google/wiki40b huggingface dataset:
הסתערות

הסתערות היא אופן תנועה קרבית שעיקרה תקיפה פנים-אל-פנים של מערך הגנתי של האויב בשלב האחרון של התנועה על היעד. המונח מתאר תנועת חי"ר בשילוב אש או זינוק מתפרץ של כוח מאחורי מחסות אל היעד. בהסתערות רכובה נעים הכוחות על גבי רכב קרבי (טנקים, או חיל פרשים בעבר). .
עד פיתוח הנשק האוטומטי בוצעה הסתערות חי"ר בקבוצות גדולות, בדרך כלל תוך השמעת זעקות ורעשים למטרת הפחדה, כאשר בסופה בא קרב פנים אל פנים בנשק קר (סכין, כידון רובה) מול לוחמי הצד שכנגד. צורת הלחימה של האבירים בימי הביניים כללה הסתערות של פרשים כבדים כגוש מלוכד לעבר האויב במטרה למוטט את שורותיו. פקודת ההסתערות ניתנה באופן מסורתי באמצעות תקיעה בחצוצרה.
פיתוח הנשק האוטומטי בשימוש הצד המגן גרם לסיכון רב לחיילי הכוח המסתער ולפיכך פותחה בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה דוקטרינה חדשה להסתערות חי"ר. הדוקטרינה התפתחה כבר בשלהי מלחמת העולם הראשונה על ידי חיילי הסער של צבא הקיסרות הגרמנית שפיתחו אותה על מנת לכבוש חפירות. לפי הדוקטרינה המודרנית מתבצעת ההסתערות בחוליות קטנות, של מספר קטן של חיילים (מרמת המחלקה ועד רמת הפרט הבודד). החוליות "מדלגות" בין מחסות במגמת תנועה קדימה אל מול פני האויב, תוך הפעלת ירי אל היעד תוך כדי תנועה. התנועה יכולה להיות מהירה או בזחילה איטית, לפי תנאי השטח, המיגון של היעד, כוח האש שלו ומידת דיוקה. חוליות שאינן מדלגות, מתמקמות מאחורי מחסות בשטח ומחפות על חבריהן באש רצופה אל היעד. על מפקד הכוח למקם עצמו בנקודה היעילה ביותר לפיקוד ושליטה בכוחותיו.
הסתערות אל מול אש חיה מנוגדת לאינסטינקט הטבעי ועל כן מאומנים חיילים חי"ר בעיקר בהתגברות על פחד זה באמצעות תרגולות שיכשירו אותם למשימת ההסתערות.
3 Doors Down

ביוגרפיה

הלהקה החלה את דרכה כלהקה המקומית של העיר, כאשר נמנו רק שלושה חברי להקה, שהיו חברי ילדות. רפי ארנולד, המתופף, שימש גם כסולן הלהקה. בשלב מסוים צירפה הלהקה גיטריסט נוסף, כריס הנדרסון, כדי שהצליל ישמע מלא.
כאשר פירסמה הלהקה סינגל ראשון לרדיו ה-WCPR אשר בעיר בילוקסי, שמו היה "Kryptonite" שהביא לגל הערצה מקומית. השיר גרם ל-"באזז" תקשורתי חסר תקדים, ובזכותו התאפשר ללהקה לבצע הופעות באסקאטאופה מול קהל רב. כתוצאה מהסינגל הלהקה החלה להופיע גם מחוץ למיסיסיפי ולחוף הדרומי של ארצות הברית, והתפתחה תופעת הערצה כלל ארצית, שדחפה את חברי הלהקה להופעות במועדונים גדולים יותר כמו ה-CBGB הניו יורקי.
ההופעה במועדון ה-CBGB's הניו יורקי גרמה להתענינות מצד חברת התקליטים Republic Records, חברת בת של Universal. אלבומם הראשון, "Better Life", יצא בשנת 2000. לאחר יציאת האלבום החליטה הלהקה לשכור מתופף, כדי שבראד ארנולד יתרכז בשירה. האלבום הבא שהלהקה הוציאה לאחר שנתיים, "away From The Sun", נחשב למצליח מאוד, והגיע למקום השמיני במצעד ה-200 של מגזין המוזיקה האמריקאי בילבורד. עם הדיסקים הללו הופיעה הלהקה במשך כל שנת 2003.
בנובמבר 2003 הוציאה הלהקה אלבום שהוקלט בהופעות חיות של הלהקה בטקסס. האלבום נקרא "Another 700 Miles".
בשנת 2005 הוציאה הלהקה אלבום חדש בשם "Seventeen Days", שזכה כבר בשבוע הראשון לאחר הוצאתו לככב במקום הראשון ברשימת ה-200 של המגזין בילבורד.
ב-20 במאי 2008 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, אשר קרוי על שם הלהקה 3 doors down. האלבום דורג במקום הראשון במצעד בילבורד. האלבום מכר למעלה מ-150 אלף עותקים כבר בשבוע הראשון, ואחד השירים ("It's Not My Time") דורג למשך מספר חודשים בראש מצעד שירי הרוק. השיר "Citizen/Soldier" מתוך האלבום נעשה ביחד עם המשמר הלאומי האמריקאי ומשמש כהמנון שלו. האלבום נחשב לאלבום המצליח ביותר של הלהקה עד כה.
בעקבות ההצלחה הרבה של האלבום, פנה הוועד האולימפי האמריקאי ללהקה, כדי שתוציא שיר תמיכה בספורטאים האמריקאיים לקראת המשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008. הלהקה הוציאה כשבועיים לפני תחילת האולימפיאדה את השיר "The Champion In Me". השיר והקליפ שלו הופיעו בפרומו של BBC לשידורי המשחקים האולימפיים.
אנפילד (רובע)

היסטוריה

עד ראשית המאה ה-20 היה אנפילד כפר קטן במרחק יום רכיבה על סוס מלונדון. 
הכפר אנפילד נוסד בתקופה הרומית, לצד רחוב ארמיין - הדרך הרומאית שיצאה מלונדיניום והגיעה עד יורק. בשנת 790 העניק המלך אופה ממרסייה את אדמות אדמונטון למנזר סנט אלבנס. לאחר כיבוש מזרח אנגליה על ידי הדנים, נבנה במקום מבצר על ידי אלפרד הגדול על מנת להגן על הנהר לי מפני הדנים. לאחר הכיבוש הנורמני היו בכפר אנפילד 400 תושבים ובאדמונטון הסמוכה 300 תושבים, ובשני הכפרים היו כנסיות (הכפרים מוזכרים בספר יום הדין). ספר יום הדין אף מציין שבאנפילד היה "פארק" - אזור ציד. אזור צייד זה היה פופולרי ביותר בימי הביניים ועשירי לונדון נהגו לצוד בו. בשנת 1303 העניק המלך אדוארד הראשון צ'ארטר המתיר לכפר לקיים מדי שבוע יום שוק (מסורת שנמשכת גם כיום).
עם חיבורה של העיירה אנפילד טאון בקווי רכבת ללונדון החלה העיירה לגדול כפרוור של העיר לונדון.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 גדלה העיר והקיפה את הכפר שהפך לחלק מלונדון רבתי. 
רובע אנפילד נוצר בשנת 1965 לאחר איחודם של הרובע המוניציפלי של סאות'גייט, הרובע המוניציפלי של אנפילד והרובע המוניציפלי של אדמונטון.

בריאות

ברובע אנפילד פועלים שני בתי חולים מרכזיים: בית החולים צ'ייס פארם ובית החולים צפון מידלסקס. בית החולים היילנדס שפעל בעבר ברובע, נסגר בשנת 1993.

השכלה

לאוניברסיטת מידלסקס שלושה קמפוסים ברובע אנפילד: בפונדרז אנד, בקט היל ובטרנט פארק. כמו כן ברובע פועלת המכללה הטכנולוגית אוק היל (Oak Hill Theological College).

ספורט

ברובע אנפילד ממוקמים מגרשי ג'ורג' החמישי הקרויים על שם המלך ג'ורג' החמישי. מגרשים אלה כוללים את האצטדיון לאתלטיקה על שם המלכה אליזבת השנייה, ומגרשי כדורגל, רגבי וכדור בסיס. 
ברובע פועלים מועדון הכדורגל אנפילד ומועדון הכדורגל אנפילד טאון, וכן מועדון הקריקט צפון אנפילד.

תחבורה

בשנת 1840 חברת הרכבות נורת'רן ואיסטרן הקימה קו רכבת מסטרטפורד לברוקסבורן. קו זה כלל תחנות בסמטת ווטר (Water Lane) בסמוך לדרך אנג'ל (Angel Road), ובפונדרז אנד (Ponders End). בשנת 1855 נוספו תחנות באנפילד לוק (Enfield Lock) - אתר מפעל ייצור האקדחים המלכותי, וב-1884 הוקמה תחנת רכבת בברימסדאון (Brimsdown). קו המקשר בין ווטר ליין לאנפילד טאון (Enfield Town) נפתח בשנת 1849, וב-1880 קו זה הוארך עד בוש היל פארק (Bush Hill Park). קו ישיר המקשר בין אנפילד ללונדון נפתח בשנת 1872. בשנת 1891 נפתח קו רכבת מעגלי המקשר את אדמונטון, סאות'בורי (Southbury), רחוב טרקי (Turkey Street) שבפורטי היל (Forty Hill) וצ'שנט (Cheshunt).
בשנת 1871 הקימה חברת הרכבות גרייט נורת'רן תחנת רכבת באנפילד, ובשנת 1910 הוקם קו רכבת לקאפלי (Cuffley). קווים אלה מהווים כיום את קו הרכבת הרטפורד לופ.
ברובע עוברות מספר דרכים ראשיות: הדרך הצפונית המעגלית, דרך M25 ודרך A10.

קו הרכבת התחתית

קו פיקדלי של הרכבת התחתית של לונדון מקשר את אנפילד עם מרכז העיר. קו זה כולל תחנות בארנוס גרוב (Arnos Grove), סאות'גייט (Southgate), אוקווד (Oakwood) - תחנה שנקראה בעת הקמתה בשם "אנפילד מערב" (Enfield West) וקוקפוסטרז (Cockfosters) שברובע.

תרבות

ברובע אנפילד ממוקמים המוזיאון לעיצוב ביתי ולארכיטקטורה, וכן המוזיאונים אחוזת פורטי היל, אחוזת קאפל ובית מידלטון המהווה חלק מפארק לי ואלי.

יהדות

ברובע ממוקם בית העלמין עדת ישראל.
עגלול המכסה

תיאור

העגלול הוא חילזון מקבוצת הקדם-זימאים (כיום קבוצה זו איננה נחשבת יותר לתת-מחלקה מאחר שהיא פוליפילטית) אך איבר הנשימה העיקרי הוא חלל הגלימה, בעוד שזימיו התנוונו. הלחץ האוסמוטי שלו גבוה ולכן הסיקו החוקרים שהוא עלה ישירות ליבשה מן הים ללא מעבר בסביבת חיים של מים מתוקים.
לעגלול קונכייה בגודל של כ-17–25 מ"מ בעלת 4–5 פיתולים מעוגלים קמורים מאוד וצורתה באופן כללי היא חרוטית. לרוב גווניה נעים בין חום אדמדם לחום בהיר, קרם ובז'. הקונכייה עצמה עבה מאוד ודורשת גיר רב לבנייתה, דבר המגביל את אזור המחיה של העגלול לאזורים לחים בעלי תשתית גיר או סידן באחוזים גבוהים. בקצה הרגל מצוי סוגר גירני (operculum) וכאשר העגלול מתכנס אל קונכייתו הסוגר מכסה את פתח הקונכייה וסוגר אותה לחלוטין.
העגלול עצמו הוא בעל ראש ייחודי שבו יש "חדק" וממנו בולטות שתי אונות רחבות קצרות המקיפות את הפה. יש לו שני משושים עבים שאורכם כאורך החדק ובבסיסם מצויות העיניים שלו. צבע הגוף של העגלול הוא אפור בהיר עד כהה ולעיתים בעל גוון כחלחל או בורדו.

אורח חיים

צורת ההליכה של העגלול שונה מאלה של רוב שבלולי היבשה: רגלו מחולקת לשתי אונות על ידי תלם מרכזי ותנועתו נעשית על ידי הרמת אונה אחת והזזתה קדימה, הורדתה לקרקע ואז הרמת האונה השנייה והזזתה קדימה, וחוזר חלילה. בקצה הרגל מצוי סוגר גירני (operculum) וכאשר העגלול מתכנס אל קונכייתו הסוגר מכסה את פתח הקונכייה וסוגר אותה לחלוטין.
מזונו של העגלול דומה לזה של השבלולים: רקב צמחי ופטריות סאפרופיטיות אך לעגלול אין את האנזים צלולאז שמפרק תאית ופירוק זה מתבצע על ידי חיידקים סימביוטיים במערכת העיכול שלו.
בתקופת הקיץ היבשה מתחפר העגלול אל תוך קרקע לחה ומבצע קיוט (מעין "שנת קיץ") ומוריד באופן ניכר את פעילותו וחילוף החומרים שלו. הוא גם מקייט כאשר הטמפרטורה נמוכה מידי (קר מידי).
בניגוד לשבלולים הזוויגים בעגלול נפרדים ופרטיו הם או זכרים או נקבות. ההתפתחות העוברית של העגלול ארוכה יחסית ונמשכת כ-3 חודשים. העובר בוקע מהביצה עם קונכייה עוברית מפותחת. מקור הסידן לקונכייה זו איננו הביצה אלא עפר עשיר בסידן המוצמד בריר אל הביצה. מסיבה זו העגלולים חיים רק בקרקעות עשירות בסידן.

תפוצה

עגלול המכסה (Pomatias olivieri) הוא מין העגלול היחידי שחי בישראל, בה הוא נמצא בצפון הארץ, בגליל העליון (מאצבע הגליל ועד ראש הנקרה), במישור החוף הצפוני וברכס הכרמל. מעט מאוד ידוע על מין זה.
בגלל אורח חייו מוגבל העגלול לאזורים לחים בהם התשתית (קרקע, אדמה ומסלע) עשירה בגיר וסידן. כמו רבים מהקדם-זימאים שעלו ליבשה הוא חייב סביבת מחיה קרה ולחה שכן קשה לו מאוד לעמוד בתנאי יובש.
בנוסף לישראל עגלול המכסה חי גם בלבנון, מערב סוריה וטורקיה.
רוב נציגי משפחת העגלולים חיים באזורים טרופיים ובאגן הים התיכון. באירופה ואסיה נפוץ המין עגלול אירופאי (Pomatias elegans) עליו יש ידע רב יחסית. העגלול האירופאי נפוץ ברוב מדינות אירופה, למעט האזורים הצפוניים והקרים מאוד (כגון סקנדינביה, רוסיה, איסלנד).
הדיוויזיה ה-100 (ארצות הברית)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-12 ביולי 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוצבה בטקסס. הדיוויזיה החלה בהתארגנות להישלח לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית, אולם כבר בנובמבר הסתיימה המלחמה. שנה לאחר מכן פורקה הדיוויזיה. היא הוקמה מחדש ביוני 1921, והוצבה בווירג'יניה המערבית. היא פורקה פעם נוספת ב-1940.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחלט להקים את הדיוויזיה פעם נוספת. היא הוקמה ב-15 בנובמבר 1942 בפורט ג'קסון, דרום קרוליינה. כמפקדה מונה וייטרס בוררס. הדיוויזיה העבירה למעלה משנה באימונים בארצות הברית, וב-6 באוקטובר 1944 נשלחה לחזית המערבית. היא נכללה במסגרת הקורפוס השישי אשר היה חלק מהארמייה השביעית. בנובמבר נכנסה הדיוויזיה לקרב כנגד הגרמנים באזור הרי הווז', ולאחר מכן למחוז מוזל. הדיוויזיה כבשה את העיר ביטש (Bitche), והגנה עליה בהצלחה במהלך הקרב על הבליטה. בשל כך זכו אנשי הדיוויזיה לכינוי "בני ביטש". לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה ב-1945, וב-10 בינואר 1946 היא הוחזרה לארצות הברית ופורקה. בסתיו של אותה שנה, הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיה מוטסת. ב-1952 היא עברה הסבה לדיוויזיית חי"ר, וב-1959 היא הפכה לדיוויזיית אימונים והדרכה, והיא כזו עד היום. לאורך כל שנות קיומה היא הוצבה בקנטקי, וב-2006 הועבר המטה שלה מלואיוויל לפורט נוקס.
יחסי אירלנד–גרמניה

היסטוריה

נזירים אירים פעלו רבות לנצר את סקוטלנד ואירלנד במהלך המאה ה-6–המאה ה-8, מה שהשפיע רבות על האזורים שהיו מאוכלסים בגרמנים באירופה כולה.
חיילים אירים לחמו במהלך מלחמת שלושים השנים, כחלק מהכוחות הגרמניים במלחמה. בשנת 1848 גרמה פרשיית היחסים בין לודוויג הראשון, מלך בוואריה ללולה מונטז (שחקנית אירית במקור), לפרוץ מהפכות אביב העמים בבוואריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הן היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת) והן הלאומנים (תומכי הפילוג ממנה) תמכו ביציאתה של בריטניה למלחמה וסייעו במאמצי המלחמה, ותומכיהם (הפרוטסטנטים והקתולים בהתאמה) שירתו במסגרת הצבא הבריטי והצי המלכותי הבריטי במיוחד ביחידות ייעודיות. מעל 200,000 חיילים אירים לחמו במלחמה, במספר זירות וחזיתות, וכ-30,000 חיילים נהרגו במהלכה. אולם, קבוצה קטנה ורדיקלית של לאומנים ניצלה את המלחמה ופתחה במרד מזוין כנגד השלטון הבריטי תוך סיוע גרמני, ובנוסף לכך, ניסיונות בריטיים לאכוף גיוס חובה על אוכלוסייתה של אירלנד ב-1918 גרמה להתנגדויות עזות אשר גרמו לאי אכיפת הגיוס. בסיומה של המלחמה פקדה את אירלנד תקופה של חוסר יציבות פוליטית וגלי אלימות בין השנים 1919–1923 אשר הובילו לפילוגו של האי אשר רובו נפרד מהממלכה המאוחדת ובשטחו הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
אירלנד הייתה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, והצליחה לקיים יחסים דיפלומטיים עם גרמניה הנאצית לאורך כל המלחמה. עם זאת, לפחות ספינת סוחר אירית אחת הוטבעה על ידי צוללת גרמנית. ראש ממשלת אירלנד בתקופת המלחמה, אמון דה ואלירה, זכור לשמצה בכך שהלך לשגרירות גרמניה באירלנד לנחם לאחר התאבדותו של אדולף היטלר, וכן בכך שהפגין נגד עונשי המוות שהוטלו במשפטי נירנברג.
 
בשנת 1973 הצטרפה אירלנד לקהילה הכלכלית האירופית (קודמתה של האיחוד האירופי של ימינו). לאחר קשיי הסתגלות ניכרים, חלה עלייה כלכלית מתמשכת בשנים שלאחר מכן, לא מעט בזכות כספי המבנה של האיחוד האירופי (עם גרמניה כאחת התורמות העיקריות שלה). בשנת 1990, כבעלי נשיאות מועצת הקהילות האירופיות וכיום מועצת האיחוד האירופי, אירלנד תמכה באופן פעיל בהשלמת האיחוד הגרמני.
בשנת 1999 נכנס האירו לשימוש באירלנד. בגלל החברות המשותפת של אירלנד וגרמניה באיחוד האירופי, היחסים בין שתי המדינות התגברו בעשורים האחרונים. בשנת 2011 התפרסמה תוכניות של ממשלת אירלנד להעלאת מע"מ בבונדסטאג הגרמני - לפני שתוכניות אלה הועברו באירלנד עצמה. אירים רבים תפסו זאת בכאב כאובדן ריבונות מצד אירלנד בהקשר של משבר החובות האירי לטובת האיחוד האירופי ובמיוחד לטובת גרמניה.
היחסים בין המדינות תוארו, בשנת 2011 על ידי רוארי קווין, אז שר החינוך האירי: "אירלנד וגרמניה נהנו מיחסים פוליטיים וכלכליים מצוינים ארוכי שנים, ותרבות, אמון הדדי וערכים משותפים היו תמיד בבסיסם של היחסים בינינו", והוסיף עוד כי" כאשר הוקמה תוכנית השאנון ההידרו-חשמלית הראשונה, זו הייתה החלטה מכוונת מאוד, קביעה תרבותית מאוד של פרידה מלונדון, ולהזמין את סימנס לספק סיוע טכני."

יחסים כלכליים

גרמניה היא אחת משותפות הסחר הגדולות באירלנד, ודורגה במקום השלישי בשנת 2014, עם נתח של כשמונה אחוז מסך סחר החוץ של אירלנד.

יחסים דיפלומטיים

גרמניה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין וקונסוליה כללית בגולוויי. מאידך, אירלנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בקלן, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
פסל ישו הגואל

היסטוריה

פסל ישו הגואל נחנך רשמית ב-12 באוקטובר 1931, אולם הרעיון לפסל דומה שיעמוד על הר קורקובדו הועלה כבר 80 שנים קודם לכן.
עוד באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 פנה הכומר הקתולי מריה בוס אל הנסיכה איזבל בבקשה למימון עבור אנדרטה דתית שתעמוד על ראש ההר. הנסיכה לא נענתה לבקשתו והרעיון נדחה לגמרי ב-1889, כשברזיל הפכה לרפובליקה (הרפובליקה הישנה) בעלת חוקים המחייבים הפרדה בין דת למדינה.
בשנת 1921 הוצע הרעיון שוב, הפעם על ידי הארכיבישוף של ריו דה ז'ניירו שארגן את שבוע האנדרטה, אירוע שבו נאספו תרומות עבור הפסל. התרומות נאספו בעיקר מברזילאים קתולים, וכעשר שנים מאוחר יותר הוצג הפסל לציבור בטקס חגיגי.

עיצוב

הוצעו עיצובים רבים עבור הפסל, מצלב פשוט ועד דמותו של ישו ובידיו גלובוס המיצג את העולם. בסופו של דבר נבחר העיצוב של ישו הגואל, דמותו של ישו עם ידיו פרושות לצדדים.
עיצוב הפסל נעשה על ידי הארכיטקט הפולני-צרפתי פול לנדוסקי, והבנייה נוהלה על ידי המהנדס המקומי היטור דה סילבה קוסטה. אחרי בחינה של העיצובים ששלח לנדוסקי הוחלט לבנות את הפסל מבטון מזוין ולא מפלדה. השכבה החיצונית של הפסל נבנתה מאבן סבון בגלל חוזקה ועמידותה לתנאי מזג אוויר קיצוניים.

תיאור

עד 2002 כדי להגיע לקרבת הפסל ולראותו מקרוב, צריך היה לטפס על ההר באמצעות גרם מדרגות בעל 222 שלבים, או לצאת למסלול הליכה מהפארק שבתחתית ההר. אולם מאז נוספו להר גם שלוש מעליות וארבעה גרמי מדרגות נעות כדי לאפשר את הגישה לקהל הרחב.
ב-7 ביולי 2007 נבחר פסל ישו הגואל לאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
ב-18 בינואר 2014 השתוללה סופת ברקים שבמהלכה פגע ברק בפסל ושבר את האצבע.

מוטיבים נוצריים

מספר מוטיבים בפסל נועדו להציג את ישו וגדולתו:
גודלו - הפסל גדול מאוד ונישא לגובה רם, כך שניתן לראותו ממרחקים.
רעיון ההשקפה - ככל שמתקרבים לפסל, נשקף הנוף שמאחוריו באופן שיסמל כי ישו משקיף אל העם, ובהתאמה - העם משקיף אל ישו ממרחקים.
תנוחת ישו - פרישת הידיים נועדה לסמל את תנוחת התפילה וקבלת הפנים (קבלת האנשים לנצרות ותפוצתה); החיבוק האבהי שנועד לסמל את ישו בתור אבי הנצרות; ותנוחת הצליבה המאפיינת את ישו עצמו. אמני הפסל מצליחים לייצר את תנוחת הצליבה מבלי להכניס את הצלב עצמו לפסל בשלוש דרכים: ישו עצמו בתנוחת צלב, הצל הנוצר מהפסל (התורם לרעיון התפוצה), והעובדה כי הפסל עשוי מגוש אחד וממרחקים ניתן לראות צלב בלבד ולא לזהות את דמותו של ישו.
סירל פולס

ביוגרפיה

פולס שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת סרן. בשירותו הוצב במטה הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) וה-62 (מערב רידינג). עוטר בעיטור צרפתי זוטר בשם "צלב המלחמה" (Croix de Guerre) על שירותו במלחמה.
לאחר המלחמה כתב מספר כרכים בספר הרשמי הבריטי אודות תולדות המלחמה הגדולה (השם שבו כינו את מלחמת העולם הראשונה לפני שפרצה השנייה). בהמשך כתב ספרים נוספים בהיסטוריה צבאית. היה פרופסור להיסטוריה צבאית באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1946 ל-1953.
מלבד ספרו תורגמו לעברית גם כמה מאמרים שכתב.
להקת בנים

להקת בנים היא הרכב מוזיקלי שבו רק זמרים גברים, וקהל היעד העיקרי שלו הוא נערות.

היסטוריה

הרכבים גבריים היו קיימים מאז ומתמיד, החל מ"The Temptations" ועד "חמישיית הג'קסונים", אך מאפייניהם המאוחרים יותר של להקות הבנים, אשר נתנו להם את שמם, הן תנועות ריקוד, חשיפת שרירים, שילוב בין מוזיקת הריקודים לבלדות הרומנטיות-מתקתקות, ועצם הרכבת הלהקה, שלעיתים קרובות מתבצע על ידי מפיקים מוזיקליים וציידי כישרונות.
פורצי הדרך בתחום זה של מוזיקת הפופ היו "ניו קידס און דה בלוק" - 5 זמרים מבוסטון אשר הגיעו לשיאם בסוף שנות ה-80. בבריטניה היו ההרכב "טייק דאת" שהייתה להקת הבנים המצליחה הראשונה שם, לאחר מכן הופיעו גם "איסט 17" ו"בויזון" האירים. במקביל להם פרצו בקסטריט בויז האמריקאיים, שפרצו תחילה בארצות כמו גרמניה ויפן, ורק לאחר מכן בשאר אירופה ובארצות הברית.
הבקסטריט בויז הוציאו 4 תקליטים מצליחים שנכתבו ברובם על ידי צוות כותבי שירים שוודיים. הלהקה הורכבה על ידי לו פרלמן, איש עסקים אשר הרכיב לאחר מכן את מתחריהם הגדולים ביותר - אן סינק וכן או-טאון, להקת בנים אשר תהליך הרכבתה תועד בתוכנית מציאות בת שתי עונות.
אנגליה תססה באופנת להקות הבנים במשך 5 שנים, ובמקביל לדעיכת ההרכבים האמריקאים צצו הרכבים כ"פייב" ו"ווסטלייף" (אשר אף הופיעו פעמיים במדינת ישראל והופיעו במשותף בהופעה אחת על אותה הבמה בפארק הירקון). גלגולים נוספים של להקות הבנים צצו גם לאחר דעיכת הזרם, בשנת 2003 אלה היו "באסטד" האנגלים אשר ניסו לייצר צירוף של פופ-פאנק, כאשר לעומת הרכבים כסאם 41 או בלינק 182 הדגש הוא על הפופ, מה שמעיד על כך שכדי להיות מעבר למונח 'להקת בנים' לא מספיק רק לנגן על כלים.
בישראל הוקמו מספר להקות בנים במהלך השנים: היי פייב הייתה הראשונה והבולטת מכולן, אחריהם להקת עדן שכללה גם עבריים מדימונה, פור יו שכללה את השחקן והדוגמן ישראלי גיא אריאלי ועוד שלושה עולים חדשים, וגיים בויז.
אף שחברי להקות בנים נוטים לרוב להיעלם עם דעיכת להקותיהם, אחדים מחברי הרכבים אלה המשיכו בקריירת סולו מצליחה לאחר פירוקה של להקת הבנים בה השתתפו. דוגמאות בולטות הן רובי ויליאמס (טייק דאת), ג'ורג' מייקל (וואהם), ג'סטין טימברלייק (אן סינק), וניקי ביירן (ווסטלייף).
לאחר שקיעת תופעת להקות הבנים בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת, בתחילת העשור שלאחר מכן זכתה התופעה להצלחה מחודשת, עם פריצתן של מספר להקות בנים, בתוכן וואן דיירקשן  הבריטית  וביג טיים ראש האמריקאית, ו-JYJ,‏ SS501 ו-2PM הקוריאנית , the vamps ,5sos r5.   ו-CNCO הלטינית.
רעיה צורף

ביוגרפיה

צורף גדלה בקיבוץ גבת. היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.

1972

באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה צורף בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:16.8 דקות, אחרי חברתה לקבוצה אורלי שחם (1:16.2 דקות) ולפני איריס נאבל מהפועל אפיקים (1:18.4 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:03.0 דקות, אחרי אורלי שחם (2:53.4 דקות) ואיריס נאבל (3:00.0 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 12:21.4 דקות, אחרי חברתה לקבוצה אילת יוטבת (10:42.6 דקות) ואיריס נאבל (11:33.2 דקות).

מדליית כסף מהמכביה

בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי אותה שנה זכתה צורף במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם תמר שמיר, נאוה כגן וענת וייס בתוצאה של 4:59.1 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית שקבעה שיא מכביה חדש של 4:27.4 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי וראשונה מבין השחייניות הישראליות במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.5 דקות.

אלופת ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1973 זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:13.5 דקות, לפני אורלי שחם (1:15.1 דקות) ורבקה ויינברג מברית מכבים עתיד (1:17.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:43.9 דקות, לפני אורלי שחם (2:48.1 דקות) ורבקה ויינברג (2:55.5 דקות).

שיאנית ישראל

באליפות הפועל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה במכון וינגייט בספטמבר 1974 קבעה צורף במשחה ל-200 מטר פרפר 2:41.4 דקות, שיפור לשיא של דורית זלץ (2:42.6 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.6 דקות, לפני אורלי שחם (1:11.8 דקות) ורבקה ויינברג (1:12.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:39.0 דקות, לפני שחם (2:44.7 דקות) וויינברג (2:47.1 דקות).

כינוס הפועל

בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו בבת גלים בחיפה במאי 1975 סיימה צורף פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי לנוער חדש של 1:10.3 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:37.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בספטמבר אותה שנה זכתה צורף בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.8 דקות, לפני מיכל וינברג מברית מכבים עתיד (1:14.0 דקות) ותמר שמיר מהפועל בת ים (1:16.9 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:35.9 דקות. שיא זה נשבר לאחר שנתיים על ידי נטע יוסף (2:35.43 דקות).
תפילת פאולוס

תפילת פאולוס היא טקסט שהופיע בראשית קודקס יונג מספריית נאג' חאמאדי. ככל הנראה מדובר בתפילה שנוספה לקודקס לאחר שיתרת חלקיו כבר נכתבו. בדומה ליתר חלקי הקודקס, התפילה נכתבה בקופטית אולם כותרתה היא ביוונית - ככל הנראה השפה המקורית של הטקסט.
חסרים בטקסט ששרד שתי השורות הראשונות שלו.

תוכן התפילה

מדובר בטקסט מאוחר, פסאודוגרפי המשויך לשליח פאולוס אולם ללא ספק לא נכתב על ידו. ככל הנראה מדובר בטקסט שנכתב על ידי מאמין גנוסטי, והוא שונה מהתמות של איגרות פאולוס המקוריות.
מלומדים סבורים כי הטקסט נכתב על ידי ולנטינוס בשל הביטויים המופיעים בו והמאפיינים את כתביו - ואם אכן כך אזי התפילה נכתבה בין השנים 130 ל-160.
כלי כתיבה

היסטוריה

מקור כלי הכתיבה הוא בתקופת האבן, כאשר האדם הקדמון צייר את הפטרוגליפים על קירות המערות.
עם הופעת הכתב בשומר ובמצרים העתיקה, הופיעו גם כלי הכתיבה היותר מתקדמים. בהתחלה כתבו רק את הדברים החשובים ביותר, כגון צווים מלכותיים או חוקי דת, על אבנים, ומאוחר יותר עברו לכתיבה על פפירוס. הפפירוס היה נפוץ בכל רחבי העולם העתיק במערב אירופה, אך במאה ה-2 לפנה"ס חל משבר ביחסי מצרים עם שאר המדינות, והם אסרו על יצוא צמח הגומא, שממנו עושים את הפפירוס. היות שמצרים הייתה המקור היחיד ליצור פפירוס, נאלצו לחפש חומר חדש לכתוב עליו. החומר החדש הומצא בפרגמון באסיה הקטנה, ונקרא לפיכך "פרגמנט". אף על פי שהפרגמנט עמיד יותר מהפפירוס, יצורו יקר יותר ולכן כעבור פרק זמן קצר, כאשר האמבמרגו הוסר, חזרו להשתמש בפפירוס, אם כי לפרגמנט עדיין היה שמור מקום של כבוד. עם הבאת הנייר מסין עברו בני אירופה להשתמש בו במקום בפפירוס.

השפעה על מערכת הכתב

קיימים יחסי גומלין בין כלי הכתיבה לבין התפתחות הכתב. עמים שכלי הכתיבה הזמינים להם היו כרוכים בסיתות (הכאה על חרט החורט במשטח הכתיבה) פיתחו כתב הנכתב מימין לשמאל, ואותיותיו מורכבות מקווים ישרים. זאת משום שנוח יותר לאדם ימני לסתת כאשר כלי הסיתות מונף ביד ימין ומסתיר את הטקסט הכתוב. דוגמה לכתב כזה הוא כתב היתדות, ממנו צמח הכתב העברי.
עמים שכלי הכתיבה הזמינים להם היו כרוכים במריחת חומר על משטח הכתיבה פיתחו כתב הנכתב משמאל לימין, קוויו עשויים להיות מעוגלים, והוא נוטה להיכתב במחובר. זאת משום שהיד הנעה על משטח הכתיבה עלולה למרוח את הדיו אם תכתוב מימין לשמאל, כאשר הכותב הוא ימני. כמו כן, נוח שלא להרים את כלי הכתיבה מן המשטח. דוגמה לכתב כזה הוא הכתב הלטיני.
מוחמד מיעארי

ביוגרפיה

מוחמד מיעארי נולד בכפר אל-בירווה, שחרב במלחמת העצמאות וגדל במכר ליד עכו. למד בתיכון כפר יאסיף והיה חבר בתנועת הנוער הערבי החלוצי. עשה את חוק לימודיו בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין, כשהוא מתמחה בנושא הסדר קרקעות. היה פעיל במהלך לימודיו בוועד הסטודנטים הערבים. היה ממייסדי תנועת אל ארד ונבחר למקום השלישי ב"רשימת הסוציאליסטים", שרצה לבחירות ונפסלה בשנת 1965. נמנה עם יוזמי "ועד ההגנה על האדמות הערביות", הגוף שיזם את "יום האדמה".
היה ממקימי הרשימה המתקדמת לשלום ונבחר מטעמה לכנסת ה-11 ב-1984 ולכנסת ה-12 ב-1988. 
בשל השתתפותו ב-1985 בעצרת זיכרון לפאהד קוואסמה, ממנהיגי אש"ף, שבאותה עת היה מוגדר כארגון עוין, הגיש מיכאל איתן בקשה לוועדת הכנסת, וזו ביטלה  את חסינותו של מיעארי. מיעארי עתר לבג"ץ (בגץ 620/85), אשר בפסק דין תקדימי, ברוב של 3 מול 2 ביטל החלטה זו של הרשות המחוקקת בנימוק כי זו הייתה ענישה ולא למטרת הליך פלילי. הצעות נוספות להסרת חסינותו בכנסת בוטלו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לבל"ד, בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-120 הסמלי והאחרון ברשימה זו לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-102 הסמלי.
ב-2011, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, ועמדותיה של המפלגה בעד המורדים הסורים ונגד משטרו של הנשיא בשאר אל-אסד, החליט להפסיק את חברותו במפלגה, וכשלוש שנים מאוחר יותר, היה שותף להקמת תנועה חדשה חוץ-פרלמנטרית של פורשים מבל"ד, על רקע התנגדותם של הפורשים לקו הרשמי של המפלגה, תחת השם "כפאח" (בעברית: מאבק).