תעסוקה מוגנת

היסטוריה

בין חוקרי מדיניות השיקום בעולם קיימת תמימות דעים באשר לתרומתה של העבודה לשילובם של אנשים עם מוגבלויות קשות כחברים שווים בחברה. למרות ההכרה בחשיבותה של העבודה, נראה ששיעורי אבטלה בקרב אנשים עם מוגבלויות תמיד היו גבוהים מאוד בהשוואה לכלל האוכלוסייה, ולכן בתור מענה פותחו בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים באירופה ובארצות הברית תוכניות הכשרה מקצועיות מוגנות לאנשים עם מוגבלויות קשות. על פי הגדרתו של משרד העבודה האמריקני מטרת המפעלים המוגנים הייתה להכין אנשים עם מוגבלויות לעבודה בשוק העבודה התחרותי, לספק להם שירותי תעסוקה מוגנת ארוכי טווח ושירותים תומכים לאנשים אשר נכותם קשה ואשר סביר שלא יוכלו לתפקד באופן עצמאי בקהילה. משרד העבודה האמריקני הבדיל בין שהייה קצרת טווח, המיועדת לאנשים עם מוגבלות קלה ובינונית, ובין שהייה ממושכת, לאנשים עם מוגבלות קשה. למרות הרציונל המוצק, הדוגל בהקמתן של מסגרות תעסוקה מוגנות ובהרחבתן, כבר בשנות ה-70 החלו להתפרסם מחקרי הערכה ראשונים המבקרים את תרומתם. מבחינה אידאולוגית, מפעלי התעסוקה המוגנים נתפסים כמסגרות בדלניות ומתייגות, שאינן יכולות לשמש חלופת תעסוקה הוגנת.

המצב בישראל ובעולם

מחקרים שנערכו בשנים האחרונות בישראל מצביעים על פערים בהשכלה, בתעסוקה בשוק החופשי ובהכנסה בין אנשים עם מוגבלות לאנשים ללא מוגבלות בדומה למגמות בעולם. כך למשל, רק ל-48% מהאנשים עם מוגבלות בישראל יש תעודת בגרות לעומת 68% בכלל האוכלוסייה. שיעורי התעסוקה הם כ-50% בקרב בעלי מוגבלות על פי ההגדרה האישית ו-20% בקרב הזכאים לקצבת נכות , לעומת 65% במשק. התעסוקה של אנשים עם מוגבלות על פי ההגדרה האישית בישראל דומה לממוצע של מדינות ה-OECD, אך אי אפשר להשוות נתוני תעסוקה של מקבלי קצבאות נכות, עקב ההבדלים בתנאי הזכאים לקצבאות בין מדינות והבדלים בהגדרת תעסוקה. במדינות אחדות למשל כמו אנגליה התעסוקה המוגנת נכללת בהגדרה לעומת ישראל בה אין אנשים המוגדרים כמועסקים משום שהכנסתם אינה מדווחת.
אף שהשיקום המקצועי זוהה בעולם ככלי יעיל, התקציבים המיועדים לתחום זה במדינות ה-OECD בלתי מספקים. בישראל נושא השיקום המקצועי נמצא על סדר היום הציבורי ואף הוקדש לו פרק מיוחד בדוח מבקר המדינה. הדוח הצביע על הצורך בבחינה שיטתית של מי שפונים לשיקום מקצועי ושל מי שפונים אך אינם מתחילים שיקום בפועל ועל הצורך במעקב אחר מסיימי התוכניות.
במדינות המערב קיימת מגמת ירידה בהקמת מפעלים מוגנים, ואף צמצום מפעלים הקיימים, ואילו בישראל, לעומת זאת, קיימת מגמת התרחבות של המפעילים המוגנים. ניתן לראות דוגמה בה בשנת 1991 עבדו בחברת "המשקם" 56% מן המשתקמים בתחום השירותים ו־44% במפעלים מוגנים, ואילו בשנת 2001 הצטמצם שיעור המועסקים בתחום השירותים ל-51% ושיעור המועסקים במפעלים מוגנים עלה ל־ 49%. העדר מדיניות תעסוקה מוגנת מגובשת מצד אחד, והרחבת המסגרות המוגנות מצד שני, מחדדת את שאלת מיקומה של ישראל בהשוואה לעולם המערבי.

מפעל המוגן

מפעל מוגן הוא מסגרת תעסוקתית תומכת למשתקמים המעוניינים להשתלב בעתיד בשוק העבודה, אך זקוקים להעמקת המיומנויות הנדרשות לעבודה. במקרים רבים הוא משמש מקום תעסוקה קבוע למשך שנים (מתוך אתר "כל-זכות"). הליך העבודה במפעל המוגן כולל מספר שלבים: ביצוע הערכה בדבר רמת התפקוד של האדם, קביעת תוכנית שיקום, איתור עבודה עבור האדם בתוך המסגרת אשר תואמת את כישוריו ואת יכולותיו, הקניית מיומנויות והרגלי עבודה, איתור אנשים אשר יכולים לעבוד בשוק הפתוח. כמו כן, עידוד, סיוע והכנה של אותם אנשים, לקראת המעבר.
אדם עם מוגבלות המועסק במפעל מוגן מוגדר בחוק בישראל כמשתקם, ויכולת העבודה שלו פחותה מ-20%. לעניין שכר העבודה ותנאי העבודה, בתעסוקה מוגנת לא מתקיימים יחסי עובד-ומעביד. עם זאת, המפעל מחויב לשלם לעובדים גמול בעד עבודתם. אופן חישוב השכר משתנה ממפעל למפעל ואינו מעוגן בחוק. על פי רוב גובה הגמול מושפע מגובה ההכנסות של המפעל ומהתפוקה האישית של כל עובד. משתקם מקבל גמול מינימלי של 2 ₪ או 4 ₪ לשעה, בהתאם ליכולת העבודה שלו.
ישנם סוגים שונים של מפעלים מוגנים, כשברוב המקרים מדובר במסגרת תעסוקתית תעשייתית, ברמת עבודה בינונית. בהתאם לכך נקבעת רמת השכר ועומדת על כמה מאות שקלים בחודש. צוות המפעל המוגן מורכב מעובדת סוציאלית ומדריכי שיקום שתפקידם לסייע למשתקמים ברכישת המיומנויות הנדרשות לקראת התקדמות בסולם התעסוקתי. ברוב המפעלים המוגנים עובדים כ־8 שעות בכל יום (מתוך אתר "כל-זכות"). דוגמאות לעבודות שנעשות במסגרות של תעסוקה מוגנת: מיון, אריזה, עבודות דפוס וכריכה, נגרות, חפצי אמנות ועוד. מפעל מוגן אינו נחשב כמקום עבודה על פי חוק, ועל כן למועסקים בו לא מוקנות זכויות עובדים כימי חופשה, משכורת, ימי מחלה, פנסיה וכיוצא בזה (מתוך אתר "כל-זכות").