google/wiki40b huggingface dataset:
One Fantastic Day

רקע

האלבום, שנכתב במהלך סיבוב ההופעות לקידום אלבומם הקודם Supermarket, מסמן העמקה של הלהקה לתוך סגנון הפסיכדליה של שנות השישים, עמוס השפעות וציטוטים ועם זאת מקורי וחדשני.
לאלבום יצאו 3 סינגלים: "Seatbelts" (הכולל גם גרסה בהופעה לשיר "Tomorrow Never Knows" של הביטלס), "President of Me" (הכולל גם את הקטע האינסטרומנטלי "Sanjay" בליווי נגן הסארוד ההודי סאנג'אי קומר שרמה, ואת השיר "Pop Song '89" בביצוע בהופעה, במקור של להקת R.E.M.), ו־"Where The Byrds Fly".
בנוסף להפצה על גבי תקליטורים, האלבום נמכר גם על גבי תקליט בהפצה מצומצמת של 500 עותקים ממוספרים.

ביקורות

האלבום קיבל ביקורות טובות: המגזין All Music Guide העניק לו ציון של 3 כוכבים (מתוך 5). בדירוג המבקרים של מגזין המוזיקה הנחשב רולינג סטון לאלבומים הטובים ביותר לשנת 2001, בחר בו המבקר ריצ'י אונטרברגר לאחד מעשרת אלבומי השנה שלו.
רוקדים עם כוכבים

פורמט התוכנית

התוכנית עוקבת אחר תחרות ריקודים של מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי וכוכב בידור מוכר וחסר ניסיון בריקודים סלוניים, אשר מתחרים על התואר "מלך ומלכת רחבת הריקודים". הזוגות, אשר במהלך התוכנית מספרם מצטמצם עקב ניפוי על בסיס שבועי, מופיעים עם ריקוד חדש עליו התאמנו במהלך השבוע. על הריקוד מוערכים המתמודדים על ידי שופטים מקצועיים בתחום וכן על ידי הקהל בבית, הבוחר באמצעות מסרונים. הזוג שקיבל את הניקוד הנמוך ביותר באותו השבוע, על סמך שקלול ניקוד השופטים והצבעות הקהל בבית (באופן שווה), מודח מהתוכנית וכך עד לזוג שנותר אחרון בתוכנית, שהוא "הזוג הזוכה", התוכנית מלווה בתזמורת ששרה ומנגנת את שירי התוכנית בניצוח אלדד שרים ובהשתתפות בין היתר של דורון אורן (יוצא להקת עדן) ובכל עונה של התוכנית התקיימה גם תוכנית ספיישל, מנחה התוכנית היה אבי קושניר ולאחר כל ריקוד המתמודדים הלכו לגרין רום שם המנחה הילה נחשון ראיינה אותם וקיבלו את תוצאות השופטים.

עונות התוכנית

בין סגנונות הריקוד בעונתה הראשונה של התוכנית היו הג'ייב, הטנגו, הוואלס, הסמבה והרומבה. בעונה זו התמודדו שמונה זוגות וזכו בה השחקנית אליענה בקייר והרקדן אורון דהן. בעקבות נתוני הצפייה המרשימים שבה התוכנית לעונה נוספת (2006) בה זכו השחקן גיא אריאלי והרקדנית מאשה טרויאנסקי. בשנת 2007 עלתה העונה השלישית, שזוכיה היו השחקן רודריגו גונזלס והרקדנית נעמה תבורי. בשנת 2008 הוקרנה העונה הרביעית, בה זכו השחקנית גלית גיאת והרקדן קיריל סיבולפוב. בסיבוב החמישי של העונה הרביעית נאלצו השחקנית לוסי דובינצ'יק והרקדן דניס בלוצרקובסקי לפרוש מהתחרות עקב פריצת דיסק חמורה של בלוצרקובסקי. בעונה החמישית זכו השחקן והדוגמן מייקל לואיס והרקדנית אנה ארונוב. זו הייתה הזכייה הראשונה של ארונוב, לאחר מספר עונות בהן זכתה במקום השני או השלישי.
ב-1 בנובמבר 2010 החל שידורה של העונה השישית בה זכו השחקן שלומי קוריאט והרקדנית הדס פישר. בעונה זו התארחו השחקניות פמלה אנדרסון ואמיליה אטיאס. בעונה זו השתתפה גילי שם טוב, לסבית, שרקדה עם בת זוג. מהלך זה היווה תקדים בתולדות הפורמט והוא סוקר גם ברשתות טלוויזיה זרות ובעקבותיו אף ניסו בהפקה האמריקנית של התוכנית לנהל מגעים עם השחקנית פורשיה דה רוסי כדי שתשתתף בתוכנית באופן דומה, אך הניסיון כשל והרעיון לא יצא לפועל.
ב-6 במאי 2012 העונה השביעית יצאה לדרך כאשר המנחים אבי קושניר והילה נחשון הוחלפו על ידי גיא זוארץ וירדן הראל. בסיבוב השישי, בו הייתה לראשונה שיטת דו-קרב, הזמרת אילנית והרקדן חיים פרשטיין נאלצו לפרוש בגלל בעיות רפואיות של אילנית בגב וברגל (הם הזוג השני עד כה שפרש מהתוכנית) ובעקבות כך התקיימה הדחה רגילה.
בעונתה השנייה זכתה הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בשנת 2006 בקטגוריית "תוכנית המציאות הטובה ביותר".
ביולי 2018 פורסם כי נשקלת עונה נוספת לתוכנית.
שלם וצפה

שיטת "שלם וצפה" (באנגלית: Pay-per-view) היא שיטה לגביית תשלומים מצופי טלוויזיה על צפייה בתוכניות מסוימות. בשיטה זו הצופה יכול לרכוש את הזכות לצפות בתוכנית מסוימת. התוכנית משודרת באותו הזמן עבור כל הלקוחות שרכשו אותה, זאת בניגוד לשיטת ה-VOD, בה כל צופה יכול לבחור מתי יצפה בתוכניות אותן רכש. ברחבי העולם שיטת "שלם וצפה" נמצאת בשימוש למכירת שידור טלוויזיוני של סרטים, אירועי תרבות, בידור וספורט.

התפתחות השיטה

שיטת "שלם וצפה" החלה להתפתח בשנות השבעים בארצות הברית. השימוש העיקרי הראשון בשיטה זו היה מכירת שידורי משחקי הכדורסל של קבוצת ה-NBA פורטלנד טרייל בלייזרס, לאחר שזו זכתה באליפות שנה קודם לכן. השידורים הועברו לקהל הלקוחות דרך מספר ערוצים שיועדו למטרה זו ממש.
הצמיחה הגדולה החלה בשנת 1985, עת עלו בארצות הברית 3 ערוצי כבלים שהוקדשו לשידורי "שלם וצפה" בזה אחר זה. פריסתם הגדולה אפשרה לצופים רבים ברחבי ארצות הברית לרכוש תוכניות וסרטים ולצפות בהם.
השיטה המשיכה להתפתח בארצות הברית ולצבור תאוצה, תוך כדי שמספר גופי שידור וערוצי כבלים החלו להעתיק את המודל העסקי והשתמשו בו במדינותיהם. כיום השיטה נפוצה ברחבי העולם ודרכה נמכרים שידורים של מאות תוכניות, סרטים, אירועים והופעות. תחומים עיקריים אשר משתמשים בשיטה כיום הם אירועי ספורט ומופעי הבידור במסגרת חברות ההיאבקות המקצוענית השונות.

"שלם וצפה" בישראל

השימוש בשיטת "שלם וצפה" בישראל החל בשנות ה-90, אז חלק מחברות הכבלים מכרו סרטים, בעיקר פורנוגרפים, תמורת תשלום. השימוש בשיטה התרחב כשהחלו חברות הכבלים בשידורים הדיגיטליים וכשהוקמה חברת שידורי הלוויין "יס". בתחילה הציעו החברות השונות סרטי קולנוע בתשלום, אך עם הזמן התרחבו והחלו לכלול גם שידורי ספורט, כמו שידורי ליגת העל בכדורגל וליגת הכדורגל האנגלית. לקראת מונדיאל 2006 הוכרז שרוב המשחקים ישודרו גם הם בשיטת "שלם וצפה". המחיר שנקבע תמורת המשחקים (ששווקו כחבילה אחת) על ידי בעלת זכויות השידור, חברת צ'רלטון, נחשב גבוה מדי ואף תואר כ"שערורייתי" והוביל לחרם צרכנים. לאחר מאבק ממושך שכלל התערבות שרים ופוליטיקאים ואף עתירות לבג"ץ (שנדחו) הורד המחיר.
אבנר כץ

ביוגרפיה

נולד בקיבוץ רמת רחל, שם גם גדל. למד אמנות בבצלאל ובלונדון. עיצב את דמותו של "קיפי" בגרסה הישראלית לרחוב סומסום, והשתתף בעצמו בתוכנית בתפקיד אבנר. אייר ספרים של יהודה אטלס, יצחק בשביס זינגר, שלום עליכם ואחרים. השתתף במוסף הסאטירי דבר אחר. זוכה פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים. כמו כן עיצב עטיפות רבות של תקליטים, ובהם מזל גדי (1968), "שלכם, שולה חן" (1969), "זוהי הדרך שלי" (צביקה פיק, 1972), ו"לימונדה" (דורי בן זאב, 1977).
כץ נשוי לאיילת, ואב לשלוש בנות.
מדבר סונורה

מדבר סונורה (באנגלית: Sonoran Desert; בספרדית: Desierto de Sonora) הוא מדבר באמריקה הצפונית שמכסה חלקים גדולים מאריזונה ומקליפורניה שבדרום-מערב ארצות הברית, ומסונורה, מבאחה קליפורניה ומבאחה קליפורניה הדרומית שבצפון-מערב מקסיקו.
מדבר סונורה הוא המדבר החם ביותר ביבשת אמריקה הצפונית, והוא מתפרס על פני שטח של 280,000 קמ"ר.
במדבר סונורה ישנם פארקים לאומיים ואנדרטאות רבים; שמורות טבע פדרליות ומדינתיות; פארקים מדינתיים, מחוזיים ועירוניים; וכן מוזיאונים לתולדות הטבע, מכוני מחקר למדע, גנים בוטניים וגני נוי עם נוף מדברי המנוהלים על ידי הממשלה או על ידי ארגונים התנדבותיים.
החלק המערבי של גבול ארצות הברית-מקסיקו עובר במדבר סונורה, והדלילות של נקודות שמירה המאוישות על ידי משמר הגבול האמריקני, הופכת את המדבר לאידיאלי עבור הברחות והסתננויות של מהגרי עבודה ממקסיקו לארצות הברית. הסתננות מסוג זה משמעה צעדה ממושכת שאורכת בין שלושה לחמישה ימים, כשההליכה מתבצעת בעיקר בלילות מחשש חשיפה לחום ולשמש המדברית. עקב תנאי המדבר הקשים, ניסיונות ההסתננות בגבול מסתיימים לעיתים במוות.
יום טוב ידיד הלוי

הרב יום טוב ידיד הלוי (ה'תרט"ז, 1856 - ל' בסיוון ה'תרפ"ג, 14 ביוני 1923) היה מקובל מגדולי רבני ארם צובא. כתביו נדפסו בספר "שמחת יום טוב".

ביוגרפיה

נולד בחלב שבסוריה לקמר ולרב יצחק ידיד הלוי. למד במוסדות הקהילה היהודית המקומית ובגיל 18 נישא לרחל לבטון שסבה היה ראש בית הדין בחלב.
בשנת ה'תר"ן, 1890, עלה לארץ ישראל והתקבל כחבר בישיבת המקובלים בית אל. הוא היה שכנו וידידו של ר' מוטל'ה טברסקי שעלה ארצה כמה שנים אחריו.
בימי מלחמת העולם הראשונה שרר רעב כבד בארץ ישראל, אשתו רחל ובנו שהתגורר אז בפורט סעיד נפטרו. בשל הרעב חזר רבי יום טוב לסוריה במטרה לגייס כספים עבור ישיבת בית אל. עם שובו לחלב נישא בשנית לנזהה בת מנחם גינדי. בני הקהילה שכנעו אותו להישאר בעיר והוא גר בה עד פטירתו, שבע שנים מאוחר יותר, בל' בסיוון ה'תרפ"ג. רבים מחכמי ומקובלי ארם צובא היו מתלמידיו.
היה נינו של הרב אליהו שמאע הלוי

הנצחתו

על שמו נקראו הישיבות "אור יום טוב" בירושלים. ו"קדושת יום טוב" ו"שמחת יום טוב" בתל אביב.

משפחתו

חלק מבניו נפטרו בילדותם וחלקם בצעירותם בגיל מאוחר יותר. בנו הבכור, הרב יצחק, שימש שוחט ובודק בקהילת פורט סעיד במצרים וחיבר ספר על הלכות שחיטה, הוא נפטר בחיי אביו ב-1916. בנו הרב אליעזר ידיד הלוי האריך ימים והדפיס את כתבי אביו בספר "שמחת יום טוב". בתו שרה נישאה לרב אהרן אבוטבול, הוא נפטר בצעירותו בשנת ה'תרפ"ח.
בנו מנישואיו השניים לנזהה גינדי היה חבר הכנסת מנחם ידיד.
המרכז הלאומי לרפואה משפטית

תולדות המכון

המכון נפתח ביוני 1955, הודות לתרומה של הפדרציה היהודית בדרום אפריקה לכבודו של השופט ליאופולד גרינברג. בתחילה נוהל המקום על ידי משטרת ישראל, ובנובמבר 1955 בעת שפתיחתו צוינה בטקס רשמי, הועברה האחריות על המכון לידי האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1975 הועבר המכון לאחריות משרד הבריאות, בשנת 1988 הוא סונף לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2004 הוא הועבר לניהול המרכז הרפואי אסף הרופא. ב-2012 הוחלט להעבירו לניהול מינהל הרפואה במשרד הבריאות.

תפקידים

במכון נערכות מדי שנה כ-2,000 בדיקות לגופות של אנשים שמתו באופן בלתי צפוי, לשם בירור סיבת המוות באמצעות נתיחה שלאחר המוות. לקיום הבדיקה נדרשת הסכמת המשפחה או צו של בית משפט. כן נערכות בו כ-600 בדיקות בשנה של אנשים חיים, לצרכים משפטיים, בעקבות מעשי אלימות. שטחי המחקר העיקריים במכון כוללים מוות פתאומי ובלתי צפוי של תינוקות, שיטות אלטרנטיביות לבדיקת גופות, זיהוי שרידי גופות, אלימות במשפחה ופצעי מלחמה וירי. בנוסף, במכון מבוצעת עבודת איסוף ועיבוד נתונים גנטיים לגבי האוכלוסייה הישראלית תוך השוואה בין האוכלוסייה הערבית והיהודית.
המחלקה לביולוגיה משפטית הפועלת במכון עוסקת בזיהוי, על פי מאפיינים גנטיים ואחרים, של גופות שלא ניתן לזהותן עקב השחתתן (למשל כתוצאה מפיגוע או עקב זמן רב שעבר מאז המוות ועד למציאת הגופה). כן מסייעת המחלקה בפענוח פשעים חמורים באמצעות ראיות ביולוגיות (כגון זיהוי DNA).
מעבדה אנתרופולוגית הפועלת במכון עוסקת באנתרופולוגיה משפטית.
המכון הוא המוסד המוכר היחיד בארץ להתמחות ברפואה משפטית.
ב-1998 יצר הבמאי רן טל סרט דוקומנטרי בשם "דרך בן צבי 67" העוסק במכון.
בשנת 2015 שודר בתוכנית "עובדה" תחקיר שחשף כי ד"ר קונסטנטין זייצב, אחד הפתולוגים הבכירים במכון, שינה חוות דעת שכתב בנוגע לנאשמים בעקבות לחץ של גורמים בפרקליטות. בעקבות הפרסום עלה חשש כי חפים מפשע הורשעו בפלילים ונשלחו לעונשי מאסר ממושכים בשל שינויי הגרסה של זייצב. בנוסף התברר כי המכון, שאמור להיות אובייקטיבי ונטול פניות, מסרב לשתף פעולה עם עורכי דין המייצגים נאשמים ומסרב להעניק להם חוות דעת, אם הן מנוגדות לעמדת הפרקליטות בתיק. כמו כן, עלו טענות באשר לעברו המקצועי של זייצב. לאחר שידור הכתבה העניק מנהל המכון לרפואה משפטית ד"ר חן קוגל, שהתחקיר עסק בתקופה שקדמה לכניסתו לתפקיד, ראיון שבו אמר: "אם יש מישהו שיושב בכלא בגלל חוות דעת לא נכונה של המכון לרפואה משפטית זה איום ונורא. אני אומר לרופאים שלי: 'שהיד שלכם תרעד כשאתם חותמים על חוות הדעת. החתימה שלכם מכניסה אנשים לשנים בבית סוהר'".

מנהלי המכון

המנהל הראשון של המכון היה פרופ' היינריך קרפלוס שייסד את המכון וניהל אותו עד שנת 1975. את קרפלוס החליף ד"ר בצלאל בלוך, אשר נאלץ לפרוש מתפקידו לאחר שקיבל כספים עבור חוות דעת והועמד לדין באשמת קבלת שוחד.
פרופ' יהודה היס כיהן כמנהל המכון משנת 1988 ועד שנת 2004, שבה הועמד לדין משמעתי שבעקבותיו הודח מתפקיד מנהל המכון, בעקבות מסקנות ועדת השופט סגלסון, שמונתה על ידי שר הבריאות לבחון תלונות על אי סדרים. יחד עם זאת, פרופ' היס נותר כרופא המשפטי הראשי של המכון, כשהמכון עצמו הוכפף על ידי משרד הבריאות לבית החולים "אסף הרופא". באוקטובר 2012 הודח היס מתפקידו כפתולוג הראשי של המכון לרפואה משפטית על ידי סגן שר הבריאות ח"כ יעקב ליצמן, לאור מסקנותיה של ועדה שהוקמה לבדיקת טענות לליקויים בהתנהלותם של אנשי המכון ובמסגרת החלטה לארגון מחדש של המכון. כמו כן, הועבר המכון להיות כפוף למינהל הרפואה במשרד הבריאות, בראשותו של פרופ' ארנון אפק, במקום תחת בית החולים "אסף הרופא".
בשנת 2013 מונה ד"ר חן קוגל למנהל המכון הלאומי לרפואה משפטית
עופר (מושב)

מקור השם

מקור שמו של המושב נגזר משמו של היישוב הערבי עין ע'זאל שסמוך לחורבותיו נבנה היישוב העברי. תושביו הערביים של עין ע'זאל עזבו אותו בעקבות מבצע שוטר במלחמת העצמאות. פרוש השם הערבי הוא "עין הצבי" ועופר הוא בן הצבי וגם בן האייל. 
שמו של המושב עין איילה הסמוך נגזר גם כן משם היישוב הערבי.

שנים ראשונות

תחילתו של המושב בעמק קטן צמוד למעיין המקומי שהוא אחד מהמעיינות הבודדים בכרמל. 
בשנים הראשונות גרו התושבים במבני פח והחלו לעסוק בגידולי שדה ולעיתים אף השתמשו במימי המעיין הסמוך (עין ע'זאל) לצורכי הקיום הבסיסי. כעבור שלוש שנים הקימה הסוכנות היהודית את ראשוני המבנים ממזרח למיקום הראשוני והמושב התבסס במיקומו הנוכחי כיום, כשלושה קילומטרים ממזרח לכביש חיפה-ת"א הישן (כביש 4).
בשנים הראשונות לאחר המעבר לבתי הקבע עסקו מרבית התושבים בחקלאות מקומית; בעיקר בגידולי שדה ורעיית צאן. במהלך שנות ה-70 החלו בפיתוח ענף החממות בעיקר לצורך גידולי פרחים ליצוא. בנוסף ענף הלול תפס מקום חשוב ורבים מהתושבים גידלו עופות פטם ששווקו למשחטות אזוריות.

צורת המושב

היישוב נושא צורה שמשית הכוללת מעגל מרכזי ובו עיקר מבני הציבור אשר ממנו יוצאות שלוחות (קרניים) שלאורכן בתי מגורי התושבים.

אופי המושב כיום

עד לשנות האלפיים רוב תושבי המושב התפרנסו מחקלאות, ובעיקר מגידול פרחים ירקות ולולי עופות. בנוסף קיימים עדיין במושב מגדלי צאן ובקר. כיום מרבית התושבים אינם עוסקים בחקלאות ובמושב מתפתחת תיירות מקומית הכוללת מבני הארחה (צימרים) חוות רכיבה על סוסים, משקי חקלאות אורגנית ועוד.

נוער

המושב נכלל בתנועת הנוער התנועה החדשה שבעברה הייתה בני המושבים , בני הנוער במושב משתתפים בפעילויות השונות ועוסקים בתמיכה בקהילה.
קוניור השמש

רבייה

קוניור השמש מגיע לבגרות בגיל שנה וחצי. לפני ההזדווגות הזכר והנקבה יטפחו ויאכילו אחד את השני. ההזדווגות נמשכת עד שלוש דקות. לפני ההטלה בטנה של הנקבה גדלה בצורה ניכרת. בהטלה ממוצעת מטילה הנקבה בין 4 ל-5 ביצים. הדגירה נמשכת כ-24 ימים, ובמהלכם מאכיל הזכר את הנקבה ומגן על הקן מפני טורפים. הקוניורים מעדיפים תאי הטלה לחים וחשוכים, בעצים חלולים בגודל הוא 30 ס"מ על 30 ס"מ עם גובה של 40 ס"מ לערך.

אופי והתנהגות

הקוניור הוא תוכי שובב, סקרן, עליז ואקטיבי. הוא נקשר בקלות לבעליו. אוהב ליטופים ומשחקים. בהגיעם לבגרות הם הופכים רעשנים. בין הזכרים לנקבות ישנם הבדלים התנהגותיים. הנקבות יתחברו בדרך כלל לבעלים ממין זכר והזכרים יתחברו לבעלים ממין נקבה. בנוסף, הזכרים תוקפניים יותר כלפי זרים, בדרך כלל, והרבה יותר מגוננים מהנקבות. תוכי קוניור השמש אינם מדברים.

מצב בטבע

קוניור השמש חי בלהקות, כל להקה מונה בין 4 ל-35 פרטים. בעונת הרבייה הם מתפצלים לזוגות. לרוב, הקוניורים אינם נצפים על פני הקרקע והם מעדיפים לשהות על עצים גבוהים הרחק מטורפיהם.

איומים

הקוניור מצוי בסכנת הכחדה בטבע, עקב כריתת יערות הגשם והמסחר הגדל והולך בו כחיית מחמד וצידתו אסורה בחוק.

תזונה

קוניור השמש ניזון מזרעים, פירות שונים - בעיקר מסברס, עלים קטנים, ניצני פרחים, צוף וחרקים. בעונת הרבייה צורך יותר חלבון.
מרקו טארדלי

קריירה כשחקן

טארדלי נולד בקפנה די קרנייה, בנפת לוקה שבטוסקנה. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת פיזה קלצ'ו מהליגה השלישית באיטליה (הסרייה C) ב-1972, עת שיחק בתפקיד המגן. כעבור שנתיים הוא עבר לשחק בקומו קלצ'ו מליגת המשנה, בטרם הוחתם באוקטובר 1975 על ידי יובנטוס, מהקבוצות הבכירות במדינה.
במהלך עשר שנים בהן שיחק ביובנטוס, לקח טארדלי חלק חשוב בתור הזהב של הקבוצה, כששיחק בתפקיד הקשר האחורי אליו הוסט על ידי המאמן ג'ובאני טראפטוני. הוא סייע לקבוצתו לזכות בחמש אליפויות הסרייה א' ובשני גביעי איטליה. במסגרת האירופית, הוא סייע לקבוצתו לזכות בגביע אופ"א, התואר האירופי הראשון בתולדותיה, ב-1977 לאחר שהבקיע את שער הניצחון במשחק הראשון של הגמר מול אתלטיק בילבאו. ב-1983 העפיל עם יובנטוס לראשונה לגמר גביע אירופה לאלופות, אך היה שותף להפסד להמבורג במשחק הגמר. כעבור שנתיים היה שותף להעפלה נוספת לגמר גביע אירופה, ופתח בהרכב במשחק הגמר שבו ניצחה הקבוצה את ליברפול. כמו כן, היה שותף טארדלי לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1984, ובכך הפך לאחד מתשעה שחקנים שזכו בכל שלושת הטורנירים האירופיים המרכזיים.
בעונת 1985/1986 עבר טארדלי ליריבתה של יובנטוס לליגה האיטלקית, אינטר מילאנו, בה שיחק שנתיים ללא הצלחה. לאחר מכן שיחק עונה אחת בסנט גאלן השווייצרית, במדיה סיים את הקריירה ב-1988.
במדי נבחרת איטליה ערך טארדלי את הופעת הבכורה שלו במשחק מול פורטוגל באפריל 1976. טורניריו הבינלאומיים הראשונים עם הנבחרת היו מונדיאל 1978 ויורו 1980. טארדלי היה מהשחקנים המצטיינים של הנבחרת האיטלקית שזכתה במונדיאל 1982, לאחר שהבקיע שני שערים במהלך הטורניר. במשחק הגמר, מול נבחרת גרמניה המערבית, הבקיע שער בניצחון 1-3, ולאחריו התפרסם כשרץ לעבר ספסל נבחרתו בשאגות: "גול!". חגיגה זו הפכה לאחת מהבולטות בתולדות הכדורגל. טארדלי שיחק בפעם האחרונה במדי הנבחרת בספטמבר 1985, ובסך הכל ערך במדיה 81 הופעות - מקום 11 בדירוג כל הזמנים של הנבחרת נכון ל-2017, בצוותא עם פרנקו בארזי וג'וזפה ברגומי.
.

קריירת אימון

מיד לאחר פרישתו מונה טארדלי למאמן נבחרת איטליה עד גיל 16. כעבור שנתיים הוא עבר לשמש כעוזרו של צ'זארה מאלדיני בצוות האימון של הנבחרת עד גיל 21. ב-1993 הוא החל לעבוד כמאמן הראשי של קומו, קבוצתו לשעבר כשחקן. הוא הצעיד אותה להעפלה לליגת המשנה, אך ירד עמה בחזרה לליגה השלישית לאחר מכן. ב-1995 הוא מונה למאמן צ'זנה, קבוצה נוספת מליגת המשנה, ועבד בה במשך שלוש שנים.
ב-1998 מונה טארדלי על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית למאמנה הראשי של נבחרת איטליה עד גיל 21. כעבור שנה הצעיד את הנבחרת לזכייה באליפות אירופה לנבחרות צעירות. בעקבות הצלחה זו הוא מונה למאמנה של אינטר מילאנו לקראת עונת 2000/2001, אך פוטר מהקבוצה ביוני 2001 לאחר שורה של הפסדים מביכים, בהם 6-0 בדרבי העירוני מול מילאן. הוא לא נחל הצלחה בקבוצות הבאות אותן אימן - בארי, נבחרת מצרים וארצו. בין השנים 2006 ו-2007 עבד טארדלי בצוות הניהולי של יובנטוס. בפברואר 2008 הצטרף לצוות האימון של ג'ובאני טראפטוני (מאמנו לשעבר ביובנטוס) בנבחרת אירלנד, יחד עם חברו לשעבר לקבוצה, ליאם בריידי. ב 11 בספטמבר 2013 סיים את תפקידו בנבחרת אירלנד.
רז'יס מארקון

רז'יס מארקון (בצרפתית: Regis Marcon; נולד ב-14 ביוני 1956) הוא שף צרפתי.

ביוגרפיה

רז'יס מארקון נולד בכפר סן-בונה-לה-פרואה (משמעות השם היא: המצנפת הקדושה הקרה), בין ולה לוויוארה באזור לואר עילי. הוריו התיישבו בכפר ב-1948. אמו, מארי-לואיז, ניהלה פאב ומטבח, ואביו, יואנס, הוא סוחר יינות.
הוא פתח את מסעדת אוברז' דה סים (Auberge des Cimes) ביחד עם אשתו מישל ב-1979, בכפר בו נולד. ב-2005 הקים מבנה חדש למסעדתו באותו הכפר ושינה את שמה למסעדת רז'יס וז'אק מארקון (Régis et Jacques Marcon). הוא זכה בפרס טטינג'ה ב-1998, פרס בריה סאווארן ב-1992 ופרס בוקיז ד'אור ב-1995. ב-1997 קיבל שני כוכבים במדריך מישלן האדום. ב-2000 זכה ב-19 נקודות בגו מיו ונבחר לשף השנה וב-2001 נבחר שוב לשף השנה. ב-2005 זכה בשלושה כוכבים במישלן.
מטבחו של מארקון משלב תבשילים וחומרי גלם מאזורו. סמל המסעדה הוא הפטרייה שמעטרת בתמונות ובפסלים את קירותיה. מטבחו מבוסס על עשבים וצמחים שגדלים באזור. מדי בוקר יוצא צוות המטבח ללקט באזור. כמו כן מככבים בתפריטו ברווזים מפוטמים, טלה מקומי וגבינות האזור.
המסעדה פתוחה תשעה חודשים בשנה. בצמוד למסעדה יש מלון בוטיק, השייך לרשת רלה א שאטו, ובו 12 חדרים.
כיום (2011) המסעדה מחזיקה בשלושה כוכבי מישלן. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
אלפרד דילגר

אלפרד דילגר (בגרמנית: Alfred Dilger;‏ 1901, ת'לשרי , הודו - 1975) היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.

קורות חיים

דילגר היה חייל בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוא נפצע בקרב ואיבד את רגלו. משנת 1924 היה כומר בדיוקסיה של שטוטגרט. בשנת 1932 עבר להיות כומר בנלינגן אאוף דר פילדרן (Nellingen auf den Fildern) (גר') שבפרברי שטוטגרט.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה היה דילגר חבר בכנסיית הווידוי  - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי. בשנת 1942 עבר מפרברי שטוטגרט לתפקיד כומר בקנשטט , כ-50 ק"מ מדרום-מערב לווירטמברג. 
ביתו של דילגר בקנשטט היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתו בווירטמברג, חברי "האחווה" (גר'), שם תכננו חברי האחווה פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים. בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של דילגר בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של דילגר. הקבוצה בה פעלו דילגר ועמיתיו, אוטו מריקה ותאודור דיפר, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה. לימים הוכרו גם מריקה ודיפר בתור חסידי אומות העולם.
באוקטובר 1943 קלטו דילגר ואשתו בביתם את בני הזוג קרקאואר (Krakauer), תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann). ילדיהם של בני הזוג דילגר היו מחוץ לבית עקב הפצצות האוויר של בעלות הברית. כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג דילגר את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית. בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג דילגר למעלה מחודש. זאת למרות אזהרתו של הכומר של שטוטגרט, לפיה לא יוכל דילגר לסמוך על הגנת הכנסייה במקרה שתתגלה העובדה שהוא מסתיר יהודים. על כך השיב דילגר שהוא מחשיב עצמו כזוכה ל"הגנה נעלה יותר" מאשר הגנתן של רשויות הכנסייה.

לאחר המלחמה

משנת 1947 ועד פרישתו ב-1963 היה דילגר מנהל החברה המיסיונרית של בזל .

הכרה והנצחה

בשנת 1991 הכיר יד ושם באלפרד דילגר ובאשתו לואיז בתור חסידי אומות העולם.
פסגת המילניום

פסגת המילניום שהתקיימה בתחילת חודש ספטמבר 2000, הייתה כינוס גדול של מנהיגי העולם אליו הגיעו יותר מ-150 ראשי מדינות: מלכים, נשיאים, ראשי ממשלה וגנרלים, עובדה שמציבה את האירוע ככינוס הגדול ביותר של מנהיגים בהיסטוריה.
ראשי המדינות והממשלות, התאספו במטה ארגון האומות המאוחדות בניו יורק, כשמטרתם המוצהרת הייתה לקדם את העקרונות אשר מושתתים על עקרונות צדק, שיוון, ושותפות גלובלית. בכינוס זה אימצה הפסגה את הצהרת המילניום של האו"ם, הנסמך על הרעיון כי האו"ם הוא בית משותף הכרחי של המשפחה האנושית, שדרכו מבקשים לממש שאיפות אוניברסליות של האנושות כולה.

רקע

ההצהרה הוצגה כסדרת מטרות מוגבלות בזמן, עם תאריך יעד של 2015, אשר כונו: "יעדי הפיתוח של המילניום".
יעדי הפיתוח של המילניום (MDGs) הוצבו במטרה לקדם ולספק זכויות אדם אדם בסיסיות הנוגעות בחינוך, בריאות, ביטחון, ומחסה. האו"ם הציב לעצמו להלחם בעוני, רעב, מחלות, תוך קידום שוויון בין המינים, וחינוך לקיימות סביבתית.
על פי הדו"ח לפיתוח האנושות שפרסם האו"ם, הכנסת המאיון העליון בעולם - כ-60 מיליון בני אדם - שווה לזו של יותר מכ-5.3 מיליארד בני אדם הנמנים עם העשירונים התחתונים, הדו"ח הוסיף שפער ההכנסה בין המדינות העשירות למדינות העניות ביותר באפריקה שמדרום לסהרה התרחב בשנים האחרונות. הוא גם הצביע על ירידה בפער בין מספר מדינות מתפתחות, הכוללות את הודו וסין, למדינות העשירות ביותר.
גם הפערים בתוך המדינות עצמן הם אדירים. על פי דו"ח האו"ם, 8 שנים אחרי סיום משטר האפרטהייד, רק ברזיל עולה על דרום-אפריקה בפער בחלוקת ההכנסות.
עודד פלדמן

ביוגרפיה

עודד פלדמן נולד למינה ומשה פלדמן וגדל בגבעתיים. למד בבית הספר "בורוכוב", והיה חניך הנוער העובד בעיר. בוגר אוניברסיטת בר-אילן במדעי החברה.
בשנים 1973–1984, במסגרת שירות הקבע כסגן-אלוף, כיהן כראש ענף תרבות וחינוך בחיל האוויר, ראש ענף תרבות בצה"ל, מפקד בית הספר לחינוך של צה"ל בכרמיאל ועורך העיתון "במחנה" ומפקדו. בעקבות פרסומו בשנת 1983 של דו"ח על אסון צור הראשון הושעה פלדמן מתפקידו כעורך במחנה.
בשנים 1984–1986, לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל את העיתון "הארץ". בשנים 1986–1992 היה מנכ"ל התיאטרון הקאמרי, ובשנים אלה הוצג, בין היתר, המחזמר "עלובי החיים", שהיה למחזמר המצליח ביותר בתולדות התיאטרון בישראל. בשנים 1992–1993 היה מנכ"ל העיתון "מעריב". משם עבר לעיתון הכלכלי "טלגרף", נמנה עם מקימיו וניהל אותו עד שנת 1996. באותה שנה נתמנה על ידי ראש עיריית ירושלים, אהוד אולמרט, למנהל אגף התרבות בעירייה, תפקיד שמילא גם בזמן כהונתו של אורי לופוליאנסקי. בשנת 2004 פרש מעיריית ירושלים ופתח משרד כמפיק עצמאי, ועם ההפקות שיצאו תחת ידיו, בשיתוף "הבימה", נמנות "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ו"רכוש נטוש".
בשנת 2006 נתמנה על ידי בית המשפט לנהל את תיאטרון חיפה, שהיה בסכנת קריסה, אך נשאר בתפקיד זה חודשים ספורים. פלדמן שימש מרכז מקצועי ומרצה לניהול עסקי של מוסדות תרבות בתוכנית "להב" באוניברסיטת תל אביב. כמו כן היה יו"ר ההנהלה הציבורית של סטודיו למשחק ניסן נתיב, יושב ראש איגוד מנהלי התרבות והאמנות בשלטון המקומי, יושב ראש תיאטרון הקיבוץ ויושב ראש הוועד המנהל בתיאטרון גשר.
היה בעלים של "סטטוס – הירחון לחשיבה ניהולית" (לצד עדנה פשר), שעוסק בהיבטים תאורטיים ומעשיים של ניהול, תוך נגיעה בתחומי משנה של ניהול ובתחומים שונים המשיקים להם, וסוקר מחקרים אקדמיים חדשים בתחומים אלה.
היה חבר בהנהלות תיאטרון מיקרו הירושלמי, הסינמטק בירושלים, במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר בירושלים, בוועדת "ניצני" לבדיקת שכר מנהלי מוסדות תרבות, בתיאטרון ירושלים, בפסטיבל ישראל, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בבית צבי, במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד, במוזיאון ישראל, בתיאטרון החאן ובהוצאת כתר.
כתב מילים לשירים כגון "מוכרחים להמשיך לנגן" ללהקת חיל האוויר ו"שירי לי כנרת" למילי מירן.
ב-2013, הפיק את המחזמר "צלילי המוסיקה" ו"המלך ואני".
נפטר ב-4 בינואר 2017. הותיר אחריו אישה, אתי, ושלושה ילדים.
אברהם אילון

ביוגרפיה

אברהם אילון נולד בתל אביב בשנת 1928, בן להודה ולדוד לנטשנר, ומכאן נגזר כינויו "לנטש". למד בגימנסיה הרצליה ובמקביל הדריך בגדנ"ע. התגייס לחי"ש והשתתף בהגנת תל אביב. לחם במסגרת הפלוגה המסייעת של גדוד 51 של חטיבת גבעתי, ונפצע במבצע מכבי. לאחר מלחמת העצמאות עבר קורס קצינים והמשיך כמדריך בו. מונה למפקד חוות הגדנ"ע בבאר אורה.
בעקבות תאונת צניחה ולימודים באוניברסיטה העברית בירושלים עבר לעסוק בכתיבת היסטוריה צבאית, במסגרת הוצאת "מערכות". בשנת 1964 מונה לראש ענף היסטוריה בדרגת סגן-אלוף. במשך שנים אחדות הוביל את כתיבת ההיסטוריה של מלחמת ששת הימים, אך מחקר זה פורסם רק בשנת 2017. 
במלחמת יום הכיפורים ליווה את סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל, ורשם בדקדקנות את האירועים במוצב הפיקוד העליון. הטקסט המלא של מחברותיו אלה מוצג באתר האינטרנט של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. בתחילת המלחמה נעדר בנו, סגן צבי אילון, שהיה קצין תצפית קדמי במוצב החרמון. לאחר כיבושו מחדש של החרמון חקר אילון את אחד השבויים הסורים, וזה הוביל אותו אל גופת בנו. בעקבות זאת עסק אילון באיתורם של נעדרי צה"ל נוספים. היה עוזר הנספח הצבאי בארצות הברית ואחר הדריך במכללה לביטחון לאומי.
נפטר בדצמבר 2010 ונקבר בבית הקברות "מנוחה נכונה" בכפר סבא.