות.

מתקני חנייה בעולם

באמסטרדם, אחת הערים ששיעור הרוכבים בה גבוה במיוחד, עושה העירייה שימוש במתקני חנייה דו-קומתיים: האופניים חונים לסירוגין, כך שהגלגל הקדמי של כל זוג שני מוגבהים, כדי לחסוך בשטח חנייה.
בשדה התעופה בציריך, שווייץ ישנו חניון מיוחד לאופניים.
מרגלית אשוש

ביוגרפיה

מרגלית אשוש היא מורה וסופרת, בעיקר של ספרות ילדים, מחזאית ילדים ומשוררת הכותבת את השירים במחזות.
מרגלית אשוש נולדה בשנת 1964 למשפחה יהודית בתוניס בירת תוניסיה. עלתה לישראל עם משפחתה בגיל שנה והתגוררה בנתיבות. סיימה תואר ראשון בחינוך ובמחשבת ישראל ולאחר מכן, למדה תואר שני בספרות עברית ב"אוניברסיטת בן-גוריון".
בשנות העשרים לחייה נישאה, ועברה להתגורר במושב תקומה שבתחום המועצה האזורית שדות נגב והחלה לעבוד כמורה ומחנכת.
הדרך לכתיבתה החלה מכתיבת יומן אישי המתעד זיכרונות, מחשבות ושירים. המפנה היצירתי החל מסיפורים חדשים משלה, שסיפרה לילדים בילדותם, כתיבתם והוצאתם לאור.
את ספרה הראשון "המשאלה של צבי" כתבה ופרסמה בשנת 1998. הספר הצליח מאוד בשל המסר החינוכי שבו: קבלה עצמית וקבלת האחר השונה. ספרה השני "הרפתקה בשביל הקסמים" יצא לאור בשנת 2009.
בשנת 2013 עיבדה למחזה את הסיפור "מנגינת הפלאים", שכתבה. בשנת 2014 הוציאה לאור את הספר "סוד מראת הקסם". לאחר מבצע צוק איתן בשנת 2014 כתבה את הספר "האור של קיפודי", במטרה שילדים יוכלו להתמודד טוב יותר עם הפחדים שנגרמו בשל המצב הביטחוני באזור עוטף עזה בו התגוררה. דמות הקיפוד נבחרה מפני שהקיפוד מתכדר בשעת סכנה ופחד. כל ספריה הומחזו על ידה והם מוצגים ב"תיאטרון אגדה" לילדים וכולם נכללים בסל תרבות ותיאטרון ארצי.
בשנת 2018 הוציאה, לראשונה, ספר למבוגרים "ניחוח האפרסמון", רומן היסטורי המתאר עלילה דמיונית המתרחשת על רקע בית שני בתקופתו של הורדוס.

סגנון כתיבה

בכתיבתה יש דגש על מסרים חינוכיים וערכיים ומעולמם של הילדים ואלו בעלי השפעה ביבליותרפית המעצימה ומחזקת את הילד מבחינה רגשית.
מרגלית אשוש משלבת נושאים לימודיים באופן סיפורי המעורר סקרנות ועניין אצל הילד, כפי שמתארת זאת בכתיבת ספרה הרפתקה "בשביל הקסמים".
ספרה "בניחוח האפרסמון" מתרחש בתקופת תחיית העם היהודי, על רקע ההתרחשויות ההיסטוריות בתקופת בית שני.
במהלך לימודי התואר השני בבן-גוריון השתתפה בסדנאות כתיבה רבות של עמוס עוז, חיים באר, אורלי קסטל בלום ואורי ברנשטיין, והיא כותבת כתיבה יוצרת.

עיבוד לתיאטרון

בשיתוף עם ביתה, אפרת אשוש, שחקנית, רקדנית, אמנית ומאיירת ובעלת תיאטרון "אגדה", יצרו השתיים מספר מחזות המבוססים על ספריה של אשוש. קשר זה משלב את ספריה בעולם הבמה, כאשר מרגלית ממחיזה את ספריה ואפרת יוצרת את העיבוד התיאטרלי.
המחזה "המשאלה של צבי" המבוסס על ספרה הראשון אושר בסל תרבות תיאטרון ארצי ובפמי פרימיום תרבות לפריפריה.
ספרים נוספים שהומחזו בשיתוף פעולה זה הם "מנגינת הפלאים", הנושא עמו מסר חינוכי על שמירת הסביבה, "האור של קיפודי", שנכתב כאמור בעקבות מבצע צוק איתן וכן "נסיך הצפרדע" הנושא מסרים חינוכיים של מסירות, דאגה וחברות מעבר למראה החיצוני.
מועדון חובטי 500 הום ראנס

מועדון 500 חובטי הום ראנס הוא מונח לא רשמי המגדיר את קבוצת החובטים במייג'ור ליג בייסבול, שחבטו 500 או יותר הום ראנים במהלך הקריירה שלהם במסגרת העונה הרגילה (ולא בפלייאוף). החובט הראשון שהצטרף למועדון זה היה בייב רות' ב-1929 וכיום חברים בו 27 שחקנים. 18 מהחברים במועדון נבחרו להיכל התהילה של הבייסבול.
נכון לסוף עונת 2019, יש שחקן אחד פעיל במועדון חובטי 500 הום ראנס: אלברט פוהולז, שלו 656 חבטות הום ראן והוא מדורג במקום השישי בכל הזמנים.