google/wiki40b huggingface dataset:
דומינו

דומינו הוא משחק המורכב מ-28 חלקים הנקראים אבנים, קלפים או דומינו. אבני המשחק מלבניות וקו מחלק אותן באמצע לשני ריבועים, שעל כל אחד מהם מסומנות נקודות. נהוג להשתמש באבנים עם אפס עד שש נקודות. הנקודות מסודרות בדומה לצורה שבה הן מסודרות על קובייה בעלת שש פאות שמשמשת למשחקים שונים (שש-בש, מונופול ודומיהם), אולם האפשרות לאבן ריקה יוצרת שבעה מצבים. 
אבני המשחק עשויות מחומרים שונים ביניהם: פלסטיק, שנהב, עץ וקרטון. 
עם אבני הדומינו ניתן לשחק במשחקים שונים.

החוקים הבסיסיים

כל שחקן מקבל מספר זהה של אבנים. 
השחקן הראשון שם אבן דומינו בעלת המספרים 0-0.
השני לוקח מתוך אבניו אבן שאחד מריבועיה זהה לריבוע של האבן שנמצאת על השולחן ומניח אותה בסמוך (ראו תמונה), השחקן הבא בתור חוזר על פעולה זאת, כך שמתקבל מראה של זוגות זוגות של מספרים זהים, לדוגמה (פסיק יסמן אבן אחרת): 2-3,3-5,5-1,1-4,4-0 וכן הלאה. ישנן אבני "דאבל" עם מספרים זהים בשני הצדדים. אותן נהוג להניח "שוכבות".
המשחק נגמר כאשר לאחד השחקנים לא נותרות אבנים, שחקן זה מוכרז כמנצח.

משחקים שונים

משחק המשיכה: משחקים לפי החוקים לעיל וכשאין לשחקן אבן מתאימה הוא מושך אחת מהקופה. 
משחק הבלוק: משחקים לפי החוקים למעלה וכשאין לשחקן דומינו מתאים אינו יכול להניח אבן בסיבוב הנוכחי אלא מחכה עד שיווצר מצב שמתאים לאחת האבנים שבידיו.
משחק הנקודות (נקר גם "דומינו טלפון"): משחקים לפי החוקים למעלה. אם אין לשחקן אבן מתאימה, הוא צריך למשוך אבנים מהקופה עד שיקבל אבן מתאימה או עד שתישאר אבן אחת בקופה (למעט משחק בארבעה שחקנים, שבו אין קופה) ובנוסף בכל שלב סופרים ניקוד לפי השיטה הבאה: כל פעם ששחקן יצר כפולה של 5 נקודות (10,15 ...) עם קצות האבנים החיצוניות, הנקודות הנ"ל נרשמות לזכותו. הסיבוב נגמר כאשר אחד השחקנים מסיים את האבנים שלו. בשלב זה כל השחקנים שנותרו להם אבנים סופרים את הניקוד ומעגלים כלפי כפולה של 5 ורושמים את הניקוד לזכותו של המנצח בסיבוב. המשחק מסתיים כאשר אחד השחקנים הגיע ל-51 נקודות.

משחק בצמדים

את כל המשחקים, שהוזכרו לעיל, אפשר לשחק גם בצמדים. במשחק כזה משתתפים שני צמדים כשכל אחד יושב מול בן זוגו ומצדדיו יושבים בני הצמד המתחרים בו. בני הזוג משתדלים לעזור האחד למשנהו ולהכשיל את בני הצמד המתחרה ובסוף נקודותיהם נספרות יחד. משחק הצמדים נפוץ בעיקר בין המשחקים את "משחק הנקודות".

תחרויות אליפות העולם לנבחרות לאומיות

בתאריכים 14–17 באוקטובר 2011 אירחה אבחזיה את אליפות העולם בדומינו לנבחרות לאומיות, בעיר הבירה סוחומי.
רקהה

חייה

רקהה נולדה כבהנורקהה גאנסאן במדרס שבהודו. שני הוריה היו שחקנים, אשר לא היו נשואים זה לזו ואביה של רקהה לא הכיר באבהותו לרקהה בילדותה. בראיונות מאוחרים, הסבירה רקהה כי נטישתו של אביה ואי ההכרה שלו בה, היו בעלי השפעה רבה על חייה. 
רקהה החלה לגלות עניין בריקוד ובמשחק מגיל צעיר. תפקידה הראשון היה בסרט "סוואן בהדון". לאחר סרט זה רקהה שיחקה בעשרות סרטים והפכה לכוכבת קולנוע נודעת בבוליווד.
רקהה שיחקה ליד כוכבים בוליוודים רבים, ובהם אמיטאב באצ'אן. יכולותיה בתחום המשחק והריקוד יחד עם יופיה הביאו לה הצעות רבות בקולנוע ולהצלחה גדולה בהודו.

קריירה

רקהה שיחקה בסרטים רבים, ביניהם : "דו אנג'אנה", "שחקני המשחק", "אומראו היקרה" אשר זיכה אותה בפרס הלאומי של הודו על משחקה בסרט זה, "אם לא תהיי שלי", "טעות אחת", "מכונת הזמן", "האהבה מנצחת", "מאדאם x", ו"הרצון לנקמה", שנחשב אחד הסרטים ההודיים המצליחים ביותר בחו"ל. 
אחד הגורמים להצלחת סרטיה, היו הריקודים הקלאסיים הרבים ועטורי הכישרון שליוו את שירי הסרטים בהם השתתפה. הסרט בו רקהה הפגינה יותר מכל את כישרונה בריקוד היה "אומראו היקרה", והרבה מבקרי קולנוע סברו שהפרס הלאומי של הודו, אותו כאמור היא קיבלה על תפקידה בסרט זה, ניתן לה בעיקר בזכות ריקודה. 
בשנות ה-90 שיחקה רקהה בעשרות סרטים.  היא אמנם מיתנה את קצב פעולתה, אך רוב סרטיה בתקופה זו זיכו אותה בביקורות אוהדות מצד מבקרי קולנוע נודעים.
רקהה שיחקה גם בקופרודוקציות כמו "קאמה סוטרה - סיפור האהבה" אשר צולם בשנת 1997 בשיתוף עם בריטניה. בעקבות סרט זה, שהיה סרט נועז ואירוטי היו שחשבו כי סרט זה ישים סוף לקריירה שלה. זאת למרות שבסרט זה היא לא הצטלמה בסצינות לא צנועות, אלא רק השתתפה בתפקיד לא גדול בתור מורה לריקודים ולדרכי התנהגות עם הבעל. בניגוד למצופה, ההופעה בסרט זה לא פגעה בקריירה של רקהה. 
רקהה ממשיכה כיום לשחק בסרטים, אך בניגוד לתפקידיה הקודמים, בהם שיחקה דמויות ראשיות, כיום היא משחקת דמויות משנה.

חיים אישיים

רקהה הייתה נשואה פעמיים. נישואיה הראשונים היו עם השחקן וינוד מהרה בשנות השבעים המוקדמות, ממנו התגרשה לאחר מספר שנים, בתחילת שנות השמונים. לאחר הגירושים, הם אף שיחקו במספר סרטים יחד. 
בשנות ה-70 המאוחרות עד לשנות ה-80 את רקהה אפפו שמועות כי יש לה קשר רומנטי עם אחד השחקנים הבולטים בבוליווד, אמיטאב באצ'אן, שאשתו, השחקנית ג'איה בדהורי הייתה חברתה הטובה. רקהה ובאצ'אן לא הגיבו לשמועות אלו, גם כאשר פרצה שמועה שהובילה לסיקור תקשורתי רחב, כי השניים הביאו לעולם ילד ומסרו אותו לאימוץ. מספר שנים מאוחר יותר הודתה רקהה כי אכן היה לה קשר עם באצ'אן וכי הוא הבטיח לשאת אותה לאישה, אך היא הייתה זאת שויתרה עליו לבסוף.
נישואיה השניים היו עם איש עסקים ידוע בשנת 1990. הנישואין הסתיימו בגירושין שלוו בריב משפטי ותקשורתי כשמשפחת בעלה יצאה נגדה, כיוון ששנה לאחר הנישואין הוא התאבד. התקשורת האשימה אותה כי הוא התאבד כיוון שרצתה לעזוב אותו, אך נראה כי הסיבה הייתה הקשיים הכלכליים אליהם נקלע. 
בשנת 1996 רקהה ניהלה קשר עם השחקן אקשאיי קומאר, שנגמר לאחר מספר חודשים.
ג'ון, מלך סקוטלנד

קורות חיים

פרטים מעטים ידועים על ילדותו של ג'ון. ג'ון נולד ככל הנראה בשנת 1248 או בשנת 1250. מקום הולדתו אינו ידוע, וייתכן שנולד בגאלווי, בפיקרדי או בטירת ברנארד.
ג'ון היה בנם של ג'ון, בארון באליול ושל דרוורגווילה מגאלווי, בתה של מרגרט מהאנטיגנדון, בתו של דייוויד, רוזן האנטיגנדון, נכדו של דייוויד הראשון.

המלכתו על סקוטלנד

בעקבות מותה של מרגרט, העלמה מנורווגיה בשנת 1290 היה ג'ון אחד המועמדים לרשת את כתר סקוטלנד בשל היותו צאצא של דייוויד הראשון. מולו התמודד רוברט ברוס, לורד אנאדייל, נינו של דייוויד הראשון.
ג'ון הגיש את תביעתו לכתר למועצה הגדולה של סקוטלנד, בה נכח גם אדוארד הראשון, מלך אנגליה כבורר, בבריק על טוויד ב-6 ביוני 1291.
המועצה הגדולה של סקוטלנד החליטה לטובתו של באליול בטירת בריק ב-17 בנובמבר 1292, והוא הוכתר על אבן הגורל שבמנזר סקון ב-30 בנובמבר 1292 - יום אנדרו הקדוש.
אדוארד הראשון, אשר לחץ על המועצה להכיר בו כלורד העליון של סקוטלנד (ולמעשה במלך סקוטלנד כוואסל שלו), לחץ על ג'ון וגזל ממנו סמכויות. אצילי סקוטלנד מאסו בלחץ האנגלי נפגשו בסטירלינג ביולי 1295 והחליטו לכרות ברית עם צרפת.

הוויתור על הכתר

כאשר המלך אדוארד הראשון גילה על הברית עם צרפת, פלש לסקוטלנד. פלישה זו החלה את מלחמות העצמאות של סקוטלנד. הסקוטים הובסו בקרב דנבר והצבא האנגלי השתלט על טירת דאנבאר ב-27 באפריל 1296. ג'ון נאלץ לוותר על כיסאו, וכתב הוויתור נחתם ב-10 ביולי 1296. ג'ון נלקח למצודת לונדון ונכלא בה לזמן קצר, אולם שוחרר ביולי 1299 והורשה לצאת לגלות בצרפת. בהגיעו לדובר ערך הצבא האנגלי חיפוש בכליו ומצא בו את כתר סקוטלנד וכלי זהב וכסף רבים, ואלה הוחרמו. ג'ון הועבר להגנתו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני כאשר האפיפיור התחייב שג'ון יישאר בארמונו. בקיץ 1301 עברו ג'ון ומשפחתו להתגורר בבית המשפחה בהליקור שבפיקרדי.
בשל הלחץ שהופעל עליו על ידי מלך אנגליה, אצילי סקוטלנד והעם הסקוטי המשיכו לראות בו כמלך החוקי של סקוטלנד. ב-1297 פרץ מרד בסקוטלנד בראשות ויליאם וולאס ואנדרו דה מוריי, והם טענו שהם פועלים להביא להשבת המלך ג'ון לכס הסקוטי. ג'ון עצמו נותר בצרפת ולא תמך במאבק העצמאות הסקוטי, וסקוטלנד נותרה בלא מונרך עד המלכתו של רוברט דה ברוס (נכדו של רוברט ברוס, לורד אנאדייל, שהתמודד מול ג'ון על הכס ב-1290) בשנת 1306.
ג'ון נפטר ב-25 בנובמבר 1314 בטירת האליקור שבפיקרדי, ונקבר בכנסיית וואסט הקדוש שבבאליול-סור-אאון.
פמפיגוס

היארעות

המחלה אינה שכיחה (0.5 - 3 מקרים ל-100,000 אנשים בשנה) ומתרחשת לרוב אצל אנשים בגיל העמידה ומעלה, בני כל קבוצות המוצא. אך אובחנה גם אצל ילדים ואף בעלי חיים.

מיקום הנגעים ומאפייניהם

תחילת המחלה היא לרוב בשלפוחיות בפה ולאחר מכן בעור. במעל מ-50% מהמקרים המחלה מופיעה לראשונה בפה שמהווה האתר השכיח ביותר להופעת הנגעים.
ניתן גם לראות את סימן ניקולסקי - שפשוף העור גורם להתקלפות וזאת בשל תהליך האכנטוליזיס. בנוסף ניתן לראות את תופעת Bullos spread phenomenon בוב הנוזל בתוך השלפוחית נע כשלוחצים עליה.
המחלה קטלנית אם לא מטופלת.

הטיפול

ענפי הרפואה העוסקים במחלה זו הם רפואת עור ופתולוגיה אורלית (של הפה) שהיא ענף של רפואת שיניים.
כמו במחלות אוטואימוניות אחרות, גם למחלה זו אין תרופה. הטיפול הניתן בדרך כלל הוא במתן תרופות מדכאות חיסון (אימורן, סלצפט) וסטרואידים. לשני סוגי התרופות יש תופעות לוואי לא רצויות. נעשו גם ניסיונות מוצלחים של מתן אימונוגלובולינים (IvIg) בעירוי.
סנדי ברגר

סמואל ריצ'רד "סנדי" ברגר (באנגלית: Samuel Richard "Sandy" Berger‏; 28 באוקטובר 1945 – 2 בדצמבר 2015) היה איש ממשל יהודי-אמריקאי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ה-19 של ארצות הברית, תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון בשנים 2001-1997, היהודי השלישי בתפקיד זה. נחשב לאחד ממעצבי מדיניות החוץ הבולטים בתקופת ממשל קלינטון.
במהלך כהונתו בבית הלבן תחת קלינטון, בלט בייעוץ לנשיא בנושאי פיגוע הטרור במגדלי חובאר שבסעודיה (1996), "מבצע שועל המדבר" להפגזת סדאם חוסיין (דצמבר 1998), מבצע כוח מאוחד כנגד יוגוסלביה (1999), תגובת ארצות הברית כנגד מתקפת הטרור על השגרירויות האמריקאיות בקניה וטנזניה (1998), ועיצוב מדיניות החוץ האמריקאית כלפי סין. כמו כן, מילא תפקיד מרכזי בועידת קמפ דייוויד, בהשתתפות אהוד ברק ויאסר ערפאת.
לפני הצטרפותו לממשל קלינטון, עבד ברגר כעורך דין המתמחה בסחר בינלאומי. בשנותיו האחרונות כיהן כיושב ראש חברת ייעוץ לעניינים בינלאומיים ויושב ראש מועצה להשקעות בינלאומיות. 
באפריל 2005 הודה ברגר בסעיף אישום משני בדבר נטילה בלתי מוסמכת ואחזקה של חומר מסווג מהארכיון הלאומי בוושינגטון. על פי התובע הראשי בתיק זה, נטל ברגר רק העתקים של מסמכים בעלי מידע מסווג, ושום חומר מקורי לא הושמד. הרקע לפרשת נטילת המסמכים הייתה לפני עדותו בועדה לחקר אירועי ה-11 בספטמבר, על דרך התנהלות ממשל קלינטון כנגד תכנוני מתקפות טרור משולבות של ארגון אל-קאעידה לפתיחת המילניום בשנת 2000, שאחת מהן נתגלתה בטעות.
בשנת 2008 שימש כיועץ מדיניות חוץ לקמפיין הבחירות המקדימות לנשיאות 2008 של הילרי קלינטון.
התגורר בשכונת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.סי. היה נשוי לסוזן ברגר, ולזוג נולדו שלושה ילדים. ברגר נפטר מסרטן בביתו שבוושינגטון ב-2 בדצמבר 2015, והוא בן 70, כשנה לאחר האבחון הראשוני.
פרנץ הורבאט

קריירת משחק

הורבאט גדל בקבוצת MOL וידי ההונגרית. לקראת עונת 1995/1996 עבר לקבוצת הפאר ההונגרי פרנצווארוש, בשורותיה שיחק שתי עונות וכבש 27 שערים. בשנת 1998 חתם בקבוצת ראסינג גנק מליגת העל הבלגית, שם היה בעיקר שחקן ספסל, וסיים קדנציה בת שתי עונות עם 11 שערים ב-33 הופעות, אליפות (1999) וגביע (2000).
בקיץ 2000 חתם הורבאט בקבוצת אנרגי קוטבוס מהבונדסליגה הגרמנית, שם שותף ב-9 משחקים בלבד, ולאחר מספר חודשים הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב. במדי הקבוצה כבש שמונה שערים ב-51 הופעות בליגת העל, והיה שותף לזכיותיה בגביע המדינה בעונות 2000/2001 ו-2001/2002.
בשנת 2002 חזר הורבאט להונגריה וחתם בקבוצת אויפשט, אך כעבור מספר חודשים שוב עזב, וחתם בקבוצת אלמריה מליגת המשנה בספרד. הורבאט לא הצליח להותיר את חותמו בקבוצה, רשם רק 5 הופעות בשורותיה, ועזב לקבוצת אשטוריל, עמה הצליח להעפיל לליגת העל הפורטוגזית ולאחר מכן חזר לקבוצת נעוריו, MOL וידי.
בשנת 2005 חתם בשורות קבוצת ליווינגסטון הסקוטית, ולאחר עונה אחת חתם בדיוסגיורי ההונגרית, וחזר לקדנציה שלישית ב-MOL וידי. שנתיים לאחר מכן, חתם הורבאט בתחנתו האחרונה בליגת העל ההונגרית, קבוצת פאקש, בשורותיה שיחק שתי עונות.
לאחר קדנציה קצרה בקבוצת לומבארד-פאפה מליגת המשנה בהונגריה, ובקבוצת אוסטבאן מהליגה השלישית באוסטריה, עבר הורבאט לתפקיד מאמן הנוער בקבוצת פרנצווארוש בה שיחק שתי עונות בעבר. כעבור שנתיים עזב את המועדון וחזר מפרישה לעונה אחת בשורות קבוצת ביאטורבאג'י מהליגה השלישית בהונגריה.

נבחרת הונגריה

הורבאט שיחק במדי נבחרת הונגריה 32 פעמים, בין השנים 1996 - 2001. הופעת הבכורה שלו התקיימה בבודפשט ב-24 באפריל 1996 מול אוסטריה. גם שער הבכורה שלו נכבש מול האוסטרים, במשחק ביתי שהתקיים ב-25 במרץ 1998. בסך הכל כבש הורבאט 12 שערים עבור נבחרתו, וייצג אותה במוקדמות מונדיאל 1998, מוקדמות יורו 2000 ומוקדמות מונדיאל 2002.

קריירת אימון

משרת אימון הבוגרים הראשונה של הורבאט הייתה בקבוצת סיגצנטמיקלושי מליגת המשנה בהונגריה, והוא אימן בה שנה אחת בלבד.
בעונת 2012/2013, אימן בקבוצת קצקמטי מליגת העל ההונגרית, שסיימה את העונה במקום ה-7 בטבלה.
את עונת 2013/2014 התחיל בקבוצת פאקש מהליגה הראשונה, ובמהלכה, בדצמבר 2013, עבר לאמן את קבוצת גיור.
וגה (משגר לוויינים)

וגה הוא משגר לוויינים קטן של סוכנות החלל האירופית. המשגר ביצע את טיסת הבכורה שלו לחלל ב-13 בפברואר 2012, מבסיס החלל האירופי קורו של סוכנות החלל האירופית. פיתוח המשגר החל בשנת 1998 ועם השלמתו תהיה לסוכנות החלל האירופית משפחת משגרים מגוונת, היכולה להציע שירותי שיגור של לוויינים קלים, בינוניים וכבדים (באמצעות המשגרים וגה, סויוז ואריאן 5, בהתאמה).

הזרקה מדויק למסלול

משגר הלוויינים וגה מיועד להכניס את הלוויינים שישגר למסלול המדויק סביב כדור הארץ, ולא, כמקובל במשגרים רבים, למסלול אליפטי שיתוקן בהמשך על ידי מנועי הלוויין עצמו. המשגר מצויד במקטע מיוחד לצורך זה, הכולל מנועים רקטיים, מכלי דלק ומחמצן, מערכות בקרה ותקשורת וחיישנים נוספים.
אדוארד מקדואל

חייו

מקדואל נולד למשפחה ממוצא אירי-סקוטי. כבר בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בפסנתר. בשנת 1876 נסע לצרפת עם אמו והתקבל לקונסרבטואר של פריז, שם למד עם קלוד דביסי אצל אנטואן מרמונטל, בין השאר. לאחר מכן עבר לקונסרבטוריון של פרנקפורט, שם למד קומפוזיציה אצל המלחין יליד שווייץ יואכים ראוף. ראוף היה מקורב לפרנץ ליסט וכך הכיר אותו גם מקדואל. הפגישה עם ליסט הביאה לפריצת דרך בקריירה של מקדואל. ליסט התלהב מהקונצ'רטו לפסנתר ועזר לו בארגון הופעות ובהדפסת יצירותיו.
בשנת 1888 חזר מקדואל לארצות הברית והשתקע בבוסטון שם המשיך להלחין ולנצח. בשנת 1896 נתמנה לפרופסור ומנהל המחלקה למוזיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
חילוקי דעות קשים עם שלטונות האוניברסיטה ותאונת דרכים הביאו את מקדואל להתפטרות מהאוניברסיטה והעומס הנפשי גרם לו להתמוטטות עצבים ולהתפתחות מחלת נפש. מקדואל קנה אחוזה בפאתי העיירה פיטרבורו במדינת ניו המפשייר והתיישב שם עם אשתו. בצוואתו הועיד את החווה לבניית מקום, שאמנים יוכלו לגור בו וליצור ללא תשלום. שם גם נקבר בשנת 1908.

יצירותיו של מקדואל

מקדואל שייך לקבוצה הראשונה של מלחינים אמריקאים במאה ה-19, שהושפעו בעיקר מהרומנטיקאים האירופאים.

מושבת מקדואל

בהתאם לצוואתו של מקדואל ובעזרת תרומות, נפתחה בשנת 1907 מושבת מקדואל בעיירה פיטרבורו בניו המפשייר. אמנים בשטחים שונים, מלחינים וסופרים מוזמנים לבלות וליצור במקום לתקופות של מספר חדשים. המקום פעיל עד היום. האורחים ידועים ששהו שם הם לאונרד ברנשטיין, אהרן קופלנד, תורנטון ויילדר ועוד. פעם בשנה מחולקת מדליה על שם מקדואל לאמן מצטיין. באותו יום נפתחת המושבה לביקורי קהל.
אירוויין

היסטוריה

שבטים ילידים התיישבו בסביבת העיר לפני כ-2,000 שנה. משלחת ספרדית עברה באזור בשנת 1769, דבר שהוביל לפיתוח ראוני של המקום- בניית מבצרים ויצירת חקלאות מקומית.
בשנת 1821 מקסיקו השיגה את עצמאותה, ומיד לאחר מכן כבשה את סביבת העיר, ואף חילקה את האדמה לאזרחים מקסיקנים. בשנים 1864–1866 נמכרו מרבית מהאדמות לאמריקאים. לאחר מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, סביבת העיר נפלה לתסבוכת משפטית, אודות הבעלות על הקרקע, שלה היו תובעים רבים. בשנת 1878 אמריקאי בשם ג'יימס אירווין (אחד מהקונים המקוריים) קנה את שאר הקרקעות. והקים עם משפחתו חווה מקומית. אירוויין עצמו נפטר בשנת 1886, והחווה עברה לירושת בנו, ג'יימס אירוויין הבן. כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1888 הוקם קו רכבת בסביבת החווה. הוא קידם את החקלאות, ועד שנת 1918 הממשל קנה חלק מהאדמות והקים עליהן בסיס של חיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 1959 נרכשו ממשפחת אירוויין אדמות נוספות, על מנת להקים את אוניברסיטת קליפורניה באירוויין. עד שנת 1970 הוקמו מספר כפרים בסביבה. ב-28 בדצמבר 1971 תושבי הכפרים הללו הצביעו על שילוב הכפרים לעיר גדולה יותר. החל משנת 1975 ועד לשנות ה-80 התיישבו בסביבה פליטים וייטנאמים רבים, אשר ברחו מדרום וייטנאם לאחר נפילת עיר הבירה סייגון לידי הקומוניסטים.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2015, גרים בעיר כ-257,000 תושבים.

כלכלה

ישנן כמספר חברות בין-לאומיות אשר שיכנו באירוויין את המרכז שלהן באמריקה הצפונית. בין חברות אלו ניתן למנות את קיה, סגה, מאזדה, טושיבה, BenQ ואסיקס.
בין המעסיקים הדומיננטיים ביותר בעיר, ניתן למנות את אוניברסיטת קליפורניה באירוויין, מערכת החינוך המקומית, Blizzard Entertainment, ברודקום, ו-וסטרן דיגיטל.

פוליטיקה וממשל

מועצת העיר מורכבת מראש העיר ומארבעה חברים נוספים. ראש העיר נבחר אחת לשנתיים והמועצה נבחרת אחת לארבע שנים, ועליהם יש מגבלה של שתי קדנציות אפשריות.
מתוך כלל המצביעים הרשומים בעיר, ישנו רוב קטן לטובת המפלגה הדמוקרטית.
מרדן פאלאס

היסטוריה

המלון נפתח לקהל ב-23 במאי 2009 ובאירוע הפתיחה נכחו מריה קארי, קנדל ג'נר, שרון סטון, ריצ'רד גיר, מוניקה בלוצ'י, פריס הילטון, סיל, טום ג'ונס ונשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב. מועדון הכדורגל שחטאר דונצק האוקראיני היה אורח הכבוד של המלון בשנת 2011 ובשנת 2012 אורח הכבוד היה המועדון סטיאווה בוקרשט. שתי הקבוצות התאמנו באנטליה תחת חסותו המלאה של טלמן איסמאילוב.

עלות

עלות בנייתו של מרדן פאלאס מוערכת ב-1.4 מיליארד דולר. במלון נמצא אקווריום הדגים הגדול ביותר ברחבי הים התיכון ובו מעל ל-2,400 דגים. המלון מכיל 560 חדרים, 1,100 מטרים רבועים של שטחי ספא וחוף פרטי מלאכותי משלו המורכב מ-9,000 טונות של חול שייובא ממצרים. בין חומרי הבנייה של המלון נכללו 10,000 מטרים רבועים של זהב, 500,000 קריסטלים ו-23,000 מטרים רבועים של שיש איטלקי. 
המלון נמכר לחברה טורקית בסוף שנת 2015 בעבור 124 מיליון דולרים בלבד.
HP iLo

iLo (ראשי תיבות של: Integrated Lights-Out) היא טכנולוגיה משובצת נשלטת שרת מבית HP אשר מאפשרת יכולות ניהול מחוץ לרשת. החיבור הפיזי הוא של פורט אתרנט אשר נמצא ברוב שרתי "Proliant" מסדרת 300 ואילך.
iLo נותן פונקציונליות דומה לטכנולוגיית LOM (ראשי תיבות של lights out management) המוצעת על ידי ספקים אחרים, כגון סאן/אוראקל, דל, IBM, DRAC, וסיסקו CIMC.
קונביאסה

תולדות החברה

בינואר 1997 חברת התעופה הלאומית של ונצואלה, ויאסה, הפסיקה את פעולותיה לאחר 37 שנות שירות, מטעמים כלכליים. במאי 2001 עלתה ההצעה ליצור חברת דגל חדשה לוונצואלה, וב-30 במרץ 2004 נשיא ונצואלה הוגו צ'אבס חתם על צו כדי ליצור באופן רשמי את חברת התעופה החדשה קונביאסה. ב-28 בנובמבר ערכה החברה את טיסת הבכורה שלה וב-10 בדצמבר החלה החברה את פעולתה עם טיסות סדירות פנימיות ובינלאומיות.
משפחת שרתוק

משפחת שֶרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק)-שָרֵת היא משפחה יהודית בארץ ישראל, שממנה יצאו אישים שתפסו משרות מרכזיות בהנהגת היישוב.
ראשי המשפחה היו יעקב שרתוק, "ראשון הביל"ויים בארץ ישראל", ואחיו זאב שרתוק. יעקב שרתוק חבר לקבוצה הראשונה של אנשי ביל"ו. הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני שאר חבריו על מנת להכשיר את השטח. בשנת 1886 שב לבדו לרוסיה, שם נישא לפניה לב. בני הזוג עברו להתגורר בחרסון, יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה, ושם נולדו חמשת ילדיהם: רבקה, משה, עדה, יהודה וגאולה.
בשנת 1906 עלה יעקב שרתוק שנית לארץ ישראל, יחד עם אשתו, חמשת ילדיו, אחותו גוטה (טובה) ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה (חנה). עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונת עג'מי ביפו. כעבור זמן התיישבו שלוש המשפחות לבית שרתוק בכפר עין סיניא הסמוך לרמאללה. מטרתן הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הן נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. בתקופת התיישבותם בעין סיניא נולדה לברוך וגוטה קטינסקי בתם ציונה (רבאו). בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עברו לתל אביב.
יעקב וזאב שרתוק בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב. הבית תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין. חמשת ילדיו של יעקב שרתוק התגוררו בבית. לאחר מותו של יעקב שרתוק, בשנת 1913, התגוררו בבית רבקה ודב הוז ולאחר מכן התגוררו בו עדה ואליהו גולומב. לימים שימש הבית כמטה "ההגנה", שבו נערכו ישיבות הנהגת "ההגנה" בראשות "הגיסים" הוז, גולומב ושאול אביגור. אגף אחורי תוכנן על ידי יוחנן רטנר, אף הוא מבכירי "ההגנה". כיום משמש הבית המשוקם את מוזיאון ההגנה.
אל-פתאת

גַ'מַעִיָאת אל-עַרַבִּיַה אל-פָתָאת (בערבית:  جمعية العربية الفتاة, מילולית: החברה הערבית הצעירה) הייתה האגודה הלאומית הפאן-ערבית הראשונה במסגרת התנועה הלאומית הערבית. התנועה נוסדה ב-1911 בפריז, על ידי שבעה סטודנטים מ"סוריה הגדולה", בהם עווני עבד אל-האדי מג'נין, רפיק אל-תמימי משכם, ג'מיל מרדם ושוכרי אל-קוותלי מסוריה, תאופיק א-סוודי מעיראק ועיזאת דראוזה מג'מאעין כאגודת סתרים. התנועה הפכה לגרעין התנועה הלאומית ודגלה במתן עצמאות לארצות הלבנט מהאימפריה העות'מאנית ובאחדות מדינית של כל ארצות ערב.
התנועה יזמה וכינסה את הקונגרס הערבי הלאומי הראשון ביוני 1913 בפריז, אירוע שהיה בד בבד גם החשוב ביותר בפעולתה וגם האירוע שהביא לקרע הגדול ביותר בקרבה. לאחר נעילת הקונגרס הבטיחה הממשלה העות'מאנית להנהיג מספר תיקונים ברוח החלטות הקונגרס (מתן קדימות לשפה הערבית, למשל), כמו כן מינתה מספר אישים ערביים לאומיים למשרות במנגנון ובסנאט. הדבר יצר פילוג עמוק בין הלאומנים הקיצוניים בתנועת אל-פתאת לבין המתונים שהסכימו לויתורים הקלים שהחילה הממשלה העות'מאנית. 
בשנת 1914 עברו הפעילים המרכזיים בתנועה לדמשק, שם חברו לעזיז אל-מצרי שייסד קבוצה מחתרתית צבאית-למחצה בשם אל-עַאהְד אל-עַרַבִּי ("הברית הערבית"). בימי מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי שימשו כקצינים בצבאו של האמיר פייסל. כאשר הקים פייסל את ממשלתו קצרת הימים בסוריה יצאה התנועה ממסגרתה המחתרתית והפכה למפלגה פאן-ערבית בשם חִזב אל-אִיסתִקְלאל אל-עַרַבִּי ("מפלגת העצמאות הערבית"), הורתה הרעיונית של מפלגת אל-איסתקלאל הפלסטינית ושל מפלגות פאן-ערביות נוספות במרחב הערבי. בשנת 1919 הציגו אנשי אל-פתאת את העמדה הקיצונית לעצמאות ערבית מלאה בפני ועדת קינג-קריין, בניגוד לדעת פייסל שביקש מנדט בריטי, לדעת ארגונים מוסלמיים שביקשו מנדט של ארצות הברית ולדעת גורמים ערבים נוצרים שביקשו מנדט צרפתי.
פעילות התנועה, מציין יעקב שמעוני, הייתה נחלת חוג מצומצם של משכילים ולא פרצה להשפעה על שדרות רחבות של העם. עם זאת היוותה התנועה בית גידול אידאולוגי וחברתי למנהיגי התנועה הלאומית הערבית שלאחר מלחמת העולם הראשונה. ג'ורג' אנטוניוס החשיב את התנועה בספרו מ-1938 "ההתעוררות הערבית, המניפסט של הלאומיות הערבית" כתנועה האופוזיציונית החשובה ביותר באימפריה העות'מאנית וכגורם מכריע לביזורה.
בית כנסת עולי בורסה

היסטוריה

בשנות השלושים של המאה העשרים החליטו יהודים מן העיר בורסה, טורקיה, לעזוב את קהילתם ולעלות ארצה. וכך הגיעו המשפחות הראשונות לעיר ירושלים. את בית הכנסת הקטן של יוצאי בורסה הקימו בשנת 1933 כמה משפחות ובהן: סבן, בן מלך ופלג'י. לא היה גוף רשמי כל שהוא שהיה מוכן לקחת על עצמו את קליטתם בארץ. החדר שהיה שייך לבניין שהיה בחזקת משפחת בנין, הושכר למתפללים בהשתדלות הרב יעקב מאיר, הראשון לציון של אותה תקופה, על מנת שישמש להם מקום מפגש ובית תפילה. ארון הקודש שנתרם היה לא אחר מאשר ארון הבגדים של גב' בנין, עדות למצבה החומרי של הקהילה.
בשנות הארבעים, בעיצומו של המאבק בבריטים התגייסו צעירים מקרב המתפללים למחתרות האצ"ל והלח"י ובבית הכנסת הוקם סליק קטן לכלי נשק (בארון הקודש שהעניקה גב' בנין). 
כיום הסליק משמש כתחתית ל"כיסא אליהו" המוצג בבית הכנסת.
בשנות השבעים החליט בנה של המנוחה, אברהם בנין לנסות לפתח את המתחם ולהרוס את המבנים שבו, מתפללי בית הכנסת התנגדו וטענו כי החדר בו שוכן בית הכנסת הובטח להם לצמיתות על ידי גב' בנין המנוחה. הדברים הגיעו לדיון משפטי, בהתערבותו של מר אברהם חסידוף, בנקאי, הבטיח אברהם בנין מקום חלופי לתפילת המתפללים, בינתיים הוא נפטר ותוכניות הפיתוח נגנזו. 
ובאשר לחפצים שבמקום: כמה מספרי התורה הקיימים בבית הכנסת הובאו הישר מבית כנסת "גירוש" בעיר בורסה ואחרים הובאו, בעקבות מלחמת העצמאות, מקבר רחל ובית כנסת איסטמבוליס של העיר העתיקה, על ידי משפחות סבן ובורלא. על הקיר בבית הכנסת מונצחים חמישה עשר מראשוני בית הכנסת שייסדו את המקום. מעל ארון הקודש כתובה הכתובת: "לקרב לבבות אחים, לתרום  ולהתרים, לעזרת עולים נרדפים אשר לציון נכספים". המקום זכה לכמה חזנים מפורסמים ובהם מרדכי כלפון ומשה ויטאל.

כיום

לאחר שבעבר פעל המקום בכל ימות השבוע הוא עבר לפעול רק בשבתות ובחגים, בין באיו רק מעטים מצאצאי העולים וכן תלמידי ישיבות המתגברים את המקום.  התפילה בנוסח ספרדי ירושלמי עם מספר מנגינות בנוסח הטורקי המסורתי כגון "יגדל אלוהים חי" ו"אין כאלוהינו". 
כאמור בית הכנסת הוא חדר גדול השוכן בקומתו הראשונה של בניין הנושק לרחוב הנביאים. תקרתו גבוהה והחלונות שמצויים בגובה העין, צופים אל החצר. החדר עצמו מתחלק לעזרת נשים השוכנת מאחור ותופסת כרבע מן השטח. מקומות הישיבה הם כיסאות נפרדים עגולים מעץ.