google/wiki40b huggingface dataset:
פסטיבל הסרטים סאנדנס

פסטיבל הסרטים סאנדנס (באנגלית: Sundance Film Festival) הוא פסטיבל הסרטים העצמאיים הגדול ביותר בארצות הברית. מתקיים פעם בשנה בחודש ינואר, בערים פארק סיטי , סולט לייק סיטי ואוגדן  שבמדינת יוטה. הפסטיבל מציג הקרנות בכורה לסרטים חדשים של יוצרי קולנוע עצמאי אמריקנים ובינלאומיים. הפסטיבל מכיל חלק תחרותי, לסרטי דרמה וסרטים תיעודיים עצמאיים, וכמו כן מחולקים פרסים שלא כחלק מן התחרות עצמה.
הפסטיבל נקרא על שם הדמות שגילם השחקן והבמאי רוברט רדפורד בסרט הקולנוע "קיד וקאסידי" (במקור: Butch Cassidy and the Sundance Kid).

היסטוריה

הפסטיבל החל לפעול משנת 1978. אז הוא נקרא 'פסטיבל הסרטים האמריקאי ביוטה' במטרה למשוך יותר יוצרי קולנוע ליוטה. באותם ימים, עיקר תשומת הלב באירוע הופנה כלפי הצגת יצירות רטרוספקטיביות, בעוד שיוצרי הקולנוע עורכים דיונים בנושאי הקולנוע. חלק קטן מן האירוע הוקדש לסרטים הנעשים מחוץ להוליווד, אלו הם הסרטים העצמאיים. במשך השנים הבאות גורמים מסוימים דחפו לכך שהאירוע יגדל ויתפתח. קודם זאת הייתה מעורבותו של השחקן רוברט רדפורד. רדפורד, תושב יוטה לשעבר, נשא את נאום הפתיחה כיושב ראש הפסטיבל. העובדה ששמו נקשר לסאנדנס, הביאה לחשיפה רבה של הפסטיבל. שנית, הפסטיבל עבר מספטמבר לינואר. המעבר מסוף הקיץ לאמצע החורף נעשתה, כפי שנמסר, בשל הצעתו של הבמאי ההוליוודי סידני פולאק, שהציע כי לקיים את פסטיבל הסרטים באתר סקי בזמן החורף, תמשוך יותר תשומת לב מצד הוליווד.
מכון סאנדנס, ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי רוברט רדפורד ב-1981, השתלט על הנהלת הפסטיבל משנת 1985, ומ-1991 שינה את שמו רשמית לפסטיבל הסרטים סאנדנס. יוצרים עצמאיים ידועים רבים, כדוגמת קווין סמית', קוונטין טרנטינו, סטיבן סודרברג וג'ים ג'ארמוש עשו את פריצתם בפסטיבל סאנדנס. הפסטיבל גם הביא לחשיפה רחבה של סרטים כמו "המסור", "פרויקט המכשפה מבלייר", "מוכרים בלבד", "סקס, שקרים ווידאוטייפ", "נפוליאון דינמיט" ואחרים.
בעשור האחרון נשמעו טענות שהפסטיבל הולך ונהייה מסחרי מדי], בשל חברות אמריקניות מובילות המעוניינות לפרסם בפסטיבל, כמו גם עודף הסלבריטאים הפוקד את הפסטיבל הנקרא לעיתים כאירוע תקשורתי למפורסמים.
רוברט רדפורד יזם גרסה לונדונית של פסטיבל הסרטים, שתתקיים לראשונה בחודש אפריל 2012, באצטדיון O2 בלונדון.

יוצרים ישראלים שסרטיהם השתתפו בפסטיבל סאנדאנס הם: שבי גביזון ("האסונות של נינה"), ארז תדמור וגיא נתיב ("זרים"), שרון מימון וטל גרניט ("חופש גדול") ואורי בר-און ("72 בתולות" - סרט קצר).
אנליזה תרמוגרווימטרית

אנליזה תרמוגרווימטרית (TGA) בכימיה אנליטית ובכימיה פיזיקלית, היא שיטת מדידה וניתוח של הקשר בין מסה של חומר לשינוי הטמפרטורה. לשם ביצוע המדידה מחממים את הדגם ובו-זמנית מודדים באופן רציף את המשקל שלו.
מכיוון שגם שינוי משקל וגם שינוי טמפרטורה ניתנים למדידה בדיוק גבוהה בעלות נמוכה יחסית, ומכיוון שמנתונים אלו ניתן לדלות מידע רב, יש חשיבות רבה למכשור ושיטה זו.

מבנה התרמוגרווימטר

החלקים החשובים בתרמוגרבימטר הם תא דגימה הנתון בתוך כבשן, ותא השוואה, המאזן את תא הדגימה על גבי מאזניים. מעבר לאלו יש גם מערכת להזרמת ופינוי גז, מעבר לבקרת טמפ'.

הכבשן

ברוב התרמוגרווימטרים הכבשן מתחמם על ידי חוטים ספירליים שמוזרם בהם חשמל. 
קצב החימום המקסימלי אליו מגיעים התרמוגרווימטרים הוא 200 מעלות צלזיוס לשנייה.
בתרמוגרווימטרים חדשניים נעשה שימוש בחימום באמצעות לייזר.

המאזניים

הפרש הגבהים בין זרועות המאזניים נמדד בעזרת קרן מדיודה פולטת לייזר, או דיודה פולטת אור (Light emmiting diode). האור או הלייזר פוגעת במראה המוצבת על הזרוע, וזו מחזירה אותו למערך של תאים פוטו-וולטאים, על פי המקום שבו פוגע האור במערך, נקבע הפרש הגבהים בין הזרועות.
בנקודת המפגש בין שתי הזרועות של המאזניים מותקן מנוע, שעל פי הפרש הגבהים בין הזרועות מופעל ההספק של המנוע לאיזון בין הזרועות. מהספק זה מחושב הפרש המסה בין תא הדגימה לתא ההשוואה. תרמוגרווימטרים כאלו מגיעים לדיוק של מיקרוגרמים.
בתרמוגרווימטרים חדשניים מותקן באחת הזרועות גביש פיאזואלקטרי שמופעל עליו זרם חשמלי, בעקבות הזרם נפח הגביש גדל ונוצר איזון בין הזרועות, על פי התדירות של החשמל הנדרשת לאיזון בין הזרועות מחושב הפרש המשקל בין תא הדגימה לתא ההשוואה. תרמוגרווימטרים כאלו מגיעים לדיוק של ננוגרמים.

בקרת טמפרטורה

מדידת הפרש הטמפרטורה בין תא הדגימה לבין תא ההשוואה נעשית על ידי צמד תרמי. 
במדידה זאת ניתן להגיע בקלות לדיוק של מאיות מעלות הצלזיוס.

תא הדגימה

תאי הדגימה עשויים מנחושת, אלומיניום ופלטינה. כדי לאפשר להם עמידות לטמפ' גבוהות.
תאי נחושת ואלומיניום עמידים לחום של עד כמה מאות מעלות. פלטינה לחום של עד 2100 מעלות צלזיוס.
קיימים גם תאי קרמיקה, הם עשויים לעמוד בחום רב אף יותר, אבל בגלל משקלם הרב, קשה יותר לזהות בהם שינויי מסה.

מערכת לפינוי גזים

קיימת מערכת לזרמה ופינוי של גזים וזאת מכמה סיבות:
ראשית, כדי למנוע מהגזים להתעבות במכשיר. שנית, כדי למנוע מגזים חומציים ליצור קורוזיה במכשיר.
שלישית, ניתן לנתח את הגזים כדי לעמוד על טיב וקצב התגובות המתרחשות. רביעית, מערכת זו מונעת מהגז להגיב שוב עם הדגימה.
מערכת הזרמת הגזים מזרימה גזים אדישים: ארגון, הליום, ומימן בלחצים נמוכים.

שינוי מסה כנגד זמן

הטכניקות המסורתיות גורסות מדידת הפרש המסה בין תא הדגימה לתא ההשוואה כנגד זמן, והסקת מסקנות מאופן ההשתנות שלה בזמן וטמפרטורה.

שינוי חום כנגד טמפרטורה

טכניקות אחרות מנתחות את הספק התנור כנגד הגידול בטמפרטורה, מקצב שינוי זה ניתן להסיק למשל את קיבול החום של הדגימה.
כשהם רואים אותנו

עלילת הסדרה

הסדרה מבוססת על אירועי המקרה האמיתי של האצנית בסנטרל פארק, ובוחנת את חייהם של חמישה חשודים שהועמדו לדין באשמת אונס ותקיפה מינית של הקורבן, ושל משפחותיהם. חמשת הנערים, גיבורי הסדרה - קווין ריצ'רדסון (אסנטה בלק), אנטרון מקריי (קייל האריס), יוסף סלאם (איתן הרייס), קורי וייז (ג'רל ג'רום) וריימונד סנטנה (מרקיז רודריגז) - חולקו על ידי התביעה לשתי קבוצות עבור המשפט. כל נער הורשע על ידי חבר המושבעים באישומים שונים הקשורים לתקיפה; וארבעה הורשעו באונס. החמישה נידונו לעונשים המקסימליים ביותר לקטינים ולבגיר אחד; קורי וייז, שהיה בן 16 בזמן ביצוע הפשע לכאורה, ריצה את עונשו בכלא רגיל והשאר הועברו למוסד לנוער עבריין.
לאחר שהתוקף האמיתי זוהה בשנת 2002 על ידי הודאה, ראיות דנ"א וראיות אחרות בחקירתו של משרד התובע המחוזי, התובע ביקש שבית המשפט יבטל את ההרשעות של חמשת הגברים (בכך לנקוט עמדה משפטית שבה מתייחסים לשני הצדדים כאילו לא התרחש משפט כלל). באותו זמן, כל החמישה ריצו את עונשם. המדינה משכה את כל האישומים נגדם ומחקה את שמותיהם מהמערכת לרישום עברייני מין.
החמישה הגישו תביעה נגד ניו יורק בשנת 2003 בגין הרשעה שלא בצדק וקיבלו פיצויים בשנת 2014. בשנת 2016, החמישה שוב הגישו תביעה נגד המדינה וקיבלו שוב פיצויים. (דבר הפיצויים האחרונים לא הופיעו במיני הסדרה).

פיתוח

ב-6 ביולי 2017, הוכרז שנטפליקס הזמינה סדרה שתתבסס על המקרה האמיתי של "חמישיית סנטרל פארק", שתכלול חמישה פרקים. הסדרה נוצרה על ידי אווה דוברני שגם ביימה וכתבה את הסדרה. המפיקים בפועל של הסדרה הם דוברני, ג'ף סקול, ג'ונתן קינג, אופרה וינפרי, ג'יין רוזנטל ובארי ולש. ב-9 ביולי 2018, נודע שהסדרה תכלול ארבעה פרקים, שהצלם בראדפורד יאנג יהיה אמון על צילום הסדרה, ושרובין סויקורד, אטיקה לוק ומייקל סטארבורי יהיו אמונים על כתיבת הפרקים לצדה של דוברני.
ב-1 במרץ 2019, דוברני הכריזה ששם הסדרה הרשמי הוא כשהם רואים אותנו ושהסדרה תעלה לשידור ב-31 במאי 2019. ההכרזה על כך לוותה בטיזר טריילר ראשון.

ליהוק

ביולי 2018, הוכרז שמייקל קנת' ויליאמס, ורה פרמיגה, ג'ון לגוויזאמו, פליסיטי האפמן, ג'רל ג'רום ויובאן אדפו לוהקו לצוות השחקנים הראשי. ב-3 באוגוסט 2018, נודע שניקי נאש, אונג'אנו אליס, קיילי בונבורי, מרשה סטפני בלייק וסטורם ריד לוהקו לתפקידים משניים. שבוע לאחר מכן, הוכרז שכריס צ'אלק, איתן הרייס, מרקיז רודריגז, קליל האריס, פרדי מיירס, ג'סטין קאנינגהם ואסנטה בלק יגלמו את הדמויות הראשיות - חמישיית סנטרל פארק - הן כמבוגרים והן כבני נוער. בסוף החודש, נודע שג'ושוע ג'קסון, כריסטופר ג'קסון, אדפרו אדויה, עומר דורסי, בלייר אנרווד, פמקה ינסן, ויליאם סאדלר ואורורה פריניו הצטרפו לצוות השחקנים.

צילומים

צילומי הסדרה החלו ב-6 באוגוסט 2018, בניו יורק, ניו יורק, תחת אחריותו של הצלם בראדפורד יאנג. ב-10 באוגוסט 2018, הצילומים התקיימו בשדרת מדיסון באזור מזרח הארלם באזור מנהטן.
מארי לאבו

מארי לאבו (באנגלית: Marie Laveau;‏ 10 בספטמבר 1794 - 16 ביוני 1881) הייתה כוהנת וודו קריאולית נודעת בניו אורלינס.

נעוריה

מארי לאבו נולדה כאזרחית חופשיה ברובע הצרפתי של ניו אורלינס, לואיזיאנה, בשנת 1794, בתם הממזרה של בעל מטעים לבן ואישה שחורה.
ב־4 באוגוסט 1819, התחתנה עם ז'אק (או סנטיאגו, ברשומות אחרות) פאריס, אדם חופשי שחור שהיגר מהאיטי, לניו אורלינס בשנת 1809 לאחר המהפכה ההאיטית. תעודת הנישואין של השניים נשמרה ברחוב קתדרלת לואיס בניו אורלינס. ז'אק פאריס נפטר בשנת 1820 בנסיבות בלתי מוסברות.

קריירת וודו

לאחר מותו של פאריס, מארי לאבו החלה לעבוד כספרית פרטית לבני המעמד העליון. היא לקחה לה למאהב את כריסטופר דומיניק דה קלאפיון, שאיתו חיה עד למותו בשנת 1835. לפי רישומים היסטוריים מדווח כי לשניים היו 15 ילדים במשותף כולל מארי לאבו הבת שנולדה ב-1827.
במהלך עבודתה כספרית, נחשפה לסיפורים עסיסיים ולרכילויות מפי הנשים הלבנות העשירות אותן שירתה, וזאת בנוסף לרשת מודיעין פנימית של משרתים שחורים באחוזות לבנים, אותה הפעילה. כל אותן רכילויות שאספה, עזרו לה על פי החשד, לצבור מידע פרטי על אנשי העיירה, ושמה של מארי לאבו נפוץ כאחת שיודעת נבואות וסתרים על האנשים בעיירה.
מארי לאבו זנחה את עבודתה כספרית והחלה בקריירת הוודו ועד מהרה צברה לעצמה שם עוצמתי וכבוד בלתי מעורער בניו אורלינס.
עד מהרה אספה לאבו סביבה עדת מאמינים, שחורים ולבנים כאחד. טקסים שהייתה עורכת כללו ריטואלים אקזוטים שכללו עירום, מין ואלכוהול.
האטרקציה הגדולה של מארי לאבו היו קמעות ה"גריס גריס". גריס-גריס היו שקיקי בד קטנים שנענדו למזל טוב ולהגנה ממזל רע. קמעות אלו הכילו עשבים, אבנים, ציפורניים, שיער ופיסות בד טבולות בזיעה או פריטים אישיים אחרים שנאספו לפי הנחיותיו של אחד האלים. ייתכן שהגריס-גריס, שבמקור היו צלמיות של אלים, הם המקור למיתוס בובות הוודו.
לאבו שהייתה גם קתולית באמונתה שילבה במאגיה שלה גם אלמנטים מהדת הנוצרית ועירבה מסורות אפריקאיות עם אמונות קתוליות ותפיסות דתיות, פסל מריה הקדושה היה לדמות שסוגדים לה בטקסי הוודו. קסמיה של מאיר לאבו התפרסמו בכל רחבי המדינה ואליה הגיעו מכל ארצות הברית אנשי ציבור ופוליטיקאים שביקשו לקבל את ברכתה.
על פי הסיפורים נהגה לאבו לגבות תשלומים מופקעים מהלקוחות הלבנים, בעוד שבאזרחים השחורים טיפלה ללא תשלום.

מותה

ב-16 ביוני 1881 דיווחו העיתונים כי מארי לאבו נמצאה מתה במיטתה. עדויות ברורות למותה או ללוויה שלה מעולם לא נמצאו, ויש המאמינים כי היא חיה שנים לאחר מכן ואף חיה עד ליום זה. ייתכן שאמונה זו קרתה בשל הבלבול בין מארי לאבו האם לבין מארי לאבו הבת, לימים אף היא כוהנת וודו מוערכת, שדמתה לה מאוד ונפטרה בגיל 98.
קברה של מארי לאבו נמצא בבית הקברות סנט לואיס בניו אורלינס ומשמש כמקור עליה לרגל של מאמיניה וכמוקד תיירות בעיר. על פי האמונה ניתן לצייר צלבים על קברה של מארי לאבו ולבקש משאלה מעצמותיה.]
חיים בנימין פונטרימולי

ביוגרפיה

נולד לרב חייא פונטרימולי, מחבר הספר צפיחת בדבש. נישא לבתו של רבי יהושע אברהם קריספין, גיסיו היו הרבנים שמואל ואהרן קריספין.
היה חבר בבית דינו של רבי חיים פלאג'י.
סדרת הספרים "פתח הדביר", ארבעה כרכים על שולחן ערוך אורח חיים, פרי עטו, מצוטטים רבות בספרי השו"ת וההלכה.
הוא היה מוערך מאד בעיני חכמי דורו, הדבר בא לידי ביטוי בהסכמת רבני איזמיר לספרו פתח הדביר, חמיו, רבי יהושע אברהם קריספין, ורבי חיים פלאג'י מתארים אותו: "ארי שבחבורה... בר אבהן ובר אוריין.. שלם בכל מדות טובות שמנו חכמים". בעל ה"שדי חמד" כותב עליו: "הרב פתח הדביר כל רז לא אניס ליה, והרגיל בספרו הקדוש יודע ומכיר שדרכו בקודש חופש כל חדרי תורה בעניין שעוסק בו דברי הפוסקים ראשונים ואחרונים".
נפטר בי' בניסן תרל"ג (1873) ונטמן באיזמיר.

ספרו פתח הדביר

ספרו פתח הדביר חלק א' נדפס באיזמיר בשנת ה'תרט"ו, חלק ב' נדפס בשנת ה'תרכ"ג וחלקים ג' וד' נדפסו בשנת ה'תרל"ג.
טטרה (רכב)

טטרה (בצ'כית: Tatra) היא יצרנית רכב השוכנת בעיר קופריביצה בצ'כיה. החברה נוסדה בשנת 1850 בשם Nesselsdorfer Wagenbau-Fabriksgesellschaft כיצרנית כרכרות ועגלות, ובשנת 1897 ייצרה את המכונית הממונעת הראשונה במרכז אירופה, בשם פרזידנט (Präsident).
בשנת 1919 שונה שם החברה לטטרה, על שם הרי הטטרה. טטרה היא יצרנית הרכב השלישית בוותק בעולם לאחר דיימלר ופג'ו. החברה הפסיקה לייצר מכוניות בשנת 1999, אולם היא ממשיכה בייצור משאיות בהנעה בכל הגלגלים: 4X4,‏ 6X6,‏ 8X8,‏ 10X10,‏ ו-12X12.

שנים ראשונות

מייסד חברה טטרה, איגנץ שוסטלה (1822–1891), החל בייצור כרכרות סוסים בעיר קופריביצה שבמורביה בשנת 1850. בשנת 1891 החל אף בייצור קרונות רכבת. בשנת 1890 החל מעסיק בחברתו את הוגו פישר פון רוסלרשטאם כמנהל טכני. לאחר מותו של שוסטלה נטל פון רוסלשטראם את ניהול החברה ובשנת 1897 רכש רכב מתוצרת בנץ. רכב זה שימש השראה ליצירת כלי הרכב הממונע הראשון מתוצרת טטרה, הפרזידנט, אשר הוצג לציבור בווינה בשנת 1897. החברה קיבלה הזמנות למכוניות נוספות, ותחת הנחייתו של המהנדס האנס לדווינקה יוצרו 10 מכוניות נוספות.
בשנת 1900 ייצרה החברה רכב שכולו פרי תכנונו ועיצובו של לדווינקה, דגם A, עם מנוע הנעה אחורית בנפח 2,714 סמ"ק ומהירות מרבית של 40 קמ"ש. מדגם זה יוצרו 22 מכוניות. בשנת 1902 החל ייצור דגם B (NW דגם B) עם מנוע מרכזי, אולם אז עזב לדווינקה את החברה ועבר לעסוק בפיתוח מנועי קיטור. הוא שב לעבודתו בחברה בשנת 1905 ופיתח את דגם S, עם מנוע 4 בוכנות בנפח 3,308 סמ"ק. בשנת 1904 בנתה החברה 3 יחידות של דגם NW D שהורכב עליו מנוע מרכזי. ייצור כלי הרכב בחברה נפגע כאשר בשנת 1912 פרצה שביתה במפעל, אשר נמשכה 23 שבועות ואילצה את עזיבתו של מנהל החברה פון רוסלרשטאם.
בין השנים 1933–1942 בנתה החברה את ה-טטרה 75. יוצרו 4,501 יחידות.
בשנת 1935 בנתה החברה את אב הטיפוס של המכונית המשפחתית טטרה 90.
בין השנים 1936–1950 ייצרה החברה את מכונית הסלון טטרה 87 (3,056 יחידות).
בזמן הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על צ'כיה, ב-15 במרץ 1939, מספר חודשים טרם תחילת מלחמת העולם השנייה, כפו הגרמנים משלטונות צ'כיה לפתח ולייצר את דגמי משאיות "טטרה 81" לתועלתם. רוב מהמשאיות שימשו את משטרת הסדר, אבל מספר משאיות שימשו גם את הוורמאכט.
בשנת 1957 בנתה החברה את מכונית המרוץ טטרה 605.

טטרה וצה"ל

ב-2004 קנה צה"ל 302 משאיות טקטיות בתצורת 6X6 תוצרת ATC מתוצרת טטרה.
תרזה מקרטחנה

תרזה מקרטחנה (1425 - ?) הייתה נזירה קתולית בספרד במאה ה-15, בת למשפחת מומרים מאנוסי ספרד, ואחת מחלוצות המחשבה הפמיניסטית בעולם.

חייה

הביוגרפיה המדויקת של תרזה לוטה בערפל, אך ידוע לנו כי הייתה נכדתו של שלמה הלוי מבורגוס, אשר המיר את דתו לנצרות ב-1390 ובת למשפחת סנטה-מריה-קרטחנה – משפחת המומרים בעלת ההשפעה הגדולה ביותר בספרד של ימי-הבינים המאוחרים. לאחר שהוטבל לנצרות, נודע סבה בשם פבלו דה-סנטה-מריה, ובשנת 1412 הפך לבישוף של בורגוס. 
בשנת 1440 הצטרפה תרזה למסדר הפרנסיסקני בבורגוס כנזירה, אך נאלצה לעבור בין מנזרים שונים, בשל העוינות של חלק מחברי המסדר כלפי נזירים ונזירות בעלי עבר של מומרים. בין השנים 1453-1459, איבדה את שמיעתה והפכה לחירשת, כנראה בעקבות מחלה.

החיבור הראשון

תרזה כתבה את החיבור הראשון שלה Arboleda de los enfermos ("חורשת החלשים באמונתם"), שנים לאחר התחרשותה, ובחיבור היא מצביעה על החרשות כסוג של מתת-אל אשר אפשר לה לחיות בבדידות כמעט מוחלטת. בהינתן לה השקט המוחלט, היה באפשרותה לשמוע את דברי-האל.
הטקסט כולו מופנה לקהל נשי, ובמהלכו פונה תרזה אל "הגברת החסודה", שהייתה כנראה חואנה דה-מנדוזה, אשתו של המשורר והפוליטיקאי הספרדי גומז מנריק (Gómez Manrique).
ה- Arboleda נקרא במיוחד בין הגברים אנשי המנזרים והמסדר (למרות ניסיונה של תרזה "לנטרל" את קוראיה הגברים), וזכה לביקורות צוננות: רבים הופתעו מעצם יכולתה של נזירה חרשת לכתוב, במיוחד מאחר שבאותן שנים, חרשות נחשבה בעולם הנוצרי כמקבילה לפיגור. אחרים לא האמינו שאישה יכולה לכתוב ברמה כזו, והאשימו אותה בהעתקה (ואולי גם עברה כבת למשפחת מומרים, היה חלק מהעניין).

החיבור השני

כתגובה לביקורות, כתבה תרזה את חיבורה השני  Admiracion operum Dey ("הערצה לפעולות האל"). בהקדמה לספר, פונה תרזה שוב אל הגברת החסודה, ומסבירה כי אין שום סיבה שאלוהים, אשר נתן לגברים את יכולת הכתיבה, ימנע את אותה יכולת מן הנשים; העובדה שגברים מרגישים שהכתיבה טבעית להם, נובעת רק מן המסורת. לימוד ותרגול הכתיבה לנשים, יוכיחו כי זו פעולה טבעית גם עבורן. כהגנה על אשמת הפלגיאריזם, הצהירה תרזה כי אלוהים בלבד הוא הלוחש על אוזנה: 
.. Rather, this alone is the truth: that God of all knowledge, Lord of all virtues, Father of mercy, God of everyconsolation, He who consoles us in all our tribulation, He alone consoled me, He alone taught me, He alone read (to) me. He inclined His ear to me when I, besieged with great anguish and adrift in a deep sea of misfortunes, called upon Him with the Prophet, saying, “Save me, O God: for the waters are come in even unto my soul” [Psalm 68:2]. (Seidenspinner-Núñez, 102-3)
ב- Admiracion, מדגישה תרזה את כוחן של נשים ואת הטוהר, העומק והרוחניות דווקא בחייהן בבית, שהרי הפנימי תמיד נעלה על החיצוני, הטפל והלוחמני של הגברים. תרזה דוחה את הטענה שהנשים הן מין חלש או נחות, ואף נותנת דוגמאות מכתבי הקודש (היא הייתה כנראה הראשונה שהשתמשה בדוגמה של יהודית, אשר הצליחה לחסל את האויב שצבא שלם של גברים לא יכול לו). כתביה של תרזה נערכו על ידי המעתיק הספרדי פדרו לופז דל-טריגו, בשנת 1481. הוא גם זה שפרסם את זהות "הגברת החסודה", אך לא סיפר לנו אם תרזה עדיין הייתה בחיים בעת פרסום חיבוריה.
דניז ולץ'

ביוגרפיה

ג'קלין דניז ולץ' נולדה בטיינמות' שבנורת'מברלנד. אמה אן נפטרה ב-22 במאי 2012. יש לה אחות צעירה ממנה, דבי. היא למדה בבית הספר בייגייט בוויטלי ביי לה סאגיס, בית ספר קתולי בניוקאסל. בגיל 12 עברה לאבצ'סטר במחוז דרהאם שם למדה בבית ספר בלקפיין בעיר קונסט ועברה חמש בחינות GCE. היא פיתחה נטייה למשחק כשהייתה בת 14 ולוהקה להצגת בית ספר של המחזה "Finian's Rainbow". בגיל 17 חשבה ללמוד בסמינר למורים ב-Crewe, אבל אביה והמורה לדרמה הציעו לה להירשם לבית הספר למשחק אקדמיית מאונטוויו לאמנויות הבמה. היא התקבלה ולמדה בבית הספר בשנים 1976 עד 1979. היא קיבלה את כרטיס האיגוד המקצועי (Equity) כשלימדה מחול בתיאטרון פאלאס בווטפורד.

חיים אישיים

ולץ' חיה בצ'שייר. בעלה הראשון היה השחקן דייוויד איסטר אתו התחתנה ב-1983. בני הזוג התגרשו ב-1988. היא פגשה את טים הילי כשעבדו יחד בלהקת תיאטרון לייב בניוקאסל. הם התחתנו בהארינגיי שבלונדון ב-1988, ונולדו להם שני ילדים: מתיו טימותי (נולד ב-8 באפריל 1989) ולואיס וינסנט (נולד ב-2001). ב-6 בפברואר 2012 הודיעה ולץ' בתוכנית "Loose Women" שהיא נפרדה מטים. זמן קצר אחר כך החלה לצאת עם מנהל יחסי ציבור לינקולן טאונלי. ב-13 ביולי 2013 בני הזוג התחתנו בטקס בפורטוגל.
דוקטיזם

דוֹקטיזם (מיוונית δοκέω, δόκησις תופעה, להיראות, להידמות) הייתה כת נוצרית גנוסטית שנוצרה במאה ה-2 לספירה וטענה שישו לא הופיע כבשר ודם אמיתי שנצלב וסבל אלא היה אשליה בלבד.

רקע

אחד הקשיים שעמם מתמודד האדם באמונתו באל שאינו גשמי (טרנסצנדנטיות), הוא הקושי להתייחס לישות מופשטת. יש כאלו הפותרים דילמה זו באמצעות האנשה של האל (אצבע אלוהים, ויוציאנו ה' אלוהינו משם ביד חזקה ובזרוע נטויה) ומתן תכונות אנושיות (אל קנוא ונוקם ה', אל חנון ורחום) ואף תיאור בו אדם תופס את בגדו של אלוהים (אמר רבי אבהו: אלמלא מקרא כתוב אי אפשר היה לומר שהיה מקרה בו משה תפס את הקדוש ברוך הוא בדרך שאדם תופס את חברו בבגדו ואמר לפניו: ריבונו של עולם אין אני מניח לך עד שתמחל ותסלח להם).

עקרונות הכת

על פי הדוקטיזם  לישו לא היו גוף וטבע אנושיים. הוא רק נראה כאדם ולמעשה היה יצור רוחני שלא התקיים בעולם הגשמי ואף לא נולד לידה של ממש. מסקנה הנובעת מנקודת מוצא זו היא שגם סבלו על הצלב לא היה אמיתי והוא אף לא קם לתחייה. רמז לגישה הזו מופיע כבר בכתבי הקודש, באיגרת הקורינתים אל פאולוס. התאוריה הזו פותרת את הסתירה בין הגשמי-הרע והרוחני-הטוב וגם את העובדה שמריה נותרה בבתוליה אחרי לידתו של ישו.
היו אף כאלו שהאמינו שאימו של ישו, מרים, ירדה מהשמים כמלאך וזה חיזק את דעתם שישו לא התגשם כבשר ודם (כי מלאך לא יכול ללדת בן אנוש). אמונה זו הייתה למשל אצל הקתרים (קטארים).
הוגו ירדן

ביוגרפיה

ב-1958, כשהיה בין 22, עלה לישראל מברזיל. בשנת 1963 סיים שלוש שנות לימודי משחק במחזור הראשון של בית הספר "בית צבי", לצד זאב רווח ויוסף שילוח.

תיאטרון

החל את דרכו בתיאטרון "האהל". שיחק בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון הקאמרי.
בין ההצגות בהן השתתף:
בשנת 1982 השתתף בהצגה "יונו והטווס" מאת שון או'קייסי לצד זהרירה חריפאי ומרק חסמן, וב-2002 גילם את ג'וקסר בהעלאה המחודשת של ההצגה, הפעם לצד לאורה ריבלין ומוטי כץ. "רופא בעל כורחו", "סיפור גן החיות", "הלילה השנים עשר", "יונו והטווס", "השטן במוסקבה", "כותרת ראשית", "חלום ליל קיץ", "אותו ואת בנו", "הספר מסביליה", "אילוף הסוררת", "רק ביום ראשון", "דודתו של צ`ארלי", "קומדיה של טעויות", "הביצה", "מפיסטו", "מהומה רבה על לא דבר", "מירנדולינה", "הנסיכה והרועה", "אנה פרנק", "סיפור סתיו", "זינגר", "אם הבית", "כסף קל", "אשת האופה", "פילדלפיה אני בא", "המלאך הכחול", "פרלוד לנשיקה" ו"חשבון פתוח" (בשיתוף עם תיאטרון יובל). ב-2010 השתתף בהצגה מאת מולייר "החולה המדומה" בבימויו של מיטקו בוזקוב.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1998 גילם את גונקל בהצגה "מלאכת החיים" מאת חנוך לוין. שיחק בהצגות "פילומנה", "התאומים מוונציה" ו"על עכברים ואנשים".
ב-1988 גילם אחד משלושת האלים בהצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" שהייתה שיתוף פעולה בין הבימה לתיאטרון באר שבע.
ב-2002 ביים ושיחק בהצגה "סיפור סתיו" לצד תקוה עזיז ושמואל שילה.
ב-2008 גילם סבא בהצגה שהייתה שיתוף בין תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי "החגיגה" מאת תומאס וינטרברג, מוגנס רוקוב ובו הר הנסן בבימויו של חנן שניר.

טלוויזיה וקולנוע

ב-1987 השתתף בסרטו של נדב לויתן "ילדי סטלין" לצד שמואל שילה, עזרא דגן ודודיק סמדר. ב-1999 גילם את סרג'יו בסרטו של דרור שאול "מבצע סבתא". ב-2004 גילם מזכיר קיבוץ בסרטו של איתן פוקס "ללכת על המים". בין השנים 2000–2004 גילם את אביו של ישראל (דב נבון) בסדרת הטלוויזיה "הבורגנים" שביים איתן צור. ב-2005 גילם את אפרים בסדרת הטלוויזיה "טלנובלה בע"מ". ב-2007 גילם את אהרל'ה פוזננסקי בסדרת הטלוויזיה "האלופה" שביים שי קפון. ב-2007 גילם את רזניק בסרטו של יונתן פז "אסקימוסים בגליל". ב-2008 גילם את צ'רסקי בסדרת הטלוויזיה "רמזור" שביים רני סער, וגילם את דוד רפאל בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות". ב-2010 החל לגלם את משה ירחמיאל בסדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" לצד עודד קוטלר. ב-2011 גילם את נחצ'ה בסדרת הטלוויזיה "השנים הכי יפות" שביים עופר ויצמן, גילם את יוליוס בסדרת הטלוויזיה "החולמים", וגילם את מר אביגדור בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב". ב-2016 גילם את המורה יאנוש וילדמן בעונה החמישית של הקומדיה "הקלמרים". ב-2017 גילם את משה בסרט "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה".
כדורגלן השנה בצ'כיה

כדורגלן השנה בצ'כיה (בצ'כית: Fotbalista Roku, כדורגלן השנה) הוא פרס המוענק על בסיס שנתי לכדורגלן הצ'כי הטוב ביותר באותה השנה. הזוכה בפרס נבחר על התאחדות הכדורגל הצ'כית.
החל משנת 1965 ועד לפירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, חולק הפרס במתכונתו הקודמת, כדורגלן השנה בצ'כוסלובקיה. הפרס הנוכחי חולק החל משנת 1993, במקביל לתואר מאמן השנה. החל מ-1994 מחולקים גם פרסים לכישרון השנה ולאישיות השנה בליגה.
סיריל אביטבול

קריירה

אביטבול נולד וגדל בפריז. לאחר לימודי התיכון למד הנדסה רב תחומית במכון גרנובל לטכנולוגיה (Grenoble ENSEEG ). לאחר סיום לימודיו בשנת 2011 הצטרף לחברת רנו בבולון-בילנקורט כאחראי על אתר האינטרנט של קבוצת רנו. בשנת 2007 מונה לתפקיד מנהל פיתוח עסקי ובשנת 2010 מונה למנהל הפעילות של קבוצה.
לקראת עונת 2012 הפסיקה הקבוצה את פעילותה ועברה להתחרות בשם "לוטוס". בעקבות כך עזב אביטבול את הקבוצה. בספטמבר אותה שנה הצטרף לקבוצת קאטרהם. חודשיים וחצי לאחר מכן לאחר מכן מונה למנהל הקבוצה. ביולי 2014 עזב את קבוצת קאטרהם ושב לקבוצת רנו כחלק מתהליך של ארגון מחדש במערך הפורמולה 1 של רנו. בינואר 2015 מונה למנהל הקבוצה.
כמנהל הקבוצה הוביל את חזרתה לאליפות בעונת 2016. במהלך עונת 2018 הודיעה קבוצת רד בול על הפסקת שיתוף הפעולה עם רנו שהייתה ספקית המנועים של הקבוצה במשך 12 עונות. חודשיים לאחר מכן החתים הצליח אביטבול לשכנע את דניאל ריקארדו, נהגה של קבוצת רד בול, לעזוב את הקבוצה ולהצטרף לרנו החל מעונת 2019, החתמה שנחשבה למפתיעה במאבק בין הקבוצות.
הרזדאן

היסטוריה

הרזדאן היא אחת מהערים היחידות שנוסדו בתקופת השלטון הסובייטי. בשנים 1930-59 מרכז הרזדאן היה כפר שנקרא אקטה. בשנת 1959 כפר אקטה סווג כיישוב עירוני ברפובליקה ונקרא מחדש הרזדאן. בשנת 1995, הרזדאן הפכה למרכז מחוז קוטאייק החדש.

גאוגרפיה ואקלים

הרזדאן ממוקמת בחלק הצפוני-מזרחי של ארמניה, בתוך מחוז קוטאייק. העיר גובלת עם הרי פמבאק, גבולות העיר מתרחבות אל המזרח, חוצים את הרי גגהאמה ומגיעים אל פסגת הר גוטאנסאר.
הגובה הממוצע של העיר הוא 1675 מטרים מעל גובה פני הים. הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 4,8°C (בינואר ממוצע של -9°C ובאוגוסט ממוצע של -16,8°C). כמות המשקעים השנתית נעה בין 715 ל-730 מילימטרים.
ויקטור פרנקה

אריך ויקטור קרל אוגוסט פרנקה (בגרמנית: Erich Victor Carl August Franke; ‏21 ביולי 1866 - 7 בספטמבר 1936) היה איש צבא גרמני אשר שימש כמפקד האחרון של השוצטרופה בדרום-מערב אפריקה הגרמנית.

ביוגרפיה

פרנקה נולד בעיירה Zlaté Hory, באזור צ'כיה של ימינו. התגייס לצבא בשנת 1887, והגיע לדרגת "אובר-לוטננט" (Oberleutnant) בחיל ההנדסה. ב-26 במאי 1896 הוא התגייס לשוצטרופה, כוח גרמני שתפקידו היה להגן על המושבות הקולוניאליות של גרמניה. חודש לאחר מכן הוא כבר הפך למושל העיר אומרורו. הוא לקח חלק בדיכוי מרידות של מקומיים, ובין היתר לקח חלק ברצח העם של ההררו והנאמה. הוא הביס את המורדים ליד אומרורו, בעקבות כך הוא זכה לכינוי "גיבור אומרורו", וב-2 בנובמבר 1905 הוענק לו הפור לה מריט בידי וילהלם השני, קיסר גרמניה. 
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ארגן פרנקה מתקפת עונשין מוצלחת על כוח פורטוגזי בדרום-מערב אפריקה הגרמנית. בעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט (Oberstleutnant), וקיבל את הפיקוד על כל כוח השוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. אולם עקב היתרון המספרי של הבריטים הדרום-אפריקנים והפורטוגזים, ב-12 במאי 1915 נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi). בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע פרנקה, ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי צבא דרום אפריקה.
עד סיום המלחמה נכלא פרנקה במחנה שבויים דרום-אפריקני מאולתר. לאחר המלחמה שוחרר. הוא פרש משירות צבאי ונישא למריה דיקמן. הוא סבל ממחלות כרוניות שבהן לקה במהלך שירותו, ונפטר בהמבורג בשנת 1936.