הקרב על קווקז

רקע

לקראת קיץ 1942 החזית הסובייטית בדרום נחלשה מאוד בעקבות התוצאות של קרב חרקוב השני. הורמאכט ניצל היטב את המצב ובמערכה מתואמת הצליח להביס את הצבא האדום במבצע וורונז'-וורושילובגרד. ב-23 ביולי 1942 רוסטוב על דון נפלה לידי הנאצים והדרך לקווקז נפתחה.
אזור בקו וצפון קווקז היה המקור העיקרי של נפט לכלכלת ברית המועצות. לאחר איבוד אוקראינה, קובאן היה מקור חשוב של דגנים ותוצרת חקלאית אחרת. אדולף היטלר היה מודע למצב ולכן הפיקוד הגרמני החליט להמשיך במתקפה לכיוון הרי הקווקז. המטרה הייתה לכתר את הכוחות של הצבא האדום ולהתקדם ב-2 כיוונים - לאורך החוף תוך כיבוש נובורוסייסק וערי נמל נוספות, ובמקביל באזור הפנימי לנוע לעבר גרוזני ובסופו של דבר להגיע בקו. בהמשך היה מתוכנן להיכנס לגאורגיה ולהגיע לגבול הטורקי. הפיקוד הגרמני היה מודע שלאוכלוסייה המקומית בהרי הקווקז קיימות נטיות אנטי-סובייטיות והם ציפו להתרחבות התקוממות עממית שהחלה עוד בשנת 1940 עם התקרבות הוורמאכט לאזור. במהלך הלחימה התברר שההתקוממות העממית הייתה מוגבלת בהיקפה, אך הוורמאכט הצליח להקים יחידות מאוכלוסייה המקומית.
במקביל למערכה זאת הפיקוד העליון של הוורמאכט ניהל את קרב סטלינגרד. תוך זמן קצר התברר שלגרמנים אין יכולת לנהל שתי מערכות התקפיות כה גדולות. הדעה הרווחת היום היא שפיזור הכוחות לשתי מתקפות בו-זמנית היה בסופו של דבר שגיאה אסטרטגית שהביאה לכישלון גרמני במערכות התקפיות אלו.

מהלך הקרבות

המתקפה הגרמנית החלה ב-25 ביולי 1942 תוך שילוב שריון של ארמיית הפאנצר הראשונה וארמיית הפאנצר הרביעית באגף השמאלי של החזית הדרומית בה הוצבו ארמייה ה-18, ה-37 וה-51. לאחר יומיים של לחימה החזית התפרקה ונסיגה נהפכה לבריחה. כתוצאה מכך החזית פורקה ורודיון מלינובסקי הועבר לתפקיד של מפקד ארמייה ה-66. רוב הארמיות של החזית הועברו לחזית הצפון קווקזי. הגרמנים מצידם העבירו את ארמיית הפאנצר הרביעית לטובת מתקפה לכיוון סטלניגרד.
הגרמנים המשיכו במתקפה וב-6 באוגוסט הגיעו לפרברי קרסנודר. ב-9 באוגוסט הגרמנים נכנסו למייקופ וב-12 באוגוסט כבשו את קרסנודר. הצבא האדום הצליח לעצור את המתקפה הגרמנית רק בקרבת העיר טואפסה בחוף הים השחור.
במהלך השלב הראשון של המתקפה (25 ביולי - 19 באוגוסט) הגרמנים הצליחו לכבוש שטחים משמעותיים ולהגיע לפאתי הרי הקווקז.
סטבקה הייתה מודעת למצב החמור והעבירה לאזור תגבורות משמעותיות. ב-19 באוגוסט הגרמנים החלו מתקפה לכיוון נובורוסייסק. ההגנה של הצבא האדום הייתה נוקשה וגרמנים לא הצליחו להתקדם. ב-28 באוגוסט המתקפה חודשה. ב-31 באוגוסט הגרמנים הצליחו לנתק את חצי האי טאמאן מיתר כוחות הצבא האדום. הגרמנים הצליחו להגיע לפרברי נובורוסייסק אך לא יכלו להתקדם יותר. ב-26 בספטמבר החזית באזור התייצבה. במקביל התנהלו קרבות על מעברים דרך החלק הררי. לאחר קרבות קשות, לקראת מחצית אוגוסט הגרמנים התקרבו למעברים וב-21 באוגוסט הניפו דגל על אלברוס. במהלך תחילת ספטמבר רוב המערבים היו בידי הגרמנים.
בשלב השני של המתקפה שנמשכה עד ל-29 בספטמבר הגרמנים אומנם הצליחו להגיע למספר יעדים כולל סיום כיבוש של נובורוסייסק, אך תוך התקדמות איטית והם לא הצליחו לפרוץ לאזורים מעבר למעברי ההרים. לאור קבלת תגבורות לצבא האדום והעברת חלק מיחידות גרמניות לטובת קרב סטלינגרד מבחינה הסובייטית הייתה הרגשה של שיפור המצב באזור.
בסוף ספטמבר לפיקוד הגרמני היה ברור שלא ניתן להמשיך במתקפה לאורך החוף ובחלק ההררי בו-זמנית. בהתאם לכך, הוחלט להתחיל במתקפה לאורך החוף לכיוון העיר טואפסה. ב-24 בספטמבר החלה מתקפה חדשה על העיר שהיה מוגן על ידי הארמייה ה-18, ה-47 וה-56. המתקפה בוצע על ידי כוח משולב של הגרמנים ורומנים. הכוחות התוקפות הצליחו להתקדם אך לא הגיעו לעיר וב-23 באוקטובר לאחר חודש של קרבות החזית התייצבה.
ב-25 באוקטובר ארמיית הפאנצר הראשונה החלה במתקפה לכיוון נלצ'יק. הם פרצו קווי ההגנה של הארמייה ה-37 וב-27 באוקטובר נכנסו לעיר.
במהלך נובמבר 1942 הסובייטים ניסו לארגן מתקפת נגד אך התקדמות הייתה איטית מאוד וב-4 בדצמבר הוחלט על הספקת המתקפה.

סיכום המתקפה הגרמנית

המתקפה נמשכה כחצי שנה אך הגיעה להצלחות מוגבלות. הגרמנים לא הצליחו לפרוץ מעבר למעברים על הרי הקווקז אך כבשו שטחים משמעותיים כולל ערי קרסנודר, סטברופול ונובורוסייסק. צי הים השחור היה צריך להעביר את כל ספינותיו לנמלים קטנים יחסית בשטח גאורגיה. כוחות הציר איבדו בקרבות כ-100 אלף חיילים.
בספטמבר הארמייה הרומנית הועברה לטובת קרב סטלינגרד ובדצמבר הועברו לקרב זה יחידות גרמניות נוספות. כתוצאה מכך, קבוצת ארמיות A נכשלה לבצע את המשימות במלואו ולקראת תחילת 1943 הייתה נחותה מהרכב הצבא האדום באזור מבחינה מספרית, מספר טנקים וכו'.

מהלך הקרבות

יחידות של חזית סטלינגרד התקדמו מערבה והיוו איום על יחידות גרמניות בקווקז. סטבקה הכינה תוכנית מתקפה מתואמת של הצבא האדום במטרה לכתר של קבוצת ארמיות A.
ב-1 בינואר 1943 יחידות של החזית הדרומית החלו במתקפה וב-3 בינואר חזית עבר הקווקז החל במתקפה לאורך חוף הים השחור. הפיקוד הגרמני זיהה את הסכנה והחליט לפנות מהאזור ארמיית הפאנצר הראשונה ולהתחיל בנסיגה מאורגת של יתר הכוחות. הצבא האדום החל במרדף בחזית שרוחבו היה 320 ק"מ. בעיות ניהול הכוחות הביאו לכך שמרדף היה לא מוצלח ואיטי מהדרוש. כתוצאה מכך, הגרמנים הצליחו להתארגן ולהתבצר לאורך נהר קורה. רק ב-21 בינואר הצבא האדום נכנס לעיר סטברופול. ב-23 בינואר הארמייה ה-44 הצליחה לחבור לכוחות של החזית הדרומית. ב-24 בינואר כוחות של חזית עבר הקווקז שתקפו בצפון קווקז אוחדו בחזית צפון הקווקז החדש.
במטרה לעצור את החזית הדרומית הפיקוד הגרמני העביר לאזור ארמיית הפאנצר הרביעית. לצבא האדום לא היה מספיק כוח להמשיך במתקפה היא כמעט נעצרה. ב-4 בפברואר הארמייה ה-37 עברה את העיר קרסנודר מצפון והתקרבה לחוף ים אזוב.
המתקפה הסובייטית מדרום גם התקדמה אך בקצב איטי מהנדרש. הם הצליחו להתקדם לכיוון קרסנודר, ב-29 בינואר שחררו את העיר מייקופ ולקראת 4 בפברואר הצבא הגיעה לשפת נהר קובאן.
אומנם למרות ההצלחות הסובייטיות הגרמנים הצליחו למנוע את הכיתור ולרכז את הכוחות בחלק המערבי של מחוז קרסנודר וצפונית מרוסטוב על דון.
בתחילת פברואר סטבקה החליטה על ארגון מחדש. הארמייה ה-44 הועברה לפיקוד החזית הדרומית. יחידות שלחמו באורך חוף הים השחור רוכזו תחת חזית צפון הקווקז. יתר יחידות חזית עבר הקווקז הופקדו על שמירת החוף, שמירת גבול הטורקי וכו'. החזית צפון הקווקז קיבלה הנחיה להביס את הגרמנים באזור נובורוסייסק-קרסנודר.
במשך מספר שבועות הארמייה ה-47 הסובייטית ניסתה לכבוש את העיר נובורוסייסק. ב-4 בפברואר באזור בוצע נחיתת כוחות מהים שבמהלך הקרבות הורחב ובו התמקמה הארמייה ה-18. מכיוון שבקרבות במובלעת שנתפסה השתתף לאוניד ברז'נייב הדבר קיבל תהודה רחבה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-7 בפברואר החזית הדרומית החלה במתקפה לכיוון רוסטוב על דון וב-13 בפברואר העיר שוחררה. ה-9 בפברואר החלה מתקפה על קרסנודר שהסתיימה ב-12 בפברואר בשחרור העיר. כוחות הארמייה ה-17 הגרמנית התרכזו באזור חצי האי טאמאן. למרות שמתקפה נמשכה, יחידות הצבא האדום לא הצליחו לכבוש את חצי האי בו גרמנים הקימו קו ביצורים חזק. בתחילת יוני 1943 הוחלט על הפסקת המתקפות על קו הביצורים הגרמני.
מתקפה מוצלחת של הצבא האדום באוקראינה במהלך קיץ 1943 סיכנה את כוחות וורמאכט בחצי האי טאמאן. ב-3 בספטמבר אדולף היטלר נתן פקודה על פינוי הצבא מאזור. הפינוי נמשך עד ל-9 באוקטובר. למרות כל מאמצי הצבא האדום להפריע למהלך הפינוי, הגרמנים הצליחו להעביר לחצי האי קרים 260 אלף חיילים, 70 אלף סוסים וכל הציוד הכבד שהיה ברשותם.
ב-10 בספטמבר הצבא האדום חידש מתקפה על נובורוסייסק. במתקפה השתתפו יחידות של הארמייה ה-18, ה-9 וה-56 תוך נחיתת חלק מהכוחות מהים. ב-16 בספטמבר העיר שוחררה. לקראת ה-9 באוקטובר הארמייה ה-56 הגיעה לחופי הים באזור חצי האי טאמאן ובכך הסתיימה נוכחות גרמנית באזור.

סיכום מתקפת הנגד הסובייטית

המתקפה הביאה לשחרור כל השטח שנכבש על ידי הנאצים במהלך שנת 1942. צי הים השחור הסובייטי חזר לבסיסו בנובורוסייסק וכתוצאה מכך השתפרה יכולתו לפעול נגד נתיבי ים האויב ולתמוך בהמשך בשחרור חצי האי קרים.
אומנם הצבא האדום לא הצליח להביא לכיתור הוורמאכט ויחידותיו פונו מהאזור. עבור מבצע הפינוי, אוואלד פון קלייסט הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
לאחר שחרור האזור, עמי הקווקז הואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים. במהלך שנת 1944–1945 בוטלו רפובליקות האוטונומיות באזור ותושבי האזור (צ'צ'נים, אינגושים, בלקרים, קלמיקים) גורשו לסיביר. המהלך הביא לגירוש כמה מאות אלפי אזרחים. הם קיבלו אישור לחזור לצפון קווקז רק בסוף שנות ה-50 בעת שלטונו של ניקיטה כרושצ'וב.
הניצחון הסובייטי במערכה חיזק את חלקה הדרומי של החזית. במהלך המערכה הצבא האדום הצליח להגיע לשילוב כוחות היבשה עם הצי וחיל האוויר. ב-1 במאי 1944 החלה חלוקת המדליה "עבור הגנת הקווקז" שהוענקה למאות אלפי חיילים שהשתתפו במערכה.