google/wiki40b huggingface dataset:
פילרכוס

פילרכוס (ביוונית: Φύλαρχoς) היה היסטוריון יווני שפרח במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס. כתביו אבדו, אולם שימשו היסטוריונים יוונים רבים אחרים.

חייו ויצירתו

פילרכוס חי במאה ה-3 לפנה"ס, במקביל בערך לזמנו של אראטוס מסיקיון. מקום לידתו שנוי במחלוקת. בסודא נאמר כי יש הטוענים שהיה מאתונה, אחרים מסיקיון, ואחרים טוענים שבא מנאוקרטיס שבמצרים. גם אתנאיוס מכנה אותו "פילרכוס האתונאי", אך מציין שיש המכנים אותו יליד נאוקרטיס. ייתכן לפיכך שהוא נולד בנאוקרטיס, אך עבר לאתונה ושם פעל.
פילרכוס השתייך לחוג ההיסטוריונים ה"טראגיים" אשר ניסו להשפיע בכתיבתם לא רק על שכלו של הקורא, כי אם גם לגרום לו הנאה, ולעורר בו רגשות כמו רחמים, שנאה וכו'. יצירותיו אבדו כולן, אולם מהן ניתן ללמוד שפילרכוס אהב לתאר אנקדוטות, מעשיות ואמרות כנף, אשר ניתן לתארן בצורה חיה ולעורר רגש. מחיבוריו מצטטים פלוטרכוס, פומפיוס טרוגוס, אתנאיוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס. יצירתו הידועה ביותר היא "ההיסטוריות" (Iστoριαι) ב-28 ספרים. פילרכוס תיאר בה מאורעות היסטוריים שקרו בזמנו. היצירה הקיפה את התקופה שממות פירוס בשנת 272 לפנה"ס ועד מותו של קלאומנס השלישי מלך ספרטה - בסה"כ 52 שנים. ממה שהשתמר ממנה ניתן ללמוד שפילרכוס התעניין בעיקר בספרטה, ובמיוחד בקלאומנס. ייתכן אף שהוא היה אחד ממקורביו. פרט להיסטוריות, הסודא מזכירה עוד חמישה חיבורים פרי עטו.

ביקורת

פילרכוס וסגנון כתיבתו, זכו לביקורת נוקבת מצד מחברים אחרים בני העת העתיקה. פלוטרכוס כותב ש"פילרכוס נוהג בהיסטוריה כאילו הוא כותב מחזה טרגדיה, ואין בינו לבין זה אלא השימוש במכונה... וכוונתו לעשות מחזה ולנגוע אל הלב, אך ניכרים הדברים כי בדויים הם". מבקרו הנודע יותר הוא פוליביוס. סגנון כתיבתו של פוליביוס הוא ביקורתי, תמציתי ופרגמטי, ומשתדל להתמקד באירועים החשובים יותר במקום בפרטים סנסציוניים. מלבד זאת, פילרכוס היה מוטה מראש לטובת קלאומנס השלישי, אשר היה אויב מר של הליגה האכאית - מולדתו של פוליביוס. פוליביוס מותח ביקורת ארוכה על תיאורו של פילרכוס את המלחמה הקלאומנית. כדוגמה, הוא מביא את תיאורו של פילרכוס להחרבת העיר מנטינאה בידי האכאים והמוקדונים במהלך המלחמה:
מתוך כוונה להוקיע את אכזריותם של אנטיגונוס ושל המוקדונים, וכן של אראטוס והאכאים, הוא [פילרכוס] אומר, שעם מפלתם סבלו אנשי מנטינאה יסורים כה קשים, וגורל העיר העתיקה והגדולה ביותר בארקדיה היה כה חמור, עד שנכמרו רחמי היוונים עד כדי דמעות. במאמץ לעורר חמלה והשתתפות בצער בלב קוראיו על ידי סיפורו, הוא מציג בפניהם את חיבוקי הנשים, שערותיהן הפרועות ושדיהן החשופים, וכן את דמעותיהם ותחנוניהם של גברים ונשים, המובלים יחד עם ילדיהם והוריהם הזקנים לעבדות. וזאת דרכו בכל חיבורו ההיסטורי, שבו הוא מנסה בכל מקרה להעמיד את הזוועות לנגד עינינו.
— פוליביוס, ספר שני, 56
פוליביוס טוען שתפקידו של ההיסטוריון הוא למסור את הדברים המדויקים ככל האפשר ולא להאריך בתיאורים מוגזמים. הוא טוען שפילרכוס היה מוטה מראש לטובת קלאומנס, ומביא כדוגמה את תיאורו של פילרכוס למותו של אריסטומכוס ‏ (Αριστόμαχος) טיראן ארגוס מידי אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון:
גם בסיפור זה בולטת שיטתו של המחבר המיוחדת לו. הוא ממציא את צעקותיו של המעונה, שחדרו בלילה אל בתי הגרים בסביבה, אשר כמה מהם הוכו בתדהמה לנוכח הפשע, אחרים לא האמינו למשמע אוזניהם, ושוב אחרים התרעמו על המעשה ומיהרו אל הבית.
— פוליביוס, ספר שני, 59
עם זאת, יש לציין שגם פוליביוס אינו נייטרלי במאה אחוזים, ומוטה מראש לטובת מולדתו הליגה האכאית ונגד הספרטנים. הוא אף השתמש כמקור בזיכרונותיו של אראטוס מסיקיון אשר כמובן לא היה נייטרלי.
As Is

תקציר עלילה

המחזה מציג את ההשפעה שיש לאיידס, מחלה שהייתה די-חדשה בשנות ה-80 של המאה ה-20, על קבוצת חברים שגרה בניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית. מחזה זה היה אחד מהמחזות הראשונים, שמתאר את השפעת המחלה על הומוסקסואלים אמריקאים. כחודש לאחר מכן, ב-21 באפריל 1985, הועלה המחזה "The Normal Heart"  של לארי קרמר, שגם מחזה זה דיבר על איידס.
במחזה זה מתואר זוג הומוסקסואלים, סול וריץ', הפותחים את המחזה, ואת פרידתם. ההחלטה הנחרצת של ריץ' להיפרד מתהפכת כאשר הוא חוזר לסול לאחר שנדבק באיידס ממאהבו החדש. ריץ' מחפש תמיכה רגשת והוא מראה איך אנשים עם איידס טופלו על ידי המשפחה, הרופאים וחבריהם האמריקאים. עמדותיהם הבלתי-אישיות והמתונות מובילות את ריץ' להכיר בחשיבותו של בן הזוג עבור האדם ההומוסקסואלי.

עיבוד לסרט

ב-1986, עיבד הופמן את המחזה להפקה טלוויזיונית בבימויו של מייקל לינדזי-הוג  בכיכובם של ג'ונתן הדרי , רוברט קרדין  וקולין דיוורסט . גם הדרי וגם קרדין היו מועמדים לפרס CableACE .

הפקה

המחזה הופק לראשונה על ידי Circle Repertory Company  ו-The Glines  וביום על ידי מרשל וו. מייסון . הצגת הבכורה של הפקה זו הייתה ב-10 במרץ 1985 בניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
ההפקה הבאה הייתה בברודוויי, שהופקה על ידי ג'ון גלינס , לורנס ליין , לוסיל לורטל  וארגון שוברט . הצגת הבכורה של הפקה זו הייתה ב-1 במאי 1985 בתיאטרון לוסיאום . צוות השחקנים כלל את רוברט קרדין , ג'ונתן הדרי , ג'ונתן הוגן , לו ליברטורה , קן קליבן, וקלריס אריקסון.
ב-2010, חברת התיאטרון Apple Core של ניו יורק הפיקה והציגה מחדש את המחזה. המחזה הופק גם בתיאטרון פינבורו  שבלונדון, בבימויו של אנדרו קיטס. שם ההפקה בלונדון נקראה על פי בחירת המבקרים של המגזין Time Out, והועברה לאולפני טרפלגר  ב-2015.
מסקאזו קוואבה

תחילת דרכו

קוואבה נולד ב-5 בדצמבר 1886 במחוז טויאמה שבאימפריה היפנית. היה לו אח צעיר בשם טורשירו קוואבה, שגם כן שירת בצבא והגיע לדרגת לוטננט גנרל. בשנת 1907 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית, ולאחר מכן למד במכללה הצבאית עד 1915. ב-1918 נשלח כנספח צבאי לשווייץ, והוחזר ליפן ב-1921. מ-1927 עד 1929 שימש כמדריך במכללה הצבאית, ועד 1932 היה נספח צבאי בברלין. ב-1932 הועלה לדרגת קולונל, וקיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-6 עד 1933. מ-1933 מילא תפקידי הדרכה ומטה, וב-1936 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.

אחריתו

עם כניעת האימפריה היפנית, עבר קואבה לשרת את כוחות הכיבוש של בעלות הברית. ב-1 באוקטובר 1945 הוא מונה בידי המפקד העליון של כוחות הברית למפקד הארמייה הכללית ה-1, כדי לשמור על הסדר באופן זמני עד שכוחות בעלות הברית יכנסו ליפן. הוא פרש מהצבא בסוף אותה שנה, ונפטר ב-2 במרץ 1965 בגיל 78.
ישראל רוקח

תולדות חיים

נולד ב-31 בדצמבר 1896 בשכונת נווה צדק, אז ביפו, בן לרחל ולשמעון רוקח, ממייסדי השכונה. בתחילה למד בחדר ולאחר מכן בבית הספר אליאנס. נסע לשווייץ כדי להשלים את לימודיו ושם למד בבית הספר התיכוני בלוזאן ולאחר מכן הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ בציריך. בשנת 1920 היגר לבריטניה, שם עבד כמהנדס חשמל. ב-1922 חזר ליפו והקים בית מסחר למוצרי חשמל.
בשנת 1933 נשא לאישה את אסתר אפשטיין ולזוג נולדו שתי בנות. לבת הצעירה ניתן השם עירי – העיר שלי, כביטוי לאהבת רוקח את עירו תל אביב.

פעילות ציבורית

פעילותו הציבורית החלה עם מינויו לחבר ב"ועד השכונות המאוחד" שאיגד את תושביהן של השכונות נווה צדק, נווה שלום ואוהל משה. ב-1922 הפך לחבר מועצת עיריית תל אביב מטעם "רשימת המרכז המאוחד". ב-1929 נתמנה לסגנו של ראש עיריית תל אביב, מאיר דיזנגוף. עם פטירתו של דיזנגוף בשנת 1936 היה מועמד סיעות הימין לראשות העירייה. הוא הפסיד בהצבעה במועצת העירייה למועמד מפלגות הפועלים משה שלוש, אולם הנציב העליון העדיף למנות דווקא אותו לתפקיד. רוקח הסכים לקבל את המינוי למרות הכעס הציבורי על התערבות מוסדות המנדט בענייני היישוב היהודי ובהליכים הדמוקרטיים שלו. רוקח שימש בתפקיד עד 1952.
תקופת כהונתו התאפיינה בגידול מואץ בשטחה הבנוי של תל אביב וגידול פי שלושה במספר תושביה. בהתאם לכך גם התפתחו שירותי העירייה, במיוחד בתחומי החינוך, הבריאות, התחבורה והגינון. גם הנושא הביטחוני זכה לתשומת לב רבה בתקופתו, שבמהלכה התקיימו מאורעות 1936–1939, מלחמת העולם השנייה, מאבק המחתרות העבריות בבריטים, ומלחמת העצמאות. תל אביב עמדה בחזית מול יפו, והופצצה בשתי המלחמות. מאמץ רב הופנה להגנה, ולאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב ב-1940 הוקם מערך התגוננות שכלל בניית מקלטים, מערכת צופרי אזעקה, משמר אזרחי והרחבת שירותי מגן דוד אדום. מערך זה הוכיח עצמו כשהופצצה העיר במלחמת העצמאות.
בשנת 1946 מונה למפקד כבוד במסדר האימפריה הבריטית, שש שנים לאחר מינויו לקצין במסדר.
ב-5 באוגוסט 1947 נכלא במחנה המעצר בלטרון, יחד עם ראשי ערים אחרים, בעוון סיוע למחתרת. הוא שוחרר מהמעצר בספטמבר של אותה שנה.
רוקח התנגד להחלטה לאחד את תל אביב עם יפו ב-1950, מטעמי תקציב. רק לאחר שדוד בן-גוריון הבטיח לו סיוע כלכלי בשיקום יפו הסיר את התנגדותו לאיחוד.
נמנה עם המקימים של העיתון "הבוקר" של מפלגת הציונים הכלליים. שימש כיושב ראש תנועת "מכבי" העולמית.

פעילות בכנסת ובממשלה

כיהן כחבר הכנסת החל מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השלישית. במהלך הכנסת הראשונה והשנייה כיהן כחבר בוועדת הכספים. בכנסת השלישית שימש כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנים 1952 – 1955, במהלך חלק מכהונת הכנסת השנייה, כיהן כשר הפנים בממשלות בן-גוריון ומשה שרת (הממשלות הרביעית והחמישית). החלטתו לסגור לימים אחדים את העיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), בעקבות מאמר ביקורת על הממשלה שפרסמו, בוטלה בבג"ץ קול העם.

מותו והנצחתו

ישראל רוקח נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-13 בספטמבר 1959, והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו קרויות שדרות רוקח, המהוות את אחד מעורקי התנועה הראשיים בצפון תל אביב, בית ספר רוקח בתל אביב ושכונת רמת ישראל בתל אביב.
עוד בחייו נקרא על שמו פרס רוקח לאדריכלות מבנים ע"ש ישראל רוקח.
אאא בית לטיפוגרפיה עברית

אאא, או בשם המורחב "אאא - בַּיִת לְטִיפּוֹגְרַפְיָה עִבְרִית", היא קבוצה של מעצבי פונטים עצמאיים הכוללת שמונה מעצבים העוסקים בטיפוגרפיה עברית. אתר הקבוצה מציע למכירה בחנות מקוונת גופנים עבריים אשר עיצבו חברי הקבוצה ומאפשר ליוצרים ישראלים גישה נוחה לגופנים עבריים מקוריים. אאא נחשבת לאחת מחברות גופני העברית המובילות והפופולריות ביותר כיום.
אאא מפעילים גם מותג לגופני כותרות בשם "פונטימונים" ומגזין אינטרנטי בשם "אות־אות־אות" העוסק בטיפוגרפיה עברית ובעיצוב. בעבר גם יצרו ושיווקו חפצים ומוצרים טיפוגרפים תוך שימוש במותג "אל"ף חפצים".

היסטוריה

אאא הוקמה בדצמבר 2011 על ידי אברהם קורנפלד, טיפוגרף, מעצב ויזם, ממייסדי מגזין אנטייטלד ומלמד בשנקר. קורנפלד בוגר המחלקה לתקשורת חזותית בשנקר והחוג לצילום במכללת הדסה בירושלים. קורנפלד הקים את האתר לאחר שהיו באמתחתו מספר גופנים שעיצב אשר אותם רצה לפרסם. קורנפלד פנה למעצבים נדב ברקן, נוי נוימן, ליה אופיר, ושני ברבר אשר הקימו את הקבוצה והאתר. בשלב מאוחר יותר הצטרפו לקבוצה ערן בכרך, שביט יעקב ורועי סטרדי.

גופנים

חברי אאא יצרו 22 גופנים, בניהם גופנים פופולריים כגון "אלמוני חדש" (ידוע גם בשמה של הגרסה הראשונה: ״אלמוני דו לשוני״), "פלוני", "אטלס", "אלמוני צר", ועוד. גופנים חדשים מוצגים באמצעות פתיח או כרזה ובאירוע השקה.

פונטימונים

ב-2017 אאא השיקו את פונטימונים, מותג חדש לגופני ראווה וכותרות. בניגוד ל-אאא, ספריית הגופנים של פונטימונים מורכבת אך ורק מפונטים בעברית, אקספרימנטליים לרוב, בעלי פיצ'רים בסיסיים, ללא משקלים רבים ובמחירים נמוכים משמעותית מהפונטים של אאא. במהלך 2018 הועברו לספריית פונטימונים כמה מהפונטים של אאא.
אוניית קיטור

אוניית קיטור או ספינת קיטור היא אונייה המשתמשת במנוע קיטור ימי כמקור הנעה. אוניות הקיטור היו נפוצות בראשית המאה ה-19, עד שאת מקומם תפסו אוניות המונעות באמצעות טורבינת קיטור ומנוע דיזל.
מקור השימוש בקיטור להפקת אנרגיה נעוץ בהמצאתו של דני פפן, שפיתח מנוע קיטור בוכנאי ראשון מסוגו. מאוחר יותר תומאס ניוקומן פיתח ב-1712 את מנוע הקיטור הראשון שבא לידי שימוש מעשי. השכלולים והשיפורים שהגה ויישם ג'יימס ואט במחצית השנייה של המאה ה-18 הגדילו בשיעור ניכר את נצילות מנוע הקיטור ובה בעת הקטינו את ממדיו. השימוש המסחרי המוצלח הראשון במנוע קיטור להנעת כלי שיט אירע כמאה שנים אחרי ניוקומן, ב-1802, כאשר המהנדס הסקוטי ויליאם סימינגטון בנה את "ספינת הקיטור השימושית" הראשונה בעולם – "שארלוט דאנדס" (Charlotte Dundas). ב-1807 בנה רוברט פולטון האמריקני את ספינת הקיטור הראשונה בעולם שזכתה להצלחה מסחרית, הלא היא "נורת' ריבר" (North River Steamboat) – המוכרת יותר בשם "קלרמונט", שהונעה על ידי מנוע קיטור של ואט.
בעקבות הצלחתו של פולטון התפתחה במהירות בנייתן של ספינות קיטור משני עברי האוקיינוס האטלנטי. טווח הפלגתן של ספינות הקיטור הראשונות היה קצר ויכולות השיט שלהן לקויות בשל משקלן הרב, ההספק הנמוך של מנועיהן ונטייתן להתקלקל לעיתים תכופות, אך למרות זאת פעלו בהצלחה לא מבוטלת בנהרות ותעלות ובהפלגות קצרות לאורך החופים. אוניית הקיטור הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי הייתה "סבנה" (SS Savannah), שהפליגה ב-1819 מסבנה שבג'ורג'יה אל ליברפול באנגליה, אך היא ניצלה גם את אנרגיית הרוח בעת ההפלגה. אוניית הקיטור הראשונה שערכה הפלגות טרנס-אטלנטיות סדירות הייתה אוניית המשוטות "גרייט וסטרן" (Great Western), ב-1838.‏
בד בבד עם ההתקדמות הטכנולוגית במאה ה-19 התפתחה גם ספינת הקיטור. ההנעה באמצעות גלגלי משוטות פינתה את מקומה בהדרגה להנעה באמצעות מדחף. השימוש בברזל ואחר כך בפלדה לבניית אוניות דחק את מסורת הבנייה מעץ ואיפשר להגדיל עוד יותר את ממדיהן.
במהלך המאה ה-20 קטן השימוש באוניות המונעות בקיטור, לטובת השימוש במנועי דיזל ומנועים מודרניים אחרים. כיום, תחילת המאה ה-21, השימוש באוניות קיטור מוגבל לרוב לצרכים תיירותיים בלבד, כמו גם במדינות בלתי מפותחות.
טימור (אי)

שפה

השפות הרשמיות במזרח טימור הן טטום ופורטוגזית, בעוד שבמערב טימור השפה הרשמית היא אינדונזית.

גאוגרפיה

ממזרחו ודרום-מזרחו של האי שוכנת אוקיאניה. בצפון-מזרחו שוכן האי סולבסי, וממערבו האי סומבה. ממערב צפון-מערב לאי שוכנים האיים פלורס ואלור, ומצפון-מזרחו שוכנים איי באראט דיה, כולל האי ווטאר.
בטימור אין געשיות ויש בו ארכאולוגיה עתיקה יותר מאשר בשאר איי סונדה הקטנים. תופעות אלה הן תוצאה מהיותו של האי על קצהו הצפוני של הלוח האינדו-אוסטרלי שנדחק אל תוך דרום מזרח אסיה.

היסטוריה

כאי הקרוב ביותר להתיישבות אירופאית בתקופה, טימור היה יעדו של ויליאם בליי ושל הימאים הנאמנים לו לאחר המרד על הבאונטי הידוע לשמצה ב־1789 הוא הגיע אל קופאנג שנשלטה על ידי ההולנדים ומשם שלח אל בריטניה את מכתב התלונה על המרד. באי גם נמצאו שרידיה של הספינה HMS pandora, שנשלחה לעצור את מורדי הבאונטי, לאחר שהתרסקה לתוך שונית המחסום הגדולה.
האי חולק פוליטית לשני חלקים: מערב טימור, שנודע כטימור ההולנדית מהשנים הראשונות של המאה ה-19 עד ל-1949 כשהיא הפכה לטימור האינדונזית, חלק מרפובליקת אינדונזיה שהוקמה מאיי הודו המזרחיים ההולנדים. ומזרח טימור, שנודע שטימור הפורטוגזית מ-1512 ועד ל-1975. מזרח טימור כוללת בתוכה את גם את המובלעת אוקוסי-אמבנו שבמערב טימור. הולנד ופורטוגל לא פתרו רשמית את בעיית הגבול עד לשנת 1915.
כוחות יפנים השתלטו על האי מ-1942 עד ל-1945.
לאחר התקוממות נגד המשטר הקולוניאלי פלשו כוחותיה של אינדונזיה אל תוך מזרח טימור ב-1975. מזרח טימור סופחה לאינדונזיה ונודעה כטימוֹר טימוּר או בקיצור "טים טים". היא נחשבה בידי האינדונזים כמחוז ה-27, אך הכיבוש מעולם לא הוכר בידי האו"ם או בידי פורטוגל. אוכלוסיית מזרח טימור התקוממה במשטר האינדונזי ופתחה ממלחמת גרילה.
לאחר משאל עם ב-1999, נחתם הסכם בין פורטוגל ואינדונזיה בחסות האו"ם שקבע שמזרח טימור תקבל עצמאות מלאה.
אחד מפחדיה הגדולים ביותר של הממשלה האינדונזית בנוגע למזרח טימור תמיד היה האפשרות שמערבו של האי יתעודד מעצמאותו של מזרחו, וינסה להצטרף לחציו השני בהקמת מדינת אי שלמה. חשדה של הממשלה האינדונזית אושר בהקמתה של תנועת טימור הגדולה, שהחלה לפעול ב-2001 בצדו המערבי של האי.
איל ינון

ביוגרפיה

ינון הוא בנו של מיכה ינון, לשעבר יושב ראש רשות השידור וראש מנהל תרבות במשרד החינוך והתרבות. בוגר ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. שירת כקצין מחקר בחטיבת המחקר של אמ"ן ולמד בישיבת ההסדר הר עציון באלון שבות.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב. התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט מישאל חשין. 
כיהן כסגן היועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה וכעוזר בכיר ליועץ המשפטי לממשלה.
את מינויו למזכיר הכנסת השישי אישרה נשיאות הכנסת ברוב קולות, למעט סגן יושבת-הראש, יולי אדלשטיין, שטען כי לא נערך מכרז לתפקיד. ב-1 ביוני 2007 החל לכהן בתפקיד. 
בראשית 2009 הגיש במשותף עם מזכיר הממשלה עובד יחזקאל את המלצותיהם לרפורמה לייעול הליך החקיקה ויחסי הרשות המבצעת והרשות המחוקקת.
כאשר עלתה מועמדותו לתפקיד היועץ המשפטי לכנסת, נתקל בהתנגדות מצד חלק מחברי סיעת הליכוד, בשל תמיכתו, לטענתם, בתוכנית ההתנתקות. אחרים התנגדו לו בשל חשד למעורבות במינויים פוליטיים מפוקפקים במועצות הדתיות יחד עם עומרי שרון.
ב-2 באפריל 2010 החל לכהן בתפקיד היועץ המשפטי לכנסת.
ב-2011 פרסם חוות דעת בה קבע כי "חוק החרם" אינו חוקתי ולא יעמוד במבחן בג"ץ.
בשנת 2015 נבחר לתקופת כהונה נוספת בת 5 שנים.
בדצמבר 2016, בעת הדיון בכנסת בהצעת החוק להטלת מס ריבוי דירות התריעה היועצת המשפטית של ועדת הכספים, עו"ד שגית אפיק, בפני יו"ר הוועדה, ח"כ משה גפני, שהליך החקיקה אינו תקין, משום ששינויים שהוכנסו בהצעה ברגע האחרון לא איפשרו דיון נאות בהצעה. לביקורת הצטרף עו"ד ינון, שציין כי "בהליך החקיקה של פרק מס ריבוי דירות בהצעת חוק ההסדרים נפל פגם היורד לשורש ההליך". חרף זאת אישרה הכנסת את החוק להטלת המס, אך בג"ץ החליט על ביטול החוק והחזרתו לדיון בוועדת הכספים. הכנסת לא חזרה לדון במס זה.
ביוני 2018 אישרה הכנסת שיפור בתנאי הפרישה של היועץ המשפטי לכנסת, ולפיו הפנסיה הצפויה לינון תגדל ב-9,000 ש"ח בחודש. חברי הכנסת מהאופוזיציה טענו כי מדובר בחקיקה פרסונלית, שקודמה בידי חבריו חברי הכנסת יולי אדלשטיין ומיקי זוהר.

חיים אישיים

ינון גרוש ואב לשלושה. בת זוגו כיום היא עו"ד עמית מררי, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט.
תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז

היסטוריה

התחנה הנוכחית נחנכה ב-3 בנובמבר 1954 כשנה ומחצה לאחר פתיחת מסילת החוף (מאי 1953), והחלה לשמש כתחנת הקצה הדרומית במסילה, וכתחליף לתחנת תל אביב צפון (תחנת בני ברק של היום). רציפיה באותה עת היו צמודים לחזית הצפונית של בניין התחנה הנוכחי, ותנועת הרכבת התאפשרה רק לכיוון צפון. בשנת 1988 נפתחה התחנה במתכונתה החדשה: רציפי התחנה הועברו בסמוך לתעלת האיילון והיא הפכה לתחנת ביניים, המאפשרת גם תנועה לכיוון דרום, בנוסף לתפקודה כתחנת קצה כפי שהייתה עד אז. בשנת 1999, נפתח גשר הולכי רגל מקורה בין התחנה למתחם הבורסה ברמת גן. בשנים 2004–2005 בוצעו עבודות לבניית רציפים 5 ו-6 וכן חודש בניין התחנה, אשר התיישן במהלך השנים.
בשנת 2016 החלה הקמת מבנה אולם כניסה ויציאה חדש שיתחבר לגשר מודעי שמצפון לתחנה. עבודות אלה הושלמו ב-2018.
עד לשנת 2018 שכנו בצמוד לתחנה משרדי הנהלת רכבת ישראל שעברו לבניין חדש בצמוד לתחנת הרכבת לוד.

מבנה התחנה

בתחנה קיימים שלושה איי רציפים ושש מסילות. התחנה משמשת כתחנת ביניים והתנועה ממנה אפשרית בשני הכיוונים. בשל העובדה שכמעט כל קווי הרכבת עוברים בה, היא משמשת פעמים רבות כתחנת מעבר ביניהם.
התחנה נגישה משני עברי נתיבי איילון. ממערב הכניסה לתחנה היא דרך בניין התחנה הישן ומשם בגשר הולכי רגל אל הרציפים. ממזרח, ניתן להיכנס לתחנה ממתחם הבורסה ברמת גן דרך גשר להולכי רגל. 
מבני התחנה תוכננו בסגנון מודרניסטי בידי האדריכל יוסף קלארווין, שתכנן גם את משכן הכנסת. 
בדרך כלל רציפים 1 ו-2 משמשים את הקווים הנוסעים צפונה, רציפים 3 ו-4 את הקווים אשר נוסעים דרומה ורציפים 5 ו-6 משרתים את קו הרכבת מכיוון באר שבע אל ערי השרון. מיפוי רציפים זה אינו מחייב מכיוון שהתחנה היא תחנת רכבת תפעולית ומאפשרת לנתב את הרכבות לרציפים שונים בתחנה וזאת לטובת שינויים נדרשים בתנועת הרכבות ואו היבטים של שדרוג ואחזקת הקו.
רשאד סאדיגוב

קריירת מועדונים

סאדיגוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של שחרור. בשנת 2000 חתם בקבוצת הבוגרים של טוראן טובוז. אף על פי שיחק רק 9 משחקים הוא היה שחקן הרכב בנבחרת הצעירה ובתום העונה חתם בנפטצ'י באקו במדיה רשם 24 הופעות. בקיץ 2002 חתם בפולאד האיראנית. כעבור שנה חזר לנפטצ'י וזכה עם המועדון בדאבל ועונה לאחר מכן באליפות שנייה ברציפות.
בינואר 2006 חתם בקייסריספור הטורקית בה לא זכה להרבה דקות משחק ובינואר 2007 חזר לקדנציה שלישית בנפטצ'י, אך במועדון לא שמו לב שהם לא הצליחו לרשום את השחקן ולכן הוא שיחק כדורסל על מנת לשמור על כושר. ב-23 בינואר 2009 שב לטורקיה כאשר חתם בקוקליספור עד לסיום העונה. יומיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון.
ביולי 2009 חתם בקרבאך במטרה לעזור למועדון במשחקי מוקדמות הליגה האירופית. ב-23 ביולי 2009 כבש את שער הניצחון נגד רוזנבורג בלקלאב במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. גם בסיבוב שלאחר מכן בו שיחקה קרבאך נגד הונקה הוא כבש, בעקבות כך החליטו ראשי המועדון להחתימו עד לסיום העונה. באוגוסט 2010 חתם באסקישהירספור. תקופתו במועדון הייתה זכורה בעיקר בשל מספר פציעות שהפריעו להשתלבות שלו לכן שוחרר מהמועדון, וב-11 בפברואר 2011 חזר לקרבאך.

קריירה בינלאומית

סאדיגוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אזרבייג'ן ב-6 באוקטובר 2001 במשחק נגד שוודיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. ב-28 במרץ 2004 הבקיע את שער הניצחון עבור אזרבייג'ן במשחק ידידות נגד קזחסטן שהיה גם שער הבכורה שלו בנבחרת. כיום הוא משמש כקפטן הנבחרת.

קריירת אימון

בשנת 2016 סאדיגוב מונה למאמן קבוצת הנוער של קרבאך. ב-13 בדצמבר 2017 מונה למאמן הנבחרת הצעירה של אזרבייג'ן.
הנדיסייז

הנדיסייז (באנגלית: Handysize) היא קטגוריית גודל לאוניות משא, במיוחד אוניות צובר. אף שלא קיימת הגדרה רשמית המקובלת על הכל לקטגוריה זו היא מתייחסת בדרך כלל לאונייה במעמס של 15,000 עד 35,000 טון. מעל למשקל זה מצויה קטגוריית הנדימקס ואילו אוניות מתחת למשקל זה אינן נופלות לקטגוריית גודל ברורה ומקובלת.
מן הבחינה המספרית רובן של אוניות הצובר הן בקטגוריית הנדיסייז, כמעט 2,000 אוניות מפליגות בימים בקטגוריה זו, במעמס כולל של כ-43 מיליון טון. הודות לגודלן, אוניות בקטגוריית הנדיסייז מאפשרות גמישות תפעולית רבה כיוון שהן יכולות לעגון בנמלים קטנים יחסית וברוב המקרים הן מצוידות בציוד פריקה, דהיינו עגורנים המאפשרים פריקה עצמאית של מטענן בנמלים חסרי ציוד מתאים. בהשוואה לאוניות צובר גדולות יותר, אוניות בקטגוריה זו נושאות בדרך כלל מגוון גדול יותר של מטענים. בין המטענים שניתן למצוא באוניות בגודל הנדיסייז נמצאים: מתכות, גרעיני דגנים, עפרות מתכות, זרחה, מלט, בולי עץ, שבבי עץ, ועוד.
רוב אוניות הצובר בגודל הנדיסייז הנמצאות בתחילת המאה ה-21 בשירות פעיל, נבנו במספנות במזרח אסיה: יפן, קוריאה הדרומית, סין, וייטנאם, הפיליפינים והודו, אף שקיימות מספנות במדינות נוספות בעלות יכולות לבנות אוניות צובר בגודל זה. המפרט המקובל ביותר בתחום התובלה הימית לאונייה בגודל הנדיסייז הוא אונייה במעמס של כ-32,000 טון, עם שוקע של כ-10 מטר (בקיץ), חמישה תאי מטען עם דלתות הידראוליות על הסיפון העליון, חמישה עגורנים בעלי הספק כולל של 30 טון לפריקת מטען. חלק מן האוניות מצוידות בעמודים המאפשרים העמסת בולי עץ על הסיפון העליון.
אף שאוניות חדשות בקטגוריה זו נבנות כל העת, מבין קטגוריות הגודל של אוניות צובר, גילן הממוצע של אוניות הנדיסייז הוא הגבוה ביותר.
יהודה דוד בלייך

הרב יהודה דוד בלייך (נולד ב-1936) הוא רב קהילה, פוסק הלכה, ומחבר ספרי הלכה, במיוחד בענייני רפואה ודינים. הוא אחד מראשי הישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק. הוא גם רב קהילת בני יהודה, הידועה בשם "בית כנסת יורקוויל", בצד המזרחי של מנהטן בניו יורק.
בלייך נולד בטריטאון, ניו יורק, ואביו היה רב. הוא למד בבית ספר ממלכתי ולאחר מכן בישיבת תורה ודעת בברוקלין ובבית מדרש עליון במונסי. 
אשתו, יהודית, היא פרופסורית להיסטוריה יהודית בטורו קולג'. למשפחה שתי בנות ובן אחד. אחיו של הרב בלייך, אהרן, גם הוא רב בישראל.
רקוויאם (זלנקה)

למלחין הצ'כי יאן דיסמאס זלנקה מיוחסות ארבע הלחנות למיסת הרקוויאם הקתולית. רק הרקוויאם ברה מז'ור (ZWV 46), שהוא הרקוויאם המאוחר ביותר המיוחס למלחין עודנו מושמע כיום. הרקוויאם ברה מז'ור נחשב לאחת מהלחנות הרקוויאם החשובות ביותר מתקופת הבארוק. הרקוויאם בדו מינור (ZWV 45) ככל הנראה מיוחס לזלנקה רק בטעות והוא משל מלחין אחר. שני הרקוויאמים הנותרים (רקוויאם ברה מינור, ZWV 48, נכתב ככל הנראה ב-1731; רקוויאם בפה מז'ור, ZWV 49, הולחן לפני 1730) הם כנראה כן משל זלנקה, אך נחשבים ליצירות נשכחות ביותר וכמעט ואינן מושמעות.

היצירה

הרקוויאם ברה מז'ור הולחן בשנת 1733, לזכרו של אוגוסט השני מלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה שנפטר באותה השנה. הרקוויאם כתוב לתזמור עשיר בהרבה בהשוואה לרקוויאמים האחרים המיוחסים לזלנקה וליצירות אחרות בנות התקופה. סגנונו של הרקוויאם חריג בכך שבניגוד לרקוויאמים אחרים המפגינים עצב, הרקוויאם הזה נכתב במז'ור וקטעים רבים בו נשמעים אפילו עליזים ואנרגטיים. הרקוויאם נחשב לרקוויאם החשוב ביותר של זלנקה וליחיד שמושמע רבות. זמן ביצוע ממוצע של הרקוויאם הוא כ-40 דקות.

הרכב

הרקוויאם נכתב לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), למקהלה ולתזמורת הכוללת: 2 חלילים, 2 אבובים, צ'אלומאו , ‏2 בסונים, 2 חצוצרות, 2 קרנות, טימפני, סקיצת כלי קשת (כינור ראשון ושני וויולות) ובאסו קונטינואו.

שלושת הרקוויאמים האחרים

מלבד הרקוויאם ברה מז'ור, מיוחסים לזלנקה עוד שלוש הלחנות למיסת הרקוויאם. על הרקוויאם בדו מינור (ZWV 45) ישנה מחלוקת אם הוא משל זלנקה, וחוקרים רבים סוברים שהוא משל מלחין אחר. שני הרקוויאמים האחרים זוכים להסכמה רבה יותר שהם משל זלנקה, אך גם על יחוסו של הרקוויאם ברה מינור (ZWV 48) לזלנקה יש המערערים.
הרקוויאם ברה מינור, ZWV 48, נכתב ככל הנראה ב-1731, לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה ותזמורת הכוללת: שני חלילים, שלוש חצוצרות, שני אבובים, שני בסונים, צ'אלומאו, כלי קשת ובאסו קונטינואו.
הרקוויאם בפה מז'ור, ZWV 49, הולחן לפני 1730, לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה, לכינורות, ויולות ועוגב.

הרקוויאם בדו מינור

הרקוויאם בדו מינור הולחן כנראה בשנת 1737 לזכרו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שנפטר יותר מעשרים מ-25 שנים לפני כן. הרקוויאם אבד, התגלה בפראג בשנת 1980 ובוצע לראשונה מאז היעלמותו בשנת 1984. מאז מציאת הרקוויאם קיימת מחלוקת על ייחוסו לזלנקה, זאת בשל השוני הסגנוני הבולט בין רקוויאם זה ליצירות אחרות פרי עטו של זלנקה, שבולט כבר מפתיחת הרקוויאם. חוקרים שונים הציעו לייחס רקוויאם זה למלחינים שונים בני התקופה. עם זאת, אין חולק על איכותו המוזיקלית של הרקוויאם ועל היותו הלחנה מרשימה של המיסה.
הרקוויאם הולחן לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), למקהלה ולתזמורת הכוללת: שלוש חצוצרות, כינורות, ויולות ובאסו קונטינואו.