google/wiki40b huggingface dataset:
קנטרברי

היסטוריה מוקדמת

כבר בתקופה הפרהיסטורית היה יישוב בקנטרברי. באזור נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה; ומעגלי אבנים מתקופת האבן. העיר שנקראה דורוברנון (Durovernon - דורו - מצודה ; וורנו - ביצה) הייתה ההתיישבות החשובה ביותר בקנט עוד לפני הגעת הרומאים לאזור.
בתקופת הרומאים הייתה העיר ידועה כ - Durovernum Cantiacorum, והפכה למרכז מנהלי של הרומאים, מכיוון שעמדה בצומת של הדרכים המובילות לשלושת הנמלים שלהם. שער העיר ואחת מחומות העיר מתקופה זו נותרו קיימים. לאחר שננטשה על ידי הרומאים, התיישבו בה סקסונים.
לאחר הכיבוש הנורמני הוקמה בעיר טירה אשר הייתה מורכבת מתל אשר השקיף על חצר (שיטת Motte-and-bailey, תל וחצר חיצונית), אשר הוחלפה ב"טירת קנטרברי" אשר קיימת עד היום.
בשנת 596 שלח האפיפיור גרגוריוס הראשון את הנזיר אוגוסטין על מנת שינצר את בריטניה. המלך אתלברט מקנט הסכים להעניק לאוגוסטין מרחב פעילות. אוגוסטין ארגן ב-597 את בנייתה של הקתדרלה של קנטרברי (שרידים מן הקתדרלה המקורית נמצאו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו אחרי מלחמת העולם השנייה). אוגוסטין גם בנה מנזר מחוץ לחומות העיר, שבו לאחר מכן הוא נקבר; במנזר קבורים גם ארכיבישופים אחרים של קנטרברי. למרות שגרגוריוס התכוון בהתחלה לחלק את בריטניה לאזורים, עם בסיס כוח בלונדון וביורק, הצלחתו של אוגוסטין בקנטרברי הפכה אותה למושב העיקרי של הכנסייה.
ב-842 ושוב ב-851 סבלה העיר מפלישות דניות. ב-978 הארכיבישוף דאנסטן הקים מחדש את המנזר שהקים אוגוסטין וקרא לו מנזר סנט אוגוסטין. ב-991 החל גל שני של תקיפות דניות ובשנת 1011 נחרבה הקתדרלה והארכיבישוף אלפה (Ælfheah) נרצח. בשל ההרס שחוללו שתי הפלישות הדניות, תושבי העיר לא התנגדו לפלישה של ויליאם הכובש ב-1066 והוא בנה בעיר מצודת "מוט וביילי". בתחילת המאה ה-12 המצודה נבנתה מחדש, באבן.

אתרים מרכזיים

המוקד העיקרי בעיר הוא קתדרלת קנטרברי - קתדרלה גותית גדולה ומפוארת, שאף נרשמה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו לצד כנסיית סנט מרטין ומנזר סנט אוגוסטין. המנזר הוקם במאה ה-5 לספירה בידי אוגוסטין מחוץ לחומות העיר, אך המבנה המקורי לא שרד.
בכניסה לעיר נמצא השער המערבי, שריד לביצוריה של העיר מ-1379. השער המבוצר, בגובה של כ-18.28 מטר (60 רגל), מכיל מוזיאון וכן מאפשר תצפית נאה על העיר והקתדרלה.
בעיר נמצאים שרידיה של מצודת קנטרברי הנורמנית.
בית הכנסת העתיק של קנטרברי הוא בית כנסת הבנוי בסגנון התחייה המצרית והוא אחד משניים כאלה בעולם שעדיין ניצבים על תילם. כיום בית הכנסת משמש כחדר מוזיקה בבית הספר "קינג'ס סקול".
בנוסף בעיר יש מספר מוזיאונים.
אנדי מקדואל

ביוגרפיה

מקדואל נולדה בעיר גפני, דרום קרוליינה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא בריטי וצרפתי. בתם של מורה למוזיקה פאולין ג'ונסטון ושל מריון פייר מקדואל.
למדה במשך שנתיים ב"אוניברסיטת ווינת'רופ" ולאחר מכן עברה להתגורר בעיר קולומביה שבדרום קרוליינה, שם עבדה בעבודות מזדמנות.
התגלתה לראשונה בניו יורק והחלה לדגמן עבור סוכנויות אופנה, מגזינים ובשמים.

קריירה

לאחר שהתנסתה בתוכניות טלוויזיה עשתה מקדואל את הופעת הבכורה שלה בתור ג'יין פורטר בדרמת ההרפתקאות "גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים".
בתחילת דרכה כשחקנית למדה את טכניקת שיטת המשחק, קיבלה ב-1989 את התפקיד הגדול הראשון שלה מסטיבן סודרברג בסרטו הראשון "סקס שקרים ווידאוטייפ".
על גילום דמותה של אן מולאני (הנשואה והמדוכאת מינית) זכתה מקדואל בפרס אינדפנדנט ספיריט והייתה מועמדת ל פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
התפקיד הבא שלה בקומדיה של פיטר ויר "גרין קארד" בתור הזואולוגית ברונטה שמתחתנת מטעמי הגירה עם התייר הצרפתי ג'ורג'ס פאורי (ז'ראר דפארדיה), העמיד את מקדואל בפעם השנייה ברציפות לפרס גלובוס הזהב, בפעם זו בקטגוריית המשחק הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי.
שיחקה את הנזירה הסכיזופרנית לצידו של ברוס ויליס בקומדיית האקשן "הדסון הוק".
ב-1993 שיחקה באחת מהופעותיה המפורסמות בקריירה שזיכתה אותה בפרס סאטורן את מפיקת החדשות ריטה בקומדיה "לקום אתמול בבוקר" והשתתפה בדרמה הספרותית של רוברט אלטמן "תמונות קצרות" בתור אמו של הילד קייסי פיניגאן.
ב-1994 כיכבה בקומדיה הבריטית שוברת הקופות "ארבע חתונות ולוויה אחת" בתפקיד קארי האמריקאית אותה פוגש צ'ארלס (יו גרנט) בחתונה ובלוויה, מקדואל הועמדה על הופעתה לפרס גלובוס הזהב בפעם השלישית.
המשיכה לככב בקומדיות "מציאות אחרת", "בעל משוכפל" לצידו של מייקל קיטון", "המוזה" בתור לאורה אשתו של התסריטאי סטיבן פיליפס (אלברט ברוקס) ו"מייקל" בתור המומחית למלאכים דורות'י ווינטרס.
ב-2000 הופיעה מקדואל בדרמת המלחמה "פרחים בשדה הקרב" בתור שרה אשתו של הצלם הצבאי האריסון לויד (דייוויד סטראתיירן) שנעלם בשדה הקרב במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה.
בשנת 2005 גילמה את טרי בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
ב-2017 גילמה את מארוול סטיינברינק בסרט "רק האמיצים" לצד ג'ף ברידג'ס.
ב-2018 שיחקה בעונה החמישית של הסדרת הקומית "Cuckoo" מבית ה-BBC.

חיים אישיים

למקדואל שלושה ילדים (ביניהן השחקנית מרגרט קוואלי) משותפים עם דוגמן העבר פול קוואלי, לו הייתה נשואה בשנים 1986-1999.
נישאה בפעם השנייה ב-2001 עם איש העסקים רט הארצוג בנישואין שהחזיקו מעמד שלוש שנים עד הגירושין ב-2004.
דיטר איילטס

קריירת מועדונים

איילטס שיחק לאורך כל הקריירה שלו בוורדר ברמן. תחילה במועדון הנוער, ממנו עלה לקבוצת המילואים בשנת 1984. בשנת 1985 ערך איילטס את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה לאחר שכשרונו התגלה על ידי המאמן אוטו ריהאגל, ועד שנת 1988 שיחק בקבוצה הבכירה ובקבוצת המילואים לסירוגין, ובשנת 1988 הפך לשחקן קבוע בקבוצה הבכירה, בה שיחק עד לשנת 2002. איילטס צבר 390 הופעות בבונדסליגה במדי ורדר ברמן, בהן כבש שבעה שערים, והוא ממוקם במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של ורדר ברמן בכל הזמנים, אחרי דיטר בורדנסקי והורסט-דיטר הוטגס. בשנותיו האחרונות בקבוצה שימש איילטס קפטן, עד לפרישתו בשנת 2002.
איילטס זכה עם ורדר ברמן בשתי אליפויות הבונדסליגה, הראשונה בשנת 1988 והשנייה בשנת 1993. כמו כן, זכה איילטס עם ורדר ברמן בשלושה גביעים מקומיים, ואף זכה פעם אחת עם הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1992, לאחר ניצחון 2-0 במשחק הגמר מול מונקו, בו שיחק 90 דקות.

קריירה בינלאומית

הצלחתו של איילטס בוורדר ברמן, מסירותו לקבוצה, עוצמתו הפיזית וראיית המשחק שלו, הקנו לו מקום בסגל נבחרת גרמניה ליורו 1996. בטורניר זה פתח בהרכב נבחרתו בכל משחקיה, ובכולם אף השלים את מלוא הדקות, למעט משחק הגמר מול נבחרת צ'כיה, בו נפצע איילטס והוחלף במחצית על ידי חברו לוורדר ברמן, מרקו בודה. במשחק זה ניצחה גרמניה בתוצאה 2-1 מצמד של אוליבר בירהוף, וזכתה בגביע. איילטס הצטיין לאורך כל הטורניר ונבחר לנבחרת מצטייני היורו של אופ"א. למרות הצלחתו של איילטס בטורניר זה, הוא לא זומן לטורנירים גדולים נוספים, והופעתו האחרונה בנבחרת נערכה בשנת 1997. איילטס צבר בסך הכל 31 הופעות במדי הנבחרת, בהן לא הבקיע.

לאחר הפרישה

איילטס אימן לאחר פרישתו את קבוצת הנוער עד גיל 19 של ורדר ברמן, ולאחר מכן את נבחרות גרמניה הצעירות השונות. בעונת 2008/09 אימן את האנזה רוסטוק, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, אך פוטר בחודש מרץ באותה עונה בגין תוצאות דלות. 
החל מחודש מרץ 2012, איילטס מנהל את אקדמיית הכדורגל של ורדר ברמן.
חבל (אקרובטיקה)

חבל הוא מכשיר המשמש לוליינים במופעי אקרובטיקה,
יחד עם טרפז. בעזרת החבל הלוליינים מבצעים מספר תרגילים, כגון סלטות, היפוכים וגלגולים.
לשם ביצוע התרגילים החבל תלוי בצורה מאונכת והלוליינים מטפסים עליו ומשתמשים בכישוריהם כדי לבצע את הופעתם.
החבל הוא האלמנט הראשון הנלמד באקרובטיקה אווירית. מכשיר קרוב לחבל, אך מאתגר יותר, הוא ה"טישיו" (Tissue), שהוא בד משי חלק ביותר, התלוי גם הוא במאונך, שניתן לפצל לשני חבלים. ל"טישיו" דרוש כוח רב הרבה יותר מאשר לחבל, מפני שהוא חלק ולכן הוא נחשב לקשה יותר לטיפוס מאשר חבל.
מכשיר קשה יותר לשימוש, הקשור אף הוא לחבל, ואשר לומדים אותו בשלב מתקדם יותר, הוא "ספניש ווב" (Spanish Web - באנגלית: "רשת ספרדית"): חבל שתלוי במאונך ובו הלוליין תלוי מלולאה בצמרתו מהרגל או מהיד, שעה שבקצה החבל מחזיק אדם אחר המסובב אותו. ה"ספניש ווב" נחשב למרשים ביותר מפני שהלוליין שתלוי למעלה מבצע תרגילים תוך כדי סיבוב.
יחסי איי בהאמה–שווייץ

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה ההלווטית לבין קהיליית איי בהאמה כוננו ב-1974 - שנה אחת לאחר קבלת עצמאות מלאה של המדינה מהממלכה המאוחדת. שווייץ הכירה באיי בהאמה עוד ב-1973, שנת העצמאות של המדינה. מעורבות שווייצרית באיי בהאמה הייתה עוד ב-1936 כאשר חברת המזון נסטלה נכנסה לשוק במדינה. במהלך שנות החמישים של המאה העשרים מלונאים ובנקאים שווייצרים ראו באיי בהאמה פוטנציאל מסחרי ונכנסו לשוק במדינה. ב-2018 היה הבנק השווייצרי אחד הבנקים הגדולים במדינה. 
על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים עם שיתופי פעולה בתחום הסחר והמסחר". איי בהאמה חתמה על הסכם שיתוף פעולה עסקי עם שווייץ בשנת 2019 ומתקיימים חילופי מידע בנושאים פיננסיים בין המדינות.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 365 שווייצרים חיו באיי בהאמה. הסחר הכולל שבין המדינות הגיע בשנת 2018 ל-20.9 מיליון פרנקים שווייצרים. מהם 1.3 ייצוא של איי בהאמה לשווייץ ו-19.6 מיליון ייבוא של איי בהאמה משווייץ.
דביר (עיר עתיקה)

דְּבִיר (נקראה גם קריית ספר או קריית סַנָּה) הייתה עיר כנענית חשובה ביותר מדרום לחברון, במעמד דומה לזה של חברון ולכיש. התנ"ך מספר כי העיר נכבשה בידי כוחותיו של יהושע בן נון והייתה עיר חשובה בנחלת שבט יהודה שניתנה לכוהנים.

דביר במקרא

דביר היא אחת הערים הבודדות שקיימות בידנו עדויות מפורטות במקרא לגבי נסיבות כיבושה (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים ט"ו-י"ט ותיאור מקביל בספר יהושע, פרק י', פסוקים ל"ח-ל"ט ובספר שופטים, פרק א', פסוקים י"א-ט"ו).
בנוסף, דביר מוזכרת בתנ"ך כאחת מ-31 הערים אשר כבש יהושע בן נון: "וַיָּשָׁב יְהוֹשֻׁעַ וְכָל יִשְׂרָאֵל עִמּוֹ דְּבִרָה וַיִּלָּחֶם עָלֶיהָ. וַיִּלְכְּדָה...וַיַּכּוּם לְפִי חֶרֶב וַיַּחֲרִימוּ אֶת כָּל נֶפֶשׁ אֲשֶׁר בָּהּ לֹא הִשְׁאִיר שָׂרִיד... (יהושע, י', ל"ח-ל"ט)"
העיר נודעה גם בשם קריית ספר או קִרְיַת-סַנָּה, כפי שמצוין בספר יהושע: "וַיַּעַל מִשָּׁם אֶל יֹשְׁבֵי דְּבִר, וְשֵׁם דְּבִר לְפָנִים קִרְיַת סֵפֶר (יהושע, ט"ו, ט"ו)". בתקופת התנחלות השבטים, נכללה העיר בתחומו של שבט יהודה (יהושע, ט"ו, מ"ט) "וְקִרְיַת-סַנָּה, הִיא דְבִר".
היא מוזכרת גם כאחת מ"ערי הענקים אשר בהר" (יהושע, י"א, כ"א).
בתקופת הממלכה המאוחדת הייתה דביר אחת מערי הלוויים (דברי הימים א', ו', מ"ג).

זיהוי התל

במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דביר המקראית עם הכפר דאהרייה, בהר חברון. 
זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, בה הציע ויליאם פוקסוול אולברייט לזהות את תל בית מירסים עם דביר המקראית. הזיהוי של אולברייט התקבל בזמנו על דעת כל החוקרים בהיותו תל כנעני מובהק שהושמד בשריפה גדולה במאה ה-13 לפני הספירה. במשך השנים הועלו ספקות ביחס לתיארוך של אולברייט.
בשנת 1968 החלה משלחת ארכאולוגית בראשותו של משה כוכבי לבצע סקר ארכאולוגי בדרום הר חברון. גולת הכותרת של הסקר הייתה זיהוי דביר המקראית בחירבת רבוד (נ"צ 1515/0933) הסמוכה לכפר רבוד. העולם הארכאולוגי מעדיף, ככלל, את זיהויו של משה כוכבי שנראה מתאים יותר מבחינות שונות. אולם אין תמימות דעים בקרב החוקרים ביחס למיקומה האמיתי של דביר המקראית.

הממצא הארכאולוגי ב"תל דביר" (ח'רבת רבוד) ופירושו

תל דביר הוא תל קדום השוכן על אפיקו של נחל חברון, כ-8 ק"מ צפון-מערבית לכפר הפלסטיני א-סמוע וכ-3 ק"מ מערבית לעתניאל בדרום בהר חברון. התל מזוהה על ידי החוקרים עם העיר המקראית דְּבִיר.
הישוב במקום התקיים ברציפות מתקופת הברונזה העתיקה (על כך מעידים שלל ממצאים ארכאולוגיים, ובעיקר בית קברות מהתקופה שנחשף מזרחית לתל בשנת 1968-1969 על ידי המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב), למעט תקופה קצרה של חורבן בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, ועד לחורבן הבית הראשון. 
בתקופת ממלכת יהודה, במאה ה-9 לפנה"ס בוצרה העיר באופן משמעותי, על כך מעידים שרידי החומה העבה שנחשפה על גבי התל. החומה הקיפה שטח בגודל של כ- 50 דונם, המעיד על גודלה של העיר באותה תקופה. אך כאמור תקופה קצרה אחר כך חרבה דביר, במסגרת מסע המלחמה שערך סנחריב מלך אשור, בממלכת יהודה בסביבות שנת 701 לפנה"ס.
דביר נושבה מחדש במאה ה-7 לפנה"ס, בוצרה על ידי חומה חדשה ואף התפשטה אל מעבר לתחום חומותיה, כפי שניתן לראות עד היום, בשרידי הרובע מצפון - מערב לתל.
בשנת 586 לפנה"ס חרבה דביר בשנית, הפעם בידי נבוכדנצאר מלך בבל, בדומה לשאר ערי יהודה.
העיר נושבה לפרק זמן קצר, בתקופת שיבת ציון, אולם היישוב במקום היה דליל בהשוואה לקודמו ולא האריך ימים.
פנינה זלצמן

ביוגרפיה

זלצמן נולדה ב-1922 בתל אביב ללאה לבית קסטֶלָנֶיץ, גננת, ושמואל זלצמן, רואה חשבון.
הוריה היו שוחרי תרבות וחובבי מוזיקה, שעודדו אותה מילדותה בלימודי הנגינה בפסנתר. כשהייתה בת שבע, הגיע הפסנתרן המהולל אלפרד קורטו להופיע בארץ ישראל, שמע את נגינתה והזמין אותה לבוא ללמוד אצלו בפריז. הוא כתב אודותיה לחיים ויצמן: "הילדה הזאת היא מוזיקה שמתגלמת בבן אנוש".
בהיותה בת שמונה התקבלה ללימודים באקדמיה, בתמיכת משפחת רוטשילד, כילדה יחידה בין סטודנטים בוגרים. בין מוריה היו איגור סטרווינסקי, פבלו קזאלס, ארתור רובינשטיין וארטור שנאבל. 
בשנת 1936 סיימה את בית ספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
בשנת 1939 הופיעה לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית הצעירה לימים, ובגלל מלחמת העולם השנייה לא יכלה לשוב להמשך לימודיה לצרפת ונשארה בארץ. בתקופת המלחמה הופיעה עם הפילהרמונית בארץ ישראל ובמצרים. בהופעותיה גם גייסה כספים למען היישוב ולמען התזמורת.
במלחמת העצמאות הופיעה לפני חיילים. היא דחתה הצעות להתגורר בחוץ לארץ באמרה כי היא חושבת שזו בגידה. אחיה הצעיר יאיר זלצמן (1927–1948), נהרג במלחמת העצמאות בביר עסלוג', בנגב.
בשנת 1960 יצאה למסע הופעות סביב העולם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובשנת 1963 הייתה הפסנתרנית הישראלית הראשונה שניגנה בברית המועצות, ורבים מהקהילה היהודית באו במיוחד לראותה. 
החל מ-1973 הייתה פרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שבה הייתה חברת סגל משנת 1969. בין תלמידיה הרבים באקדמיה ומחוצה לה היו הפסנתרנים דרור אלימלך, אלישע אבס, נמרוד דוד פפר, עידו בר-שי, יוסי רשף, יונתן רזאל וירון רוזנטל.
במשך השנים הופיעה ברחבי העולם, באירופה, בארצות הברית ובקנדה, בסין וביפן, באוסטרליה ובניו זילנד, בדרום אמריקה ובאפריקה, תחת שרביטיהם של גדולי המנצחים בעולם כמו פול פאריי, גיאורג שולטי, מרק לברי, נועם שריף, זובין מהטה, קרלו מריה ג'וליני, שרל מינש, יוזף קריפס, נוויל מרינר ומנדי רודן.
זלצמן כיהנה כשופטת בתחרות רובינשטיין מאז שנתה הראשונה, ושפטה גם בתחרויות רבות אחרות בארצות אירופה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה. 
בשנת 2006 זכתה זלצמן בפרס ישראל למוזיקה. בנימוקי השופטים נכתב, בין היתר:
ניתן לראות בפנינה זלצמן חלוץ ההולך לפני המחנה: היא הקדימה להבין כי זהותו של אמן היא בשורשי התרבות של מקום הולדתו. הישראליות העמוקה שלה הייתה מקור השראה למלחינים רבים שהגיעו מאירופה לארץ חדשה ולא מוכרת ומצאו פה אמנית מבצעת ברמה בינלאומית שהשמיעה את צליליהם ברמה בעולם כולו.
זלצמן נפטרה באותה שנה בה קיבלה את פרס ישראל, ונקברה בבית העלמין ירקון. היא הותירה אחריה בת, העיתונאית יאירה יסמין, ושני נכדים, אורי וליאור.
עיריית כפר סבא עורכת מדי שנה תחרות פסנתר לילדים ולנוער על שם פנינה זלצמן.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, הוסר הלוט ביולי 2014 מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתה של פנינה זלצמן ברחוב דובנוב 20 א' בתל אביב.
גאורגי פליורוב

גאורגי ניקולייביץ' פליורוב (ברוסית: Гео́ргий Никола́евич Флёров; ‏ 2 במרץ 1913 - 19 בנובמבר 1990) היה מדען גרעין יהודי סובייטי. אבי המאמץ הגרעיני הסובייטי. על שמו נקרא היסוד פלרוביום.

תולדות חייו

נולד בעיר רוסטוב על הדון לאב רוסי ולאם יהודיה. למד באוניברסיטה הטכנולוגית של לנינגרד (סנקט פטרבורג) והתמחה בפיזיקה גרעינית. מורו היה איגור קורצ'טוב עמו חלק את גילוי העקרונות הבסיסיים של תגובת השרשרת של האורניום ואת עקרונות הפעולה של כור גרעיני. בשנת 1942 הבחין פליורוב כי מאמרים בכתבי עת מדעיים שהתייחסו לביקוע גרעיני מאת מדענים בארצות הברית, בריטניה וגרמניה הפסיקו להופיע. פליורוב הסיק נכונה כי הדבר אירע בשל הפיכת התחום לסוד מדינה. סיבת הדבר יכולה להיות אחת בלבד - פיתוח נשק גרעיני. פליורוב כתב לסטלין את תובנתו והפציר בו להתרכז בבניית "פצצת אורניום" בהקדם האפשרי, כעין תמונת-מראה למכתב איינשטיין-סילארד ששיגרו אלברט איינשטיין ולאו סילארד לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט, אשר הניע את פרויקט מנהטן.
לאחר שהנ.ק.ו.ד. יירט מסמכים בריטיים שדנו בנושא הציב סטלין בראש המשימה את איגור קורצ'טוב. בפרויקט היו מעורבים גם אברם יופה, יולי חריטון, יעקב זלדוביץ' ולב ארצימוביץ'.
לאחר עבודה בפרויקט הגרעין, תחילה במסגרת הצבא האדום ולאחר מכן כחבר צוות המכון לאנרגיה אטומית ב"עיר האטום" ארזמאס-16 ובדובנה, פרש פליורוב ב-1960 וייסד בדובנה את המעבדה לחקר ריאקציות גרעיניות, כיום חלק מן המכון המאוחד למחקר גרעיני. במעבדה זו עסק פליורוב בעיקר בחקר יסודות על-כבדים וגילויים. הוא גילה והסביר את תופעת הדעיכה הרדיואקטיבית של גרעיני יסודות אלה ויצר שני יסודות חדשים, סיבורגיום (1974, במקביל לצוות של גלן תיאודור סיבורג מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי) ובוהריום (1976). פליורוב כיהן בראש המעבדה עד לפרישתו ב-1989, במקביל כיהן כיו"ר הוועדה המדעית של האקדמיה הרוסית למדעים.
ניומארקט (אמסטרדם)

היסטוריה

הכיכר הוקמה בשנת 1614 כאשר התעלות סביב בית השקילה מולאו, היא מתפרסת על רחבה בגודל של כ-40 מטרים לרוחב על כ-80 מטרים לעומק. מכיוון צפון היא גובלת בקצה תעלת 'גלדרסקייד' ומדרום היא גובלת בקצה תעלת 'קלובנירסבורגוואל'. מכיוון מערב היא גובלת עם שכונת דה ואלן (אזור 'החלונות האדומים'), היא גם נחשבת חלק מאזור צ'יינהטאון של אמסטרדם.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של אמסטרדם, שימשה הכיכר כנקודת ריכוז ליהודי העיר לפני שליחתם למחנות הריכוז. במהלך שנות ה-70 נהגתה תוכנית להקים כביש מהיר חדש שיעבור באזור הכיכר, מה שהצית מהומות באזור. חלק מהמבנים סביב הכיכר נהרסו כחלק מהתוכנית, אך לבסוף זו נזנחה בלחץ תושבי השכונה והחלק היחיד בה שיצא לפועל היה פתיחת תחנת תחנת רכבת תחתית בצמוד לכיכר.
טריקסי מאטל

ביוגרפיה

פירקוס נולד במילווקי, ויסקונסין. הוא חצי ילידי, מאומת האוג'יבווה. מקור שם הדראג "טריקסי מאטל" הוא אביו החורג שהיה מתעמר בו וקורא לו "טריקסי" (כינוי גנאי להומוסקסואלים) וחברת ״מאטל״ היצרנית של ברבי.
לאחר שסיים את לימודי התיכון, פירקוס למד לתואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, שם הכיר לראשונה את תחום הדראג, כשהשתתף בהפקה של "מופע האימים של רוקי".
הוא הופיע בדראג בעצמו בפעם הראשונה ב-2008, במועדון LaCage NiteClub במילווקי. הוא נהיה חלק מרכזי מסצנת הדראג במילווקי, בעוד הוא מופיע גם בשיקגו.
ב-2014, פירקוס נבחר להשתתף בעונה השביעית של "מרוץ הדראג של רו פול".

המירוץ לדראג של רופול

מאטל התחרתה בעונה 7 של "המירוץ לדראג של רו פול". תחילה הודחה רביעית, אך הוחזרה לתוכנית בפרק השמיני. הודחה בשנית בפרק העשירי והגיעה למקום השישי. בכך הפכה מאטל למלכה הראשונה שלא הודחה בפרק החזרתה.
מאטל התחרתה בעונה השלישית של "המירוץ לדראג: אולסטארס", שעלתה לשידור ב-25 בינואר 2018. מאטל ניצחה שני אתגרים במהלך העונה והייתה מועמדת מובילה לניצחון. בפרק הגמר לאחר ניצחון בליפסינק, הוכרזה כמנצחת של העונה.

פעילויות אחרות

אחרי שהופיעה במירוץ הדראג, מאטל הופיעה בסדרה המקוונת UNHhhh, ב-WOWPresents, יחד עם חברתה לעונה קטיה זמולוצ'יקובה. השילוב של השתיים היה מוצלח, והן המשיכו לתוכנית The Trixie & Katya Show, ב-Viceland. פרמיירת התוכנית הייתה ב-15 בנובמבר 2017. גם בנובמבר 2017, השתיים כיכבו בהפקה לבמה של סרט הקאלט "רומי ומישל - פגישת מחזור", בשם Trixie and Katya's High School Reunion.
מאטל תיירה בעולם עם מופע הקומדיה שלה, שנקרא "Ages 3 and Up". היא גם השתתפה בסבב ההופעות של "Haters Roast: The Shady Tour" יחד עם מלכות דראג אחרות מהמירוץ לדראג של רופול, בשנים 2017 ו-2018. באפריל 2018 נפתח סבב המופע הקומי החדש שלה, "Now with Moving Parts". כמו כן במאי 2019 הופיעה לראשונה בתל אביב כאשר הובאה על ידי הפקת Shade Tel Aviv. ההופעה הייתה במועדון האומן 17 וזו למעשה הייתה ההופעה הראשונה בהיסטוריה בישראל בה מלכת דראג יוצאת התוכנית Rupaul’s Drag Race הובאה לישראל להופעה מלאה מול קהל של מעל 1,400 א.נשים. מיד לאחר ההופעה צייצה טריקסי בחשבון הטוויטר שלה שהופיעה רבות בחייה אך הערב בתל אביב הייתה ההופעה הטובה ביותר.
את ההופעה חיממה מלכת הדראג המקומית האגדית ג׳ואנה חתולי ראס.  .

מוזיקה

מאטל שיחררה אלבום מוזיקת פולק/קאנטרי בשם Two Birds ב-2017. האלבום השני שלה, One Stone, יצא ב-2018, בתזמון עם הניצחון בתחרות האולסטארס של רופול.
בראיון לרולינג סטון, מאטל ציינה את השפעותיה המוזיקליות כג'ון קרטר ודולי פרטון, ואמרה שגדלה על המוזיקה של ג'ורג' ג'ונס, קונוויי טוויטי, וג'וני קאש.
במאי 2019 השתתפה בווידאו קליפ של איגי אזליה לשירה ״started” לצד מתמודדת אחרת מהמירוץ לדראג, ונסה ונג'י מטאו.
פריץ פון אוהדה

קורות חיים

פון אוהדה נולד בווקנברג, בסקסוניה שבגרמניה, ונקרא בשם פרידריך הרמן קרל אוהדה (Friedrich Hermann Carl Uhde).
בשנת 1866 התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות יפה בדרזדן, אולם לא השתלב באקדמיה, ובאותה שנה עזב את לימודיו והצטרף לצבא. בין השנים 1867–1877 לימד רכיבה על סוסים בחיל הפרשים. בשנת 1877 עבר למינכן והחל ללמוד באקדמיה לאמנות יפה של מינכן. בתקופה זו הושפע בעיקר מיצירות אמנים פלמים.
בשנת 1879 עבר לפריז בה למד תחת מיהאי מונקאצ'י.
בשנת 1882 נסע להולנד, ובה נטש את סגנון הציור האפלולי אותו למד במינכן, והחל לצייר בצבעוניות הרבה האופיינית לאימפרסיוניזם הצרפתי. ציוריו זכו לרוב לביקורת שלילית בשל הריאליזם הרב שלהם (מבקריו אמרו כי הילדים בציוריו נראים מכוערים).
בשנת 1890 החל פון אוהדה ללמד באקדמיה לאמנות יפה במינכן.

יצירותיו

יצירותיו של אוהדה תיארו לרוב נושאים דתיים, ואירועים מן התנ"ך, כשהם מצוירים בסגנון מודרני - כך לדוגמה ארוחתו של ישו בבית חקלאים צויירה כאילו היא נערכה בבית חווה גרמני (היצירה מוצגת בגלריה הלאומית הישנה בברלין), ודרשת ישו על ההר נערכת בפני איכרים בלבוש גרמני של שלהי המאה ה-19.
יצירותיו מוצגות כיום במוזיאון ליפציג, גלריית דרזדן, הפינקוטק של מינכן, המוזיאון הלאומי של דנמרק ומוזיאון אורסיי.
דומא (נפת שכם)

היסטוריה

השם "דומא" משמר את שמה של אדומה, ישוב הנזכר במאה הרביעית לספירה במיל ה-12 מדרום לעיר שכם. זאב וילנאי משער שתושבי היישוב הם אדומים שגוירו בכפייה בידי יוחנן הורקנוס הראשון במאה השנייה לספירה, והשם "אדומה" משמר את מקורם - הרי אדום.
בשנת 1922 התגוררו ביישוב 155 תושבים. על פי סקר הכפרים שבוצע בשנת 1945, הוערך מספר התושבים בכ-310 איש ושטחו 17,351 דונם טורקי. בשנת 1961 התגוררו ביישוב 444 תושבים. בשנות ה-80 החל גידול מואץ של אוכלוסיית היישוב, ובאמצע 2006 התגוררו בו 2,220 תושבים.
היישוב נכלל בשטח המנדט הבריטי, ובעקבות מלחמת העצמאות נכלל בגדה המערבית שבשליטת ירדן. במלחמת ששת הימים עבר היישוב לשלטון ישראל.
עד למלחמת ששת הימים עסקו מרבית הגברים שביישוב בחקלאות. לאחר המלחמה עברו רבים מהתושבים לעבוד בבניין בישראל או פתחו עסקים קטנים ביישוב. כלכלת היישוב ממשיכה להתבסס על חקלאות שלחין, בוסתני פרי, כרמי זית וגידול בעלי חיים. היישוב מקבל את מימיו מארבעה מעיינות שבסביבתו. הגדול שבמעיינות משמש גם לאספקת מים להתנחלויות סמוכות. בעקבות הסכמי אוסלו נכלל היישוב בשטח B.
בשלהי שנות ה-60 עסקו מספר מתושבי העיירה בפעילות טרור פלסטיני. 
ב-31 ביולי 2015 הוצתו שני בתים ביישוב באמצעות בקבוקי תבערה. בני הזוג סעד וריהאם דוואבשה, ותינוקם עלי סעד דוואבשה, נשרפו למוות. בן נוסף נפצע באורח קשה. כתובות "נקמה" ו"יחי המלך המשיח" רוססו על קירות הבית.
סמוך לדומא נובע המעיין "עין דומא".
חצר המטרה

מקור השם

"חצר המטרה" - היא "חצר השמירה" מהשורש נ.ט.ר. = ש.מ.ר.
התרגום הארמי של ספר ירמיהו מתרגם "בית אסיריא" - בית כלא.

תיאור החצר בספר ירמיה

בעת שהעיר ירושלים הייתה תחת מצור של הצבא הבבלי, ניבא ירמיהו על חורבן העיר, ובצו המלך צדקיהו נשלח לכלא זה.
ירמיהו הנביא היה כלוא בחצר המטרה אשר בית מלך יהודה
— ירמיהו ל"ב 2
ובהמשך מסופר:
ויקחו את ירמיהו, וישלכו אתו אל הבור מלכיהו בן המלך אשר בחצר המטרה וישלחו את ירמיהו בחבלים. ובבור אין מים כי אם טיט, ויטבע ירמיהו בטיט. וישמע עבד מלך הכושי איש סריס והוא בבית המלך כי נתנו את ירמיהו אל הבור, והמלך ישוב בשער בנימן. ויצא עבד המלך מבית המלך, וידבר אל המלך לאמר: אדני המלך, הרעו האנשים האלה את כל אשר עשו לירמיהו הנביא אשר השליכו אל הבור, וימת תחתיו מפני הרעב כי אין הלחם עוד בעיר. ויצווה המלך את עבד מלך כושי לאמר: קח בידך מזה שלושים אנשים והעלית את ירמיהו הנביא מן הבור בטרם ימות. ויקח עבד מלך את האנשים בידו ויבוא בית המלך אל תחת האוצר ויקח משם בלויי הסחרבות (קרי: סחבות) ובלוי מלחים וישלחם אל ירמיהו אל הבור בחבלים. ויאמר עבד מלך הכושי אל ירמיהו, שים נא בלואי הסחבות והמלחים תחת אצלות ידיך מתחת לחבלים, ויעש ירמיהו כן. וימשכו את ירמיהו בחבלים, ויעלו אתו מן הבור, וישב ירמיהו בחצר המטרה.
— ירמיהו ל"ח 6 - 13

מיקום חצר המטרה

מיקומה המדויק של חצר המטרה אינו ידוע. בספר ירמיה מסופר שהייתה "בתחום בית מלך יהודה", ועל כן חוקרים משערים שמקומה הייתה באזור ירושלים בתקופת הבית הראשון - עיר דוד, העופל או העיר העליונה. בספר נחמיה מסופר כי בקרבת מקום היה שער בחומה:
ועמדו, בשער המטרה
— נחמיה י"ב 39
החל מסוף ימי הביניים זיהו עולי רגל יהודים ויהודי העיר העתיקה את חצר המטרה במערה הנמצאת מחוץ לחומת העיר העתיקה, סמוך למערת צדקיהו, בין שער שכם ושער הפרחים.

המערה כקבר ירמיהו

האר"י הצביע על מערה זו כקבר ירמיהו. וכן המערה והקבר בה תוארו על ידי עולי רגל יהודיים שהגיעו לעיר, כגון הקראי שמואל בן דוד שביקר בעיר בשנת 1641. וזאת על אף מסורות אחרות הממקמות את הקבר במצרים.
רבי משה ירושלמי ביקר במקום בשנת 1769, ובתאורו את המערה אינו מזכיר קבר במקום.

המערה בספרות הערבית

איזכורה הראשון של המערה בספרות הערבית הוא בכתביו של הגאוגרף המוסלמי אלמקדסי, המתאר אותה במאה העשירית בשם "ג'ב ארמייה" - "כלא ירמיהו", ומכנה את השער הסמוך (שער הפרחים) "באב ארמייה" - שער ירמיהו.
החוקר האירופי זצן, המבקר בעיר בשנת 1806 מציין כי תושבי העיר המוסלמים קוראים למערה "ח'בא ארמייה א נבי" - מחבוא ירמיה הנביא.

המערה בימי הביניים

בימי הביניים התגוררו במערה נזירים מוסלמים בני כת אלאדהמיה, והם כונו "החיים מתחת למתים" בשל בית הקברות המצוי מעל המערה.

המערה כיום

המערה נמצאת מצפון לעיר-העתיקה בקרבת שער שכם. בכניסה אליה ממוקם מסגד.