google/wiki40b huggingface dataset:
דיגיטציה

דִּיגִיטַצְיָה (או דִּיגִיטִיזַצְיָה, באנגלית: Digitizing או Digitization. על פי האקדמיה ללשון העברית: סִפְרוּת) הוא מונח מתחום המדיה, המתאר הזנה למחשב של תכנים שלא היו בפורמט ממוחשב קודם לכן. לרוב התהליך יוצר קובצי מחשב דיגיטליים ומכאן מגיע שמו של התהליך. לעיתים נחשבים כדיגיטציה גם תהליכי המרת פורמטים ממדיה דיגיטלית אחת לאחרת, כדוגמת תהליך ריפינג, או תהליכים של הכנסת המדיה לאינדקס מוסדר אשר הופך אותה ליותר נגישה לחיפוש ואיחזור.
רבים מארכיוני המדיה בעולם ובהם ארכיון מדינת ישראל, ארכיון עיתונות יהודית היסטורית וארכיון רשות השידור עוברים תהליך של דיגיטציה.

יצוג דיגיטלי של מידע

סיבית (ביט) היא ספרה בינארית. זוהי יחידת הנתונים הקטנה ביותר שבה משתמש המחשב.
הדיגיטציה מאפשרת לייצג מידע בפורמטים שונים של סיביות.
עם זאת, הדיגיטציה אינה מובילה בהכרח להעתק מדויק של המידע המיוצג באמצעותה. על פי רוב הייצוג הספרתי מאבד חלק מהמידע המקורי ולכן מהווה רק קירוב שלו (לדוגמה: תמונה מפוקסלת).
שגיאת קירוב יכולות להתרחש בעקבות טעויות עיגול המצטברות לאורך שלבי החישוב.

שימושים

דוגמאות לשימוש בתהליך הדיגיטציה הן המרת תמונה, קול, מסמך או אות חשמלי כלשהו, לפורמט דיגיטלי - תפיסת מראה כלשהו על ידי צילום ושימורו בייצוג ספרתי כקובץ תמונה; הקלטת קול ושמירתו בקובצי אודיו, או המרה של ייצוג אות קולי השמור על אמצעי לאחסון נתונים כדוגמת סרט מגנטי, לייצוג ספרתי וממוחשב; ועוד.
קודאין

מעמד חוקי

ברוב מדינות העולם, קודאין הוא תרופה הניתנת למכירה ללא מרשם רופא, אך בפיקוח משרד הבריאות המקומי. כמו כן נזקק אדם הרוצה למכור קודאין לרישיון רוקחות. בישראל, על-פי פקודת הסמים המסוכנים הקודאין מותר לשימוש ואחזקה, ובלבד שלא יינתן בכמויות ובריכוז העולים על המפורט בפקודה זו ובפקודת הרוקחות. עם זאת, שר הבריאות יכול להוציא צו המכניס את הקודאין לרשימת הסמים המסוכנים (האסורים).

שימוש בסם למטרות הנאה

בשל השפעותיו האופוריות והמרגיעות וכתוצאה מהיותו חוקי וקל להשגה בבתי המרקחת זכה הקודאין לפופולריות מסוימת אצל צרכני סמים. מכורים משתמשים בו לעיתים כתחליף להרואין, זאת אף על פי שהשפעתו חלשה יחסית ותופעות הלוואי קשות יותר.
אחת הסכנות בשימוש בתרופות המכילות קודאין, מעבר להתמכרות, היא שברוב המקרים הן מכילות חומרים פעילים נוספים, כמו פרצטמול, איבופרופן או אספירין, אשר בכמויות גבוהות יכולים לגרום לנזק בלתי-הפיך למערכות ואיברים שונים בגוף האדם, בהם הכבד, הכליות ומערכת העיכול. תרופות המכילות קודאין בלבד כחומר פעיל עשויות להכיל אחוז גבוה של אלומיניום סיליקט () אשר פוגע בכבד לאורך זמן.
שילוב החומרים הנוספים הביא להתפתחותן של טכניקות "ביתיות" מגוונות למיצוי הקודאין מהתרופה, בין היתר באמצעות מים.
אלברט שמידט

תחילת דרכו

שמידט נולד ב-2 באפריל 1861 בעיר פוזן שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. כיום שם העיר פוזנן והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. ב-1878 הוא נרשם ללימודים בבית הספר לקצינים בווינה ואז באקדמיה הצבאית הטרזיאנית ולאחר מכן התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והוצב ברגימנט הרגלים ה-32 בדרגת לויטננט. ב-1883 הוא השתתף במערכה לדיכוי מורדים מוסלמים בבוסניה והרצגובינה, ולאחריה הועלה לדרגת אובר-לויטננט. בין השנים 1885-1887 עבר קורס קצינים נוסף בווינה, וב-1890 הועלה לדרגת האופטמן. לאחר מכן הועבר למטה בריגדת חי"ר, וב-1896 הועלה לדרגת מיור. ב-1900 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לראש מטה בריגדת חי"ר. ב-1903 הועלה לדרגת אוברסט וממרץ 1906 עד אפריל 1900 שימש כראש מטה הקורפוס ה-8 בפראג. ב-1 בנובמבר 1909 הוא קודם לדרגת גנרל מיור, והוענק לו תואר האצולה "פון גאורגנג". ב-31 באוקטובר 1912 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-43 שחנתה בצ'רנוביץ'.
פוג'ואו

דפוסי האקלים

הטמפרטורה הממוצעת בעיר נעה בין 10.9 מעלות צלזיוס בחודשי ינואר ל-28.9 מעלות צלזיוס בחודשי יולי, ואילו הממוצע השנתי הוא 19.84 מעלות צלזיוס.
פוקהונטס (סרט)

עלילה

בשנת 1607, אניה של מתיישבים בריטים של חברת וירג'יניה מפליגה ל"עולם החדש". על הספינה נמצאים קפטן ג'ון סמית והמנהיג של המסע, המושל רטקליף, שמאמין כי האינדיאנים המקומיים מסתירים אוסף עצום של זהב ורוצה לקבל אותם לעצמו. הספינה נתפסת בסערה, וסמית מציל צעיר חסר ניסיון בשם תומאס מטביעה, וסמית מאוחר יותר מודה שאין לו עניין ב"עולם החדש". בשבט מקומי בעולם החדש, פוקהונטס, בתו של הצ'יף פוואהטאן, מפחדת להתחתן עם קוקואם, לוחם אמיץ שאותו היא רואה כ"רציני" לעומת אישיותה הנמרצת שלה. צ'יף פוואהטאן נותן לפוקהונטס את השרשרת של אימה במתנה. פוקהונטס, יחד עם חבריה, דביבון זללן בשם מיקו ויונק דבש בשם פליט, מבקרת את סבתא ערבה, רוחה של סבתה רבתה הנתונה בעץ ערבה, שמודיעה לה על הנוכחות של הבריטים.
רטקליף מקים מצודה בקרחת היער, קורא לה ג'יימס טאון וממהר את אנשי הצוות לחפור בשביל למצוא זהב. סמית יוצא לחקור את היערות, ובסופו של דבר נתקל באינדיאני במפלים. בתחילה הוא חושב להרוג אותו, אך נעצר כשהוא רואה מולו אשה מסתורית - את פוקהונטס. הם במהרה נקשרים, ומוקסמים מעולמו של האחר. השניים מתאהבים ופוקהונטס מפרה את הוראותיו של אביה להתרחק מהבריטים לאחר שקוקואם ולוחמים אחרים נלחמים איתם ושבט קטן חובר להם למלחמה נגד הבריטים. פוקהונטס מציגה את סמית לסבתא ערבה ומתחמקים משני אנשי צוות אחרים; עם זאת, חברתה של פוקהונטס, נאקומה, מגלה את יחסיה עם סמית ומזהירה את קוקואם. תומאס עוקב גם אחרי סמית, וגם הוא וקוקואם עדים לנשיקה של השניים. בפרץ של קנאה, תוקף קוקואם ומנסה להרוג את סמית אבל הוא עצמו נהרג על ידי תומאס שבורח משם. סמית נתפס בידי שבט האינדיאנים והצ'יף הזועם מחליט להוציא את סמית להורג בזריחה ולהתחיל מלחמה עם המתיישבים הבריטים.
תומאס מזהיר את אנשי הצוות על תפיסתו של סמית, ורטקליף מכנס את הגברים לקרב כתירוץ כדי להסיר את השבט ולמצוא את הזהב הלא קיים שלהם. פוקהונטס הולכת לסבתא ערבה ומיקו מוסר לה מצפן שמצביע אותה לכיוון של סמית, המוביל לגורלה. היא עוצרת את ההוצאה להורג של סמית על ידי עמידת מחאה לצידו והצ'יף מוותר על ההוצאה. אבל רטקליף מנסה לירות בצ'יף פוואהטאן וסמית מתפרץ וחוטף את הכדור במקומו. המושל נתפס ונעצר על ידי אנשי הצוות, לאחר שהוא יורה בחברם והם קושרים אותו בחבלים עבים. בסופו של דבר, סמית נאלץ לחזור הביתה כדי לקבל טיפול, עם ברכתם של פוקהונטס וצ'יף פוואהטאן שיחזור בעתיד.
רצח עמוס מנטין

רצח עמוס מנטין היה רצח של עובד "בזק" בידי נער פלסטיני ביוני 2003, בימי השיא של האינתיפאדה השנייה. כעבור עשר שנים חייב בית משפט, באופן תקדימי, את הרשות הפלסטינית ואת מעבידת הנרצח לפצות את משפחתו בגין הרצח.
עובד "בזק", עמוס מנטין, הגיע בליווי מאבטח אל היישוב באקה אל-גרבייה לשם תיקון תקלות, בעקבות הזמנות תיקון מאת תושבים מקומיים. בזמן שהמאבטח שוחח עם תושב המקום המתין מנטין ברכבו של המאבטח בחלונות סגורים. נער פלסטיני בן 15 וחצי הגיע למקום, ירה במנטין חמישה כדורים והרגו. המאבטח הצליח לפצוע את המחבל וללכוד אותו.
המחבל הרוצח נשפט בבית משפט צבאי ונדון למאסר עולם.

תביעת הפיצויים

עזבונו של מנטין ואמו הגישו לבית המשפט המחוזי תביעה לפיצויים נגד "בזק" וכמה נושאי משרה בה; נגד לילית אבטחה בע"מ, אשר הכשירה את בן נעים לתפקידו כמאבטח והעסיקה אותו ב"בזק"; נגד הראל חברה לביטוח בע"מ, אשר הוציאה פוליסות ביטוח ל"בזק" ו"לילית"; ונגד הרשות הפלסטינית והמועצה הפלסטינית. בשנת 2013, 10 שנים לאחר הרצח, לאחר משפט ארוך חייב בית המשפט המחוזי בהחלטה תקדימית את הרשות הפלסטינית בתשלום פיצוי של כ-1.4 מיליון ש"ח למשפחת הנרצח, על הנזקים שנגרמו לה, בנימוק: "משהביעה הרש"פ את נכונותה לאמן נער בן 15.5 בשימוש בנשק במשך 50 ימים... הרי שברור שעודדה אותו ליישם את המידע שצבר במשך לימודיו, ונוכח האווירה ששררה באותם ימים, ליבוי השנאה וההסתה כלפי ישראל וכלפי היהודים, אך טבעי היה בעיני המחבל כי עליו לממש את הידיעות שצבר במחנה האימונים של הרש"פ בהפעלת נשק ברוח התקופה, קרי: בדרך של רצח יהודי". נדחתה תביעת המשפחה להטיל פיצויים עונשיים על הרשות הפלסטינית. חברת "בזק" חויבה בתשלום פיצוי של כ-600,000 שקלים למשפחה, לא כולל הוצאות משפט. נדחתה התביעה נגד חברת האבטחה "לילית" ונגד הראל חברה לביטוח. מדובר בפעם הראשונה שבה חברה נושאת באחריות לרצח עובד שלה כתוצאה מפעולת טרור. על פסק הדין הוגשו ערעורים לבית המשפט העליון, ונפסק בהם חיוב של הרשות הפלסטינית בפיצויים עונשיים בסך 3 מיליון ש"ח, בנוסף לפיצויים שבהם חויבה בבית המשפט המחוזי. הדיון בערעורה של "בזק" טרם הסתיים.
ג'ורג' סימפסון

חייו

ג'ורג' קלארק סימפסון נולד בדרבי, אנגליה. אחרי לימודים בדרבי ובמנצ'סטר, הגיע לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, שם סיים את הכשרתו.
בשנת 1902 ביקר בלפלנד לחקור חשמל אטמוספירי. בשנת 1905 היה לראשון שהרצה בנושא מטאורולוגיה באוניברסיטה בריטית, כשהתמנה למרצה באוניברסיטת מנצ'סטר. ב-1960 הצטרף לשירות המטאורולוגי ההודי כמטאורולוג אימפריאלי במטה השירות בשימלה, ופיקח על רבות מן התחנות המטראורולוגיות בהודו ובבורמה. ב-1910 יצא בתפקיד מטאורולוג עם משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי והקים את אחת מתחנות חיזוי מזג האוויר הראשונות ביבשת אנטארקטיקה, שם ניהל ניסויי בלונים לבחינת האטמוספירה ולקביעת הדרכים שבהן משפיע הגובה על הטמפרטורה. סימפסון רשם את תחזיות הטמפרטורה והרוח במחנה הבסיס בכף אוונס. כמו כן פיקד על תחנה זו במשך חודשים אחדים, כאשר סקוט וחבורתו יצאו למסע אל הקוטב הדרומי בנובמבר 1911.
בשובו מאנטארקטיקה אחרי מותו של סקוט ב-1912, חזר סימפסון לשימלה כדי להצטרף מחדש אל שירותי המטאורולוגיה של הודו, שמשרדם הראשי שכן בכלכותה ומשרד הסניף בשימלה. בתקופת שהותו בשימלה, חי ג'ורג' סימפסון ב"Khud Cottage", המוכר כיום גם כ"מאדאן קונג'". כאן, בקוטג' זה, ערך סימפסון את הרשימות שכתב במסעו באנטארקטיקה.
הקוטג' שייך כיום לראג'יב מאדאן ונמצא בבעלות משפחתו מאז 1939. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגורר בו מושל בורמה, בתקופה שבורמה הייתה תחת כיבוש יפן.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914, גויסו קצינים רבים מן המחלקה המטאורולוגית ההודית לשירות צבאי. ממרץ עד מאי 1916, נדרש סימפסון לבצע שירות צבאי כיועץ המטאורולוגי לכוח המשלחת הבריטי במסופוטמיה, שכיום היא חלק מדרום עיראק. מאוחר יותר, נקרא לשרת כעוזר המזכיר למועצת החימוש ונאלץ לעזוב שוב את שימלה.
בשנת 1920 התמנה למנהל המשרד המטאורולוגי בלונדון ותקופת שירותו שם הייתה הארוכה ביותר, עד לפרישתו בשנת 1938. בתקופת כהונתו שם כמנהל, עסק בעבודת מחקר בתחומים של חשמל אטמוספירי, יוניזציה, רדיואקטיביות וקרינה סולארית. הוא בחן את גורמי הברק וב-1926 יצר את סולם סימפסון לעוצמת הרוח, תיקון לסולם בופורט לעוצמת הרוח, שהוא הסולם הסטנדרטי המקובל כיום בעולם ועודנו נקרא "סולם בופורט למדידת עוצמת הרוח".
בשנת 1935 קיבל סימפסון תואר אבירות.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה ב-1939, נקרא ד"ר סימפסון לחזור מפרישתו לשירות פעיל והתבקש לקבל עליו את תפקיד האחראי על מצפה קיו. שם המשיך את עבודת המחקר שלו על המבנה החשמלי של סערות רעמים עד 1947.
סימפסון קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטאות של מנצ'סטר, סידני ואברדין.
סר ג'ורג' מת ב-1965 בגיל 87.

משפחתו

סימפסון נשא לאישה את דורותי ג'יין סטיבן ב-23 בספטמבר 1914. נולדו להם ארבעה ילדים: סקוט סימפסון (1981-1915), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אקזטר; ארתור סימפסון (מדען בריטי שהתמחה בחקר צמחים ובעלי חיים ימיים); אוליבר סימפסון וג'ין סימפסון.
בשנים 1940–1942 כיהן סימפסון כנשיא האגודה הבריטית למטאורולוגיה.
שרלי הבדו

היסטוריה

השבועון החל לצאת לאור בנובמבר 1969, במקום השבועון הסאטירי "חרה-קירי הבדו", שהשלטונות הגבילו את תפוצתו לאחר שפגע בזכרו של הנשיא המנוח שארל דה גול. כדי לעקוף את האיסור על פעילותו החליט צוות העריכה של העיתון לשנות את שמו, ואימץ את "שרלי הבדו" כשמו החדש. השם נגזר ממגזין קומיקס חודשי שנקרא "שרלי מנסואל" (בצרפתית: Charlie Mensuel - "הירחון שרלי"), שהחל לפעול בשנת 1968. העיתון אימץ את השם "שרלי" מהדמות "צ'ארלי בראון", שהיה הדמות הראשית בסדרת הקומיקס "פינאטס", שבין היתר פורסמה במקור במגזין "שרלי מנסואל". משמעות נוספת של השם "שרלי" כללה גם בדיחה פנימית על הנשיא שארל דה גול.
השבועון, בעריכתו של פרנסואה קאוונה, נסגר בדצמבר 1981.
בשנת 1992 שב השבועון לפעול, בעריכתו של פיליפ ואל, ששימש בתפקיד זה עד 2009.
בשנת 2008 עלה העיתון לכותרות עקב קריקטורה אנטישמית שצייר מוריס סינה (Siné). עורך העיתון ביקש מהקריקטוריסט להתנצל. סינה סירב להתנצל, והוא פוטר מהעיתון.
שארב (שם העט של סטפן שארבונייה) היה עורכו של המגזין משנת 2009 ועד למותו בפיגוע במשרדי המגזין בינואר 2015.
פארקר פוזי

ביוגרפיה

פוזי נולדה בבולטימור, מרילנד ללינדה (לבית פאטון) וכריס פוזי. לפוזי אח תאום בשם כריסטופר. פוזי נקראה על שמה של הדוגמנית סוזי פארקר. לאחר לידת התאומים, עברה משפחתה למונרו, לואיזיאנה שם גרו במשך 11 שנים ולאחר מכן עברו ללורל, מיסיסיפי, שם אמה עבדה כשפית ואביה פתח סוכנות רכב. פוזי גדלה כנוצריה קתולית. 
במהלך שנות ה-90 שיחקה בסרטים עצמאיים רבים ואף כונתה "מלכת הסרטים העצמאיים" (Queen of The Indies).

קריירת משחק

פוזי למדה דרמה באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ייס, שם הייתה שותפתה לדירה של השחקניות שרי סטרינגפילד ואורלה קסידי. 
בשנת 1991 קיבלה את תפקידה הראשון כאשר היא גילמה את טס שלבי באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב". התפקיד המשמעותי הראשון בו שיחקה היה בסרטו של ריצ'רד לינקלייטר "טריפ נעורים" בשנת 1993 לצד בן אפלק, מתיו מקונוהיי וג'ייסון לונדון. בשנת 2000 שיחקה בסרט הקומדיה "הכי טוב בשלג" לצד יוג'ין לוי. ב-2003 הופיעה בסרט הקצר "אופרה 1" של האל הארטלי לצד השחקנית אדריאן שלי. בעקבות תפקיד זה שיחקה בטרילוגיה של הארטלי: "הנרי פול", "פיי גרים" ו-"נד רייפל".
בשנת 2002 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר למיני-סדרה או סרט, על הסרט "גיהנום על עקבים: מלחמתה של מרי קיי" ששודר בCBS.

קריירת מוזיקה

כהכנה לתפקידה בסקט משב רוח מוזיקלי, למדה פוזי לנגן במנדולינה. היא ביצעה קולות רקע במספר שירים של בן זוגה לשעבר ריאן אדמס. היא ניגנה במנדולינה בשיר I Am Sound של להקת The Dandy Warhols.
היהודי הנצחי (מחזה)

היהודי הנצחי (ביידי: דער אייביגער איד) הוא מחזה יידי שפרסם דוד פינסקי ב-1906. המחזה הועלה בתיאטרון "הבימה" בשנת 1906 וכן במוסקבה תורגם לעברית והועלה בשנת 1919, לפני עליית התיאטרון לארץ-ישראל.

עלילה

המחזה הוא טרגדיה משיחית המתחוללת בתקופת חורבן בית המקדש השני. העלילה מתקיימת ב"בירת ארבע" עיר הנמצאת במרחק מספר ימי הליכה מירושלים. תקופת המחזה היא מעט אחרי המצור הרומאי על ירושלים במהלך המרד הגדול. בתקופת השמועות שירושלים נכבשה על ידי השלטון הרומי, מגיע זר לעיר ומספר סיפור מוזר על מסעו למצוא ילד שנולד באותה השעה בה בית המקדש חרב, מכיוון שהוא נועד להיות המשיח. זקני העיר מסרבים להאמין לסיפורו: למעשה, הם אינם מוכנים להאמין שירושלים באמת נכבשה. הזר כמעט נסקל למוות על ידי תושבי העיר, אך הוא מצליח לברוח. בנקודה זו, מגיעה אישה צעירה ומספרת כי היא ברחה מההרס והטבח שמתחוללים בירושלים. שליחים אחרים מגיעים עם דיווחים שגם אחרים נמלטו מהרומאים. האישה מקוננת על כך שתינוקה מקולל מכיוון שהוא נולד באותה השעה שבית המקדש נחרב. זקני העיירה כעת משוכנעים בסיפורו של הזר ומסעו למצוא את הילד. באופן טרגי, ברגע זה, משרת זועק כי הילד נעלם בסופה. ובזמן שתושבי העיר עסוקים בלהביע את תדהמתם לנוכח אירועים אלה, הזר יוצא כדי להמשיך בחיפושיו אחר המשיח.

בתקופת השואה

חברי אגודת "הברית העברית" בגטו וילנה ביקשו להעלות את המחזה בגטו. בין חברי האגודה היו רבים מאנשי המחתרת, ביניהם מרדכי טננבוים-תמרוף, אבא קובנר ומארק דבורז'צקי. מכיוון שהטקסט השלם לא נמצא, הועלה שחזור של המחזה בימיו האחרונים של הגטו, ביוני 1943. את ההצגה ליוותה תזמורת ומקהלה, והתלבושות נתפרו מציציות וטליתות, כך שהעניקו לשחקנים מראה המזכיר יהודים בתקופת בית שני.
בהתאם לעקרונות "הברית העברית", לפיהם "עד ליומו האחרון של הגטו צריכה להישמע בו המלה העברית", הועלה המחזה בשפה העברית. השחקנים במחזה היו חברי תנועות הנוער שבתום יום עבודה עשו חזרות. בין השחקנים הייתה מרים גניאנסקי שנהרגה מאוחר יותר כפרטיזנית. כותבי יומנים מגטו וילנה מזכירים את המחזה ברשימותיהם, ביניהם זליג קלמנוביץ' והרמן קרוק.
מעדותו של מארק דבורז'צקי במשפט אייכמן:
הצגנו את 'היהודי הנצחי' מתוך רצון דרך הבמה לקרוא לנוער למרי. היהודי הנצחי יוצא לגלות, לחיי עולם עד שיחזור למולדת שלו. הכנסנו בו מלים שלא היו בטקסט של 'הבימה'. יהודי זה נהפך לקורא למרי ברומאים. אנו ידענו שהרומאים של הגטו הם הגרמנים.
הארמייה השביעית (האימפריה האוסטרו-הונגרית)

היסטוריה

הארמייה השביעית הוקמה בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה קרל פון פלאנצר באלטין. הארמייה ספגה מכה קשה במהלך מתקפת ברוסילוב, ובלאטין הוחלף בקרל פון קירשבאך אאוף לאוטרבאך, ומאוחר יותר בהרמן קבש. לאחר כישלון הרוסים במתקפת קרנסקי, הגיב קבש בהכנסת כוחותיו לצ'רנוביץ באוגוסט 1917, מהלך ששיפר את מצבו של הצבא האוסטרו-הונגרי. הארמייה פורקה יחד עם כל הצבא האוסטרו-הונגרי ב-1918.
יין מריאני

יין מריאני (Vin Mariani) היה משקה פופולרי שהיה מורכב משילוב של יין ושל קוקאין. המשקה נוצר על ידי הכימאי הצרפתי אנג'לו מריאני בשנת 1863.
המשקה זכה לפופולריות גדולה ועשה שימוש בטכניקות פרסום חדשניות, בהן שימוש בסלבריטאים המצולמים כשהם שותים את המשקה, שבתמורה להסכמתם לצילום הוענק להם המשקה חינם. ביניהם היו האפיפיורים לאו השלושה עשר ופיוס העשירי וכן מלכת בריטניה ויקטוריה, הנריק איבסן, ז'ול ורן ותומאס אדיסון. 
המשקה קוקה קולה היה מהמתחרים של יין מריאני, ונמכר כמשקה קוקאין לא אלכוהולי.
מסוקי רוסיה

היסטוריה

החברה ניסתה להקים הנפקה בבורסה בלונדון במאי 2011, אך לא הצליחה למלא את פנקס ההזמנות לפי הערכת שווי צפויה של 2 מיליארד דולר.
בשנת 2011 הסכימו מסוקי רוסיה והחברה האיטלקית AgustaWestland להקים את HeliVert, חברה משותפת, על מנת להתחיל בייצור ברוסיה של המסוק הרב-תכליתי וה דו-מנועי AW139. מפעל הייצור ממוקם בטומילינו, שבפרברי מוסקבה.
בשנת 2016 מכרה החברה 189 מטוסים ללקוחותיה ב-13 מדינות. באותה שנה היא סיימה את השותפות שהייתה לה עם יצרנית המנועים האוקראיני, מוטור סיץ', שהמטרה לסין באוגוסט 2019.
בשנת 2017 הקימה קרן ההשקעות הישירות ברוסיה (RDIF) קונסורציום הכולל קרנות מובילות במזרח התיכון והשלימה עסקה לרכישת נתח בחברת מסוקי רוסיה (כחלק מתאגיד המדינה רוסטך). הערכת שווי החברה נאמד ב-2.35 מיליארד דולר. לא נחשפו פרטים על זהותם של המשקיעים במזרח התיכון.
העסקה מורכבת משני שלבים. השלב הראשון כולל מכירת אחזקה של 12% והשקעה של 300 מיליון דולר, כמו גם אפשרות להגדלה פוטנציאלית בהמשך בהיקף ההשקעה ל 600 מיליון דולר. העסקה תגדיל את ההון המורשה של חברת האחזקות שתוכל לצבור סכום משמעותי של כספים הנחוצים ליישום האסטרטגיה והתוכנית העסקית של החברה, כולל פיתוח סוגים חדשים של מסוקים. בנוסף, קרנות אלה יסייעו ביישום תוכנית ההשקעות של חברת האחזקות, כמו גם במימון פעילויות פיתוח ומחקר אפשריות שמטרתן להגדיל את תוכניות ההחזקה וההון שלה.

פרויקט מסוק ימי של מינוגה

בשנת 2006 משרד הביטחון הרוסי העניק למסוקי רוסיה חוזה מו"פ למסוק ימי לצורך לוחמת נגד. פרויקט מינוגה שנבדק בעבר יועבר גם לבדיקת הצי הרוסי שיבצע ניסוי של הדגם בתחילת 2019 וטיסת הבכורה שלו מתוכננת לשנת 2020. פיתוחו מבוסס על Ka-92.
הכלי מופעל על ידי שני מנועי קלימוב TV7-117 V במשקל 380 קילוגרמים. קמוב Ka-52K נמצא במבחני טיסה אך מוגבל למבצעי סיור אלקטרוני ותקיפה אווירית .
טיסה 93 של יונייטד איירליינס

ההמראה ושיבוש התוכנית

הטיסה הייתה אמורה להמריא בשעה 8:00 אך עקב עומס שהיה בשדה התעופה המריאה הטיסה באיחור של כ-40 דקות, בשעה 8:42. על מטוס הבואינג 757 היו ארבעה חוטפים, זיאד ג'ראח, אחמד אל-עזנאווי, אחמד אל-נמי וסעיד אל-גאמדי. בדומה לחטיפות האחרות, חלק מהחוטפים עלו גם הפעם ללא מטען אולם רק אל-עזנאווי נבחר לעבור בדיקה מדוקדקת. האיחור בהמראת המטוס פגע בתוכניותיהם של החוטפים שכן כל הטיסות האחרות המריאו בזמן קרוב אחד לשני. בעת המראת טיסה 93 תוכניתם של המחבלים כבר הייתה בעיצומה. טיסה 11 הייתה דקות ספורות לפני פגיעה במגדל הראשון של מגדלי התאומים וטיסה 175 בדיוק נחטפה. ב-9:24 התקבל בתא הטייס של טיסה 93 דיווח ממרכז יונייטד איירליינס לפיו יש לנהוג בזהירות מוגברת, מאחר שמטוסים התנגשו במרכז הסחר העולמי.

ניסיון שיבוש החטיפה וההתרסקות

באמצעות הטלפונים הניידים קיבלו נוסעי הטיסה תמונה בהירה של מה שהתרחש באותו בוקר בניו יורק, והבינו מה הולך להיות גורלה של הטיסה שלהם. באחורי המטוס הם קיימו הצבעה ובסופה החליטו להסתער על החוטפים ולהשתלט על המטוס. החלטה שיצאה לפועל ב-9:57. הנוסעים הצליחו להגיע עד לדלת תא הטייס וניסו לפרוץ פנימה. הטייס החוטף, ג'ראח, הגיב בטלטול המטוס, כדי לפגוע ביכולת הנוסעים לנוע. אחד החוטפים הורה לחסום את דלת תא הטייס, והם התלבטו האם כדאי להשתמש נגד הנוסעים בגרזן לכיבוי אש שנמצא בתא הטייס או לנתק את אספקת החמצן. ג'ראח הפסיק את טלטול המטוס בשעה 10:00. בהקלטות מתא הטייס שנמצאו נשמעים בבירור קולות של צעקות וזכוכיות מתנפצות. ג'ראח נשמע שואל חוטף אחר: "זהו? שנגמור עם זה?" וזה ענה "לא עכשיו, כשכולם יגיעו, נגמור עם זה". לאחר מכן, ג'אראח שאל שוב "זהו זה, שנוריד אותו?" ואחד החוטפים ענה לו בחיוב. הנוסעים המשיכו בניסיונותיהם לפרוץ לתא הטייס, וב-10:02 שב וצעק אחד החוטפים: "תוריד את זה. תוריד את זה" ואחר כך נשמעה צעקת "אללה אכבר". ג'ארח גילגל את המטוס על גבו, והוריד את אפו מטה. המטוס החל בצלילה חדה מאוד, ובשעה 10:03 התרסק בשדה פתוח סמוך לשאנקסוויל, פנסילבניה.

לאחר החטיפה

יש חילוקי דעות בשאלה האם הנוסעים הצליחו לפרוץ לתא הטייס בדקות האחרונות של הטיסה, אך נראה שהם היו זקוקים לזמן קצר מאוד להשתלט על המטוס. הם לא הצליחו למנוע מהחוטפים להביא עליהם את מותם, עם זאת, הם מנעו את ריסוקו של המטוס על מטרה בבירה האמריקאית, כשהסברה היא שהכוונה הייתה לפגוע בבית הלבן או בבניין הקונגרס של ארצות הברית.

בתרבות

רגעיהם האחרונים עוררו עניין ציבורי והפכו בתודעת הכלל לסיפור גבורה אמריקני. אחד הנוסעים, טוד בימר, קרא לגלגל עגלה במטוס ולהשתמש בה כאיל ניגוח כדי לפרוץ את תא הטייס. דבריו צוטטו שלא כהלכה כאילו אמר let's roll, נתחיל לפעול, ביטוי שהפך לסיסמה מפורסמת.
בשנים 2005 ו-2006 יצאו ארבעה סרטים שמבוססים על הסיפור האמיתי של הטיסה: בשנת 2005 יצא הסרט הטיסה שנלחמה חזרה  ובשנת 2006 יצאו הסרטים יונייטד 93 , טיסה 93 והסרט פספסתי את טיסה 93 .
סוריאליזם

סוּרֵיאָלִיזְם הוא זרם באמנות שפעל בין שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, מרכזו היה בפאריס והוא כלל ציירים, סופרים, משוררים, מוזיקאים, אנשי קולנוע ואדריכלים ועוד. 
מקור המילה סוריאליזם הוא הלחם מהמילה הצרפתית surréalisme, המורכבת מ־sur - מעל, ו־réalisme - מציאותיות, ומשמעותו: מעל המציאות. מילה שהגה המשורר גיום אפולינר ב-1917. שנים אחר כך, אנדרה ברטון, אבי התנועה, אימץ את השם הזה לקבוצה שהתקבצה סביבו בעקבות התפרקות הדאדא. הסוריאליסטים ראו עצמם כתנועה פילוסופית ומהפכנית ושילבו בעבודותיהם אלמנטים של הפתעה וחוסר הגיון.

רקע היסטורי

הסוריאליזם התפתח מתנועת הדאדא, שנוסדה ב-1916 בציריך הנייטרלית, במקביל לזוועות מלחמת העולם הראשונה. על פי הדאדא, ההיגיון והסיבתיות אכזבו ככלים לניהול תקין של העולם, ולכן יש לברוא את העולם מחדש, ללא סדר והיגיון - באקראי (ואולי כך נקבל עולם טוב יותר, ללא מלחמות). אך בשונה מהדאדא ששלל את הכול ויצר אבסורד, מטרת הסוריאליזם הייתה למצוא פתרון לשלילה, לבעיות הנפש. הם חשבו כי באמצעות האמנות ניתן יהיה לפתור את הבעיות של העולם. 
הסוריאליזם מיזג את חוסר ההיגיון של הדאדא עם המושג של מחשבה טהורה, חופשית וחסרת מגבלות ההגיון, בדומה ל"מחשבות" שיש בחלימה, בטירוף או באסוציאציה חופשית. הם הזמינו אנשים שיספרו להם את חלומותיהם. לדעתם החלומות הם המחשבות הפנימיות של האדם ללא שליטת ההגיון - התת-מודע, והם התייחסו לחלומות כאל יצירה סיפרותית. מטרת הציור הסוריאליסטי היא לגרום לצופה בתמונה זעזוע ולחצות גבולות מחשבתיים. ניתן לשער אם כך, שהסוריאליסטים קיוו להשפיע על דעתו של הצופה ולהקנות לו את רעיונות הקבוצה. המניפסטים הסוריאליסטים ראו במטורפים אמנים, ודרשו את ביטול בתי המשוגעים.
ההגיון מאחורי הסוריאליזם מבוטא באחד המניפסטים כהיפוך של שיר הייקו. השיר היפני הוא "יתוש\ הסר כנפיו\ פלפלת". הסוריאליזם בוטא אפוא דרך השיר "פלפלת\ הוסף כנפיים\ יתוש".

ציור סוריאליסטי

הזרם הסוריאליסטי פרח בפריז בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, ועם מייצגיו הבולטים נמנו: רנה מגריט, ז'ואן מירו, מקס ארנסט, סלבדור דאלי ועוד.
הציור הסוריאליסטי מתחלק לשתי קבוצות: סוריאליזם פיגורטיבי וסוריאליזם מופשט.

קולנוע סוריאליסטי


הסרט כלב אנדלוסי שיצרו סלאדור דאלי ולואיס בוניואל הוא ביטוי מובהק לזרם הסוריאליסטי בקולנוע.
קורייר

קורייר (בכתב רוסי: Курьер) הוא שבועון ישראלי ברוסית אשר הופץ בדפוס בין 1991–1998 ומאז יוצא לאור במהדורת אינטרנט בלבד.
"קורייר" היה העיתון הראשון שיצא בישראל בשפה הרוסית בעקבות גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים. גם כשהעיתון עבר לפורמט של אתר אינטרנט, ב-10 בנובמבר 1997, הוא היה הראשון מבין העיתונים הישראליים בשפה הרוסית שהפך לעיתון מקוון.
בתחילתו מנה "קורייר" 16 עמודים בפורמט רחב. עורכו הראשון של העיתון היה מקסים רזניק, בנו של המשורר איליה רזניק, והעורכת הגרפית הייתה אנה קנופובה. בגיליון הראשון נכלל ראיון עם הזמרת אלה פוגצ'בה, שהייתה גם ידידה ותיקה של העורך.
בתחילת 1998 יצא לאור הגיליון המודפס האחרון של "קורייר". כתבת השער הייתה על אביגדור ליברמן.
שיבון פטון

סידני 2000

פטון השתתפה במשחקים פעם אחת בלבד, כשאוסטרליה ארחה את המשחקים בסידני בשנת 2000. היא התחרתה בשבעה מקצים, וזכתה בשש מדליות זהב פאראלימפיות.
במשחה ל-100 מטר בסגנון חופשי, קבעה פטון שיא פאראלימפי במקצה המוקדם כשסיימה בזמן של 1:03.79 דקות. במקצה הגמר שיפרה פטון את שיאה, וזכתה במדליית הזהב עם תוצאה של 1:03.35 דקות, לפני בת ארצה אלישיה אברלי והבריטית טרייסי ויסקומב. במקצה ל-200 מטרים חופשי, שברה שיא פאראלימפי נוסף במקצה המוקדם כשעצרה את השעון על 2:21.60 דקות, במקצה הגמר היא ניפצה אף אותו וקבעה שיא עולם של 2:14.90 דקות, לפני ויסקומב הבריטית שזכתה במדליית הכסף עם 2:15.97 דקות, ואברלי שהסתפקה בארד עם תוצאה של 2:20.64 דקות. במשחה ל-50 מטר חופשי קטפה מדליית זהב נוספת כשגברה בשיא פאראלימפי של 29.13 שניות על הבריטית אמה מונקלי שזכתה בכסף עם 29.37 שניות, וויסקומב שסיימה שלישית עם 29.55 שניות.
במשחה ל-50 מטרים פרפר קבעה מונקלי שיא עולם של 31.44 במקצה המוקדם. במקצה חצי הגמר המקביל, שברה פטאון את שיאה של מונקלי והעמידה אותו על 31.15 שניות. השתיים נפגשו במקצה הגמר, בו גברה פטאון כשקבעה שיא עולם שלישי במשחה עם תוצאה של 31.05 שניות, רק מאית השנייה לפני מונקלי שזכתה במדליית הכסף עם 31.06 שניות. גם במשחה ל-50 מטר גב קבעה פטון שיא עולם הן במקצה המוקדם והן במקצה הגמר. במקצה המוקדם היא קבעה 32.62 שניות, אותו שיפרה בגמר וניצחה בתוצאה של 32.56 שניות. במשחה ל-200 מטר מעורב היא קבעה שיא עולם של 2:33.40 דקות במקצה המוקדם, אותו לא הצליחה לשחזר במקצה הגמר. בגמר היא סיימה בתוצאה של 2:33.44 דקות, וזכתה במדליית זהב שישית, לפני אברלי שזכתה בכסף עם 2:35.59 דקות ומונקלי שהסתפקה במדליית הארד כשסיימה בתוצאה של 2:38.53 דקות.
פטון השתתפה גם במשחה ל-50 מטר חזה, וסיימה את מקצה הגמר בתוצאה של 38.51 שניות, שהספיקו לה למקום הרביעי. 34 מאיות השנייה בלבד אחרי בת ארצה אלישיה אברלי שזכתה במדליית הארד.

לאחר האולימפיאדה

פטון לא יכולה הייתה לקחת חלק במשחקי אולימפיאדת הנכים אתונה ואולימפיאדת הנכים בייג'ינג משום שהוועד הפאראלימפי הבינלאומי השעה את שיתופם של ספורטאים בעלי לקות אינטלקטואלית עד לאולימפיאדת הנכים לונדון (2012) בעקבות שיתופם שלא כחוק של ספורטאים שאינם בעלי לקות במשלחת הספרדית לסידני.
עקב הצלחתה הרבה במשחקים, זכתה פטון בתואר "הספורטאית הפאראלימפית של השנה" באוסטרליה, ודיוקנה הונצח בבול דואר מיוחד שיצא לצורך האירוע.