google/wiki40b huggingface dataset:
אנדרטת הלוחמות במלחמת וייטנאם

היסטוריה

באביב 1984, כשלוש שנים לאחר שהוחלט על הקמת אנדרטה לנופלי מלחמת וייטנאם, התאגד ארגון "פרויקט ההנצחה לנשות מלחמת וייטנאם" (The Vietnam Women's Memorial Project) במדינת מינסוטה. מטרת הארגון הייתה להשיג מימון לצורך הקמת אנדרטה לנשים שהשתתפו ונפלו במלחמת וייטנאם, בסמוך לאנדרטת המלחמה בוושינגטון.
האנדרטה תוכננה על ידי הפסלת גלנה גודאקר. טקס פתיחת אתר האנדרטה נערך ב-29 ביולי 1993 בנוכחות הגנרל קולין פאוול - יושב ראש המטות המשולבים באותה עת.
פסל האנדרטה ניצוק בסנטה פה שבמדינת ניו מקסיקו, והוצג ב-21 ערים שונות ברחבי ארצות הברית במשך שלושת השבועות שלאחר השלמתו. 
ב-1 בנובמבר 1993 הוצב הפסל במרחק כ-100 מטרים מאנדרטת מלחמת וייטנאם. האנדרטה נחנכה ב-11 בנובמבר 1993 בנוכחות סגן נשיא ארצות הברית אל גור.
האנדרטה כוללת פסלים של שלוש נשים, אחת מהן היא אחות המטפלת בחייל פצוע.
סורבייבר (להקה)

היסטוריה

הלהקה הגיעה להצלחה רבה בשנות ה-80 וסינגלים רבים שלה כיכבו ברשימת המצעדים, בעיקר בארצות הברית. הלהקה ידועה בעיקר בזכות הלהיט "Eye of the Tiger" שיצא בשנת 1982 והיה לשיר הנושא של הסרט "רוקי 3". השיר היה בראש מצעד הפזמונים במשך 6 שבועות. על להיטי הלהקה נמנים השירים "Burning Heart", "The Search Is Over", "High On You", "Is This Love", "I Can't Hold Back".
הצלחת הלהקה החלה לדעוך בשנת 1988 לאחר יציאת האלבום "Too Hot To Sleep" ובעקבות כך הלהקה התפרקה.
לאחר פירוק הלהקה, המשיך הסולן ג'ימי ג'יימיסון להשתמש בשם הלהקה בסיבובי הופעות מבלי שקיבל רשות מיתר חברי הלהקה. בשנת 2000 חזר לשתף פעולה עם הגיטריסט פרנקי סאליבן. הלהקה התאחדה בשנת 2006 לאלבום נוסף בשם "Reach" אך ג'יימיסון עזב את הלהקה שנית. הלהקה מצאה סולן חלופי שאיתו הופיעה עד שנת 2011, שנה בה חזר ג'יימיסון לסיבובי הופעות עם הלהקה. בשנת 2013 יצאה הלהקה בסיבוב הופעות עם יתר חברי הלהקה המקורית כולל 2 הסולנים המובילים של הלהקה, דייב ביקלר וג'ימי ג'יימיסון .
ב-1 בספטמבר 2014 מת ג'יימיסון בביתו בממפיס.
בשנת 2015 צירפה הלהקה סולן נוסף בנוסף לדייב ביקלר, קמרון ברטון בן ה-21. הם המשיכו להופיע במשותף עד שבמרץ 2016 פיטרה הלהקה את הסולן דייב ביקלר והלהקה המשיכה להופיע עם הסולן ברטון בלבד.
פסכתר

פסכתר (מיוונית, ψυκτήρ פיסקטר - 'כלי לצינון יין') הוא גיגית נחושת גדולה, ששימשה כאחד מכלי השרת בבית המקדש. הפסכתר מכילה לתך אחד (כ-125 ליטר), והיא בעלת גלגלים כדי שתוכל לנוע בחופשיות על גבי מזבח העולה מבלי לגרום פגימה באבנים ופסילתם. על מנת למנוע ממנה להתדרדר מהכבש בשעת הסעתו, חיברו אליה שתי שרשראות, בהן אחזו שני כהנים, האחת לגרירת הפסכתר והשנייה לייצובה.

השימוש בפסכתר

לפסכתר היו שלשה שימושים כפי שמזכירה המשנה במסכת תמיד:

הסרת הדשן ממזבח העולה

לעיתים התמלא התפוח (ערמת אפר שהצטברה על מזבח העולה והייתה עגולה כתפוח) בדשן והיה צורך להוציא אותו מבית המקדש.
בשלב זה היו מעלים את הפסכתר על המזבח והיו מכניסים לתוכו את הדשן.
לאחר מכן היו מוציאים בעזרת הפסכתר את כל הדשן שהיה בתפוח אל בית הדשן שהיה מחוץ לירושלים.

שרצים בשבת

כאשר מצאו שרץ בשבת בתוך העזרה, היו מניחים עליו את הפסכתר כדי שהכהנים לא ידרכו על השרץ ויטמאו.

גחלים בשבת

בכל בוקר היה הכהן שאחראי על הקטרת הקטורת עולה למזבח העולה ובעזרת מחתת כסף היה חותה גחלים ממערכת הקטורת.
לאחר מכן הכהן היה מעביר את הגחלים שעל מחתת הכסף למחתת זהב.
מחתת הזהב הייתה קטנה יותר ממחתת הכסף ולכן התפזרו על רצפת העזרה גחלים.
בכל יום רגיל היו מטאטאים את הגחלים לאמת מים אבל בשבת היה אסור לעשות את זה
ולכן היו מניחים על הגחלים את הפסכתר.

מגן מפני אש התמיד

מלבד שימושיו של הפסכתר שמוזכרים במשנה, מוזכר שימוש נוסף שהיה תקף רק במשכן העדות. 
מובא בתלמוד: "תניא, אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה בשעת מסעות מה היו עושין לה? היו כופין עליה פסכתר, דברי רבי יהודה.
כלומר: אם אש בערה באופן קבוע על המזבח, איך היו מסתדרים עם האש בשעת המסעות? וכיצד לא נשרף הבד המכסה את כלי המשכן. יוצא שלדעת רבי יהודה, בעת המסעות היה לפסכתר שימוש נוסף – סיר מגן מפני אש.
בית הקברות הייגייט

בית הקברות

בית הקברות שוכן מצפון לסיטי של לונדון, בתחומי הרבעים קמדן, הארינגיי ואיזלינגטון. שטחו הכולל הוא כ-150 דונם, ונקברו בו כ-53,000 איש. 
בית הקברות כולל שני מתחמים נפרדים. שטחיהם, דמויי הטרפז, ניצבים משני צידיה של דרך סווין (Swain's Lane) ובצמוד לפארק ווטרלו. המתחם האחד ממוקם ממערב לשני ומצפון לו. המתחם המערבי היווה את שטחו המקורי של בית הקברות, ואילו המתחם המזרחי, הקטן ממנו במקצת, התווסף אליו לאחר מכן.
בית הקברות נפתח בשנת 1839 במסגרת תוכנית כללית להקמת שבעה בתי קברות מודרניים (שזכו לכינוי "שבעת המופלאים"(Magnificent Seven)‏) סביב שוליה דאז של לונדון, שסבלה ממחסור באתרי קבורה. הוא הוקם בסמוך לכפר הייגייט, השוכן על גבי גבעה שהיא כיום מן האזורים הטופוגרפיים הגבוהים ביותר בתחומי מטרופולין לונדון.
האדריכל שניצח על ראשית בנייתו של בית הקברות היה סטפן גירי (Stephen Geary). לאור הביקוש לקבורה באתר נוסף לו המתחם המזרחי ב-1856 (נפתח לקבורה ב-1860). קברי מרבית האישים הידועים שנקברו בבית הקברות נמצאים במתחם המערבי.
בבית הקברות הוקם עם השנים מספר רב של מבנים, בנייני מאוזוליאום ומצבות קבורה מפוסלות ומפוארות בסגנונות בנייה אופייניים לתקופה הוויקטוריאנית וביניהם סגנון התחייה הגותית. כל אלו נחשבים כמשקפים את ההיסטוריה החברתית והפוליטית של לונדון הוויקטוריאנית.
בחלק משטח המתחם המערבי משתרעת גבעה, שפסגתה מתנשאת לגובה של 114 מטר מעל פני הים. בקרקע הגבעה נחפרו ונבנו קברים, קטקומבות, אחוזות קבר (Vaults) ומעברים. אחד המבנים הידועים ביותר שנבנו במתחם המערבי הוא השדרה המצרית (Egyptian Avenue) - מעבר בבטן הגבעה שמשני צידיו חדרי קבורה, המעוצב בסגנון מצרי בהשראת עמק המלכים שליד לוקסור. בסמוך אליו נמצא מעגל הלבנון (Circle of Lebanon) – שדרה שבקירותיה חדרי קבורה, שנחפרה בקרקע סביב עץ עתיק ממין ארז הלבנון. במתחם המערבי נבנו גם שני בתי תפילה. 
במתחם המזרחי קיים שילוב של מבנים ומצבות בסגנון ויקטוריאני ובסגנון מודרני.
שטחי בית הקברות משופעים בעצים, שיחים ופרחים הגדלים כמעט ללא יד מכוונת. מרובים בו בעלי החיים – מינים רבים של פרפרים וציפורים וכן בעלי חיים קטנים – קיפודים, עטלפים ואף שועלים.
שני המתחמים עדיין פתוחים כיום לקבורה. בשל המבנים המיוחדים המצויים במתחם המערבי ועל רקע ניסיונות לונדליזם וגניבת מזכרות בו מותרת הכניסה אליו רק בקבוצות מודרכות. הכניסה למתחם המזרחי איננה מוגבלת.
בית הקברות זכה לאזכורים במספר רב של ספרים, סרטי קולנוע וטלוויזיה ואף במשחק מחשב (Nightmare Creatures).

ניהול בית הקברות

בית הקברות נוהל מאז הקמתו על ידי חברת בתי הקברות של לונדון (London Cemetery Company). בעקבות הירידה בביקוש לקבורה בו החל מראשית המאה העשרים החל האתר לסבול מהזנחה בשל מחסור בכספים. בשנת 1981 עברו ניהולו ותחזוקתו לידי קרן ידידי בית הקברות הייגייט. גוף זה עורך מאז שיפוץ ושיקום של המבנים והצמחייה בבית הקברות. English Heritage (הגוף הציבורי המופקד על שימור המורשת הבנויה של אנגליה) וחברת ההימורים של בריטניה (National Lottery) תומכים כספית בקרן.
מאז 1987 כלול בית הקברות (בדירוג ברמה 1) במרשם הפארקים והגנים בעלי ערך היסטורי מיוחד של ה-English Heritage.
בוריס בלקין

שנות ילדותו ולימודיו

בוריס בלקין למד נגינה בכינור מגיל שש. נחשב ילד פלא והופיע תחת ניצוחו של קיריל קונדראשין בגיל שבע.
למד בבית הספר המרכזי למוזיקה שעל יד הקונסרבטוריון של מוסקבה אצל המורים יורי ינקלביץ' ופליקס אנדריאבסקי, וכן אצל אייזק שטרן. בגיל 11 הפסיק לנגן אך חזר בגיל 17 ונרשם לקונסרבטוריון.
עוד בימי לימודיו ערך סיורי הופעות בכל רחבי ברית המועצות עם התזמורות המובילות של המדינה, ובשנת 1973 זכה בפרס הראשון בתחרות הכלל-סובייטית לכנרים שהתקיימה בירבאן. לעומת זאת לא הורשה לנסוע לחו"ל, אפילו כדי להשתתף ב-1971 וב-1973 בתחרות הבינלאומית על שם פגניני בג'נובה, לקראתה התכונן בצורה אינטנסיבית. מתוסכל ביותר מיחס השלטונות, התאשפז במסגרת פסיכיאטרית. ב-1974 ביקש אשרה לעלות לישראל. בסופו של דבר התיישב בבלגיה.

המשך הקריירה המוזיקלית

בבלגיה בלקין מלמד בקונסרבטוריון של ליאז'. מאז "עריקתו" למערב ניגן בכל העולם עם רבות מהתזמורות החשובות כמו התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הסימפונית של מונטריאול, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת הקונצרטחבאו, ועם כל התזמורות הנחשבות בבריטניה.
עם המנצחים איתם שיתף פעולה נמנים לאונרד ברנשטיין, ולדימיר אשכנזי, זובין מהטה, לורין מאזל, ריקרדו מוטי, סייג'י אוזאווה, קורט זנדרלינג, רודולף ברשאי, יורי טמירקאנוב, כריסטוף פון דוהנאני, שרל דיטואה, ג'אנלואיג'י ג'למטי, גינתר הרביג, קלאוס טנשטדט, סיימון ראטל, ברנרד הייטינק, פאבו ברגלונד, אדוארדו מאטה, קיונג-וה צ'ונג, ג'וניצ'י הירוקאמי, ולדימיר פדוסייב, יורי אהרונוביץ', צ'ארלס גרובס, אריך ליינסדורף, ויליאם שטיינברג, פרנץ ולזר-מסט, אלכסנדר לזרב, יורי סימונוב ואחרים. 
בשנת 1997 הזמין אותו אייזק שטרן לנגן איתו בפסטיבל מיאזאקי.
כנר מבוקש, בשנים 2008-2007 למשל, הופיע עם התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג בניצוחו של טמירקאנוב, ערך סיור קונצרטים בדרום אמריקה, ניגן עם תזמורת NHK של טוקיו, הופיע בקונצ'רטו לכינור של סיבליוס עם התזמורת הסימפונית של סידני וולדימיר אשכנזי, ניגן בלונדון, ברלין, ברצלונה, רומא וכו'. 
פרט לכיתות אמן במאסטריכט, החל משנת 1987 בלקין נותן כיתות אמן בסיינה באיטליה באקדמיה קיג'יאנה. החל משנת 1991 הוא מנהל את ההרבה "הסולנים הקאמריים של זלצבורג".
בין תלמידיו יש לציין את ז'אנין יאנסן, ורה ויידמן ואחרים. בוריס בלקין הופיע בהפקות רבות לטלוויזיה: בסרט ביוגרפי על יאן סיבליוס, בו ביצע את הקונצ'רטו לכינור עם תזמורת רדיו שוודיה וולדימיר אשכנזי, יחד עם לאונרד ברנשטיין והפילהרמונית של ניו יורק בביצוע הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, ביצוע ה"ציגאן" של ראוול עם התזמורת הלאומית של צרפת ולאונרד ברנשטיין, יחד עם ברנרד הייטינק ותזמורת קונצרטחבאו בביצוע קונצ'רטי של מוצרט ושל ניקולו פגניני (מס.1 )

חיים אישיים

בוריס בלקין נשוי ויש לו בת ובן.
פרויקט הלהקה

העונה הראשונה (2013)

העונה הראשונה שודרה מה-17 במרץ עד ה-25 ביוני 2013.

העונה השנייה (2014)

העונה  השנייה של התוכנית שודרה  מה-16 בפברואר עד ה-27 במאי 2014. בעונה זו בוצעו מספר שינויים מהעונה הקודמת. השינוי הראשון הוא בצוות המקצועי שהוחלף, מלבד אסף דרעי שהמשיך גם בעונה זו לשמש כפרויקטור מטעם חברת התקליטים NMC. השינוי השני היה בשלב האודישנים הראשון. בעונה הקודמת בשלב זה  כל הפרויקטורים בחרו ביחד מי יעבור לשלב הבא ואילו בעונה זו זכות זו הייתה נתונה לאסף דרעי בלבד והפרויקטורים שימשו כמייעצים בלבד. השינוי השלישי הוא במספר המשתתפים בתוכנית. בעונה הקודמת השתתפו עשרה משתתפים ואילו בעונה זו השתתפו אחד עשר משתתפים. עם זאת הוחלף הבית והצילומים והמגורים היו בווילה עם בריכה.
שלוש עשרה המושבות

שלוש עשרה המושבות (באנגלית: Thirteen Colonies) הוא שמן הקיבוצי של 13 קולוניות בריטיות בצפון אמריקה, אשר לכל אחת מהן היה שלטון עצמי - בכל מושבה מינה המלך האנגלי מושל ולצדו פקידים, אך לצדו גם המתיישבים השתתפו בשלטון, בעיקר בהחלטות שנוגעות למיסוי, לגיוס לצבא ולעניינים משפטיים. 
במהלך השנים נוצרה במושבות תרבות חדשה, ששילבה תרבות בריטית ואירופאית, וכן אלמנטים של תרבות שלא התקיימה קודם, ושהתפתחה בעיקר עקב התנאים הגאוגרפיים והתברואתיים בצפון אמריקה. המתיישבים, שמספרם הגיע כבר ל-2.5 מיליון, החלו בהדרגה לראות את עצמם כאמריקנים עצמאיים בעלי מחשבות שונות משל הריבונות הבריטית הנוכחית. בעקבות זאת הם בזו לפיקוח הבריטי עליהם, אף על פי שהיה רופף ביותר כיוון שבריטניה הייתה טרודה בעצמה במלחמות דוגמת מלחמת שבע השנים.
המושבות חתמו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 ונפרדו רשמית מהאימפריה הבריטית, במהלך שהוביל למלחמת העצמאות של ארצות הברית ולייסודה של ארצות הברית.
אך לא כל הקולוניות מרדו. המושבה הצרפתית לשעבר של קוויבק, והמושבות נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד נותרו נאמנות לכתר הבריטי ומאוחר יותר אוחדו למדינת קנדה. המושבות של מערב פלורידה ומזרח פלורידה גם כן נשארו נאמנות למלוכה הבריטית.
שלושה עשר הפסים בצבעי אדום-לבן בדגל ארצות הברית מייצגים את שלוש עשרה המושבות.
מיקה שרון

ביוגרפיה

בשנת 1984 רכשה השכלה מקצועית במכון הקולינרי הצרפתי בניו יורק וחיה שם עד 1997, כשהיא מנהלת מסעדת שף - "מיקה". בישראל פתחה ב-1997 (יחד עם איש העסקים ערן וייזר, הבעלים היום של DOMO) את מסעדת "מיקה" ואת הדיינר "אודיאון". שרון עזבה את "מיקה" ב-2005 ובמאי 2007 נסגרה המסעדה. 
עוד קודם לכן עזבה את השותפות באודיאון שנסגרה ב-2008. 
בשנת 2005 פתחה את "קפה ליברה" ברחוב בן יהודה בתל אביב, שהפך בשנת 2010 לביסטרו מיקה ולבסוף נסגר גם הוא.  
בשנת 2008 הוציאה מיקה ספר בישול בהוצאת כנרת הנקרא "מיקה תל אביב". הספר כולל את המתכונים הנבחרים שלה בהוצאת כנרת.
בנוסף לעיסוקה כשפית מנחה שרון תוכניות בישול. בעבר הנחתה תוכנית בישול גם בערוץ המזון האמריקאי. 
שרון עברה ב-2015 לניו יורק שם התכוונה להקים שוק איכרים כשר עם מיכל אנסקי ואמיר ברמלי, אך הקמת השוק התבטלה.
חוק הווילאייטים

חוק הווילאייטים או "האמנה לכינונן של הפרובינציות", (בטורקית Teşkil-i Vilâyet Nizamnâmesi) הוא חוק שחוקק באימפריה העות'מאנית בשנת 1864 במטרה לארגן מחדש את המחוזות בתוך האימפריה תוך החלפת מערכת האיילט.

רקע היסטורי

הסולטאן מוראט הראשון, בשנת 1365 לערך, הקים את מערכת האיילטים, כאשר חילק את האימפריה לשני חלקים (ביילרבייליקים או אייליטים), האחד איילט רומליה שכלל את כל השטחים שנכבשו באירופה, והשני  איילט אסיה הקטנה (אנטוליה) שכלל את כל השטחים שהיו תחת שלטונו באסיה. עם הכיבושים וההתרחבות מזרחה של הממלכה של באיזיט הראשון הוקם האיילט השלישי שבירתו אמסיה ולאחר מכן הוקמו איילטים נוספים. כל איילט נשלט על ידי ביילרביי (אדון האדונים) וכלל מחוזות שנקראו סנג'קים. הביילרביי נהנה ממידה רבה של אוטונומיה צבאית וכלכלית ובכך נוצר טשטוש בהיררכיה המסורתית של מוקדי הכוח וחלק ניכר מהמס שנגבה באייליטים נשאר שם ולא הגיע לאוצר הסולטאן.
מהמוט השני ויורשיו הגו את עידן הטנזימאט, שכלל מערכת חוקים חדשים במטרה לארגן מחדש את ממשל האימפריה העות'מאנית בתחומים שונים כמדינה ביורוקרטית. החלוקה האדמיניסטרטיבית-היררכית של האימפריה כמו גם השאיפה לייעל את גביית המיסים באו לידי ביטוי בחוק זה שהגדיר, בנוסף על הסנג'ק גם יחידות מנהליות קטנות יותר - קאזה, עיירות (kasabat), כפרים (karye) או אשכולות כפר (נאחייה).
הושה

היסטוריה

הכפר הושה נבנה על חורבות היישוב היהודי העתיק אושא. 
במחצית השנייה של המאה ה-19, יושב המקום על ידי פליטים אלג'יראים שהגיעו לביירות וקיבלו אישור להתיישב בסוריה (לבנון וצפונה של ארץ ישראל נחשבו אז כחלק מסוריה). הפליטים הגיעו בעקבות כישלון המרד של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נגד הכובשים הצרפתיים באלג'יריה ויישובם מחדש היה במסגרת המאמץ של השלטון הטורקי לשיקום הפליטים במקומות שונים בגליל, בעיקר מצפון לצפת וגם בח'רבת הושה היא אושא. היישוב החדש נקרא 'הושה' (Hawsha), שם המשמר את שם היישוב הקדום. 
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 התגוררו בהושה ובחִ'רבּת אלכַּסַאיר הסמוכה 202 תושבים שהתגוררו ב-53 בתים.. 
לפי תוכנית החלוקה, השטח בו שכן הושה נועד להיות בתחומי המדינה היהודית. במלחמת העצמאות היה הכפר לבסיסם של הכוחות הדרוזיים שתקפו את רמת יוחנן וחסמו את הציר המחבר בין חיפה לעמק יזרעאל. ב-16 באפריל 1948, במהלך קרבות רמת יוחנן הכפר נכבש בידי חטיבת כרמלי ותושביו נמלטו לשפרעם. לאחר כיבושו הרסו כוחות צה"ל את מבני הכפר פרט למבנה של קבר שייח בשם 'נבי הושאן' בלב בית קברות מוסלמי.

גן לאומי

הושה הוא חלק מגן לאומי גוש אלונים וחלק מיער קריית אתא. במקום נשארו שרידים מהיישוב היהודי העתיק. וכן יש במקום קבר שייח ולידו מספר עצים בגודל מרשים. 
במקום תוכננה הקמת יישוב בשם 'חרוב' אולם התוכנית הוקפאה לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, בראשם הארגונים הירוקים.
משה דרימר

ביוגרפיה

דרימר נולד בשליץ בגרמניה לברכה ושמואל, ניצולי שואה ממחנה הריכוז אושוויץ. כשהיה בן 4 חודשים עלה עם הוריו לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ מסדה בעמק הירדן. בשנת 1950 עברה המשפחה להשתקע ברחובות.
בילדותו למד בבית הספר העממי על שם ויצמן והיה חבר בתנועת השומר הצעיר. כשהיה בן 14 נשלח ללמוד בעליית הנוער בקיבוץ רבדים שם קיבל את השכלתו התיכונית.
דרימר גויס לצה"ל במאי 1965 והוצב בגדוד 12 (גדוד ברק) בחטיבת גולני, בתפקיד חבלן וסייר ואיש המחלקה המיוחדת של הפלוגה המסייעת. 
במהלך שירותו הצבאי פרצה מלחמת ששת הימים. דרימר השתתף בכיבוש ג'נין ועם סיומו עלה לרמת הגולן ביום שישי ב-9 ביוני 1967, והשתתף בקרב שנערך בתל פאחר, ביום הרביעי לקרבות, בו שימש חבלן ומקלען הסיפון ליד נהג הזחל"ם.
בתיאור המעשה נכתב:
ביום ה-9 ביוני 1967, במוצב תל-פחר, נפגע הזחל"ם בו נסע טור' משה דרימר ז"ל, פגיעה ישירה והחל לבעור. המפקד הורה לנטוש את ה-זחל"ם. טור' משה דרימר ז"ל המשיך להפעיל את המקלע מתוך ה-זחל"ם הבוער, כדי לחפות על חבריו, על אף שקיבל פקודה לנטוש את הזחל"ם. הוא המשיך במתן חיפוי אש עד אשר נשרף בלהבות הזחל"ם.
— אתר בעוז רוחם
על פעולותיו בקרב תל פאחר עוטר דרימר לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין.
דרימר נקבר תחילה בבית הקברות הצבאי בעפולה, ולאחר זמן מה הועבר לבית הקברות הצבאי ברחובות. לאחר מותו נפתח על שמו "מדור הגבורה" בספריית בית הספר בו למד ברחובות, וכן גן ציבורי לא הרחק מביתו הראשון ברחובות.
אלכסנדריה (מחוז)

היסטוריה

הקשר בין אזור אלכסנדריה לבין התרבות ההלניסטית החל מאות שנים לפני הופעתו של אלכסנדר הגדול. בסביבה זו התקיים סחר מפותח מאוד עם יוון, מה שגרם ליחסים טובים בין המצרים ליוונים בתקופת ממלכת פרס ששלטה בעמק הנילוס. בסתיו 332 לפנה"ס אלכסנדר הגדול כבש את האזור ללא קרב. החקלאים המקומיים (אשר התעמתו עם הפרסים פעמים רבות) קיבלו את אלכסנדר בשמחה רבה ובאופוריה. לאחר הכיבוש אלכסנדר הורה על הקמת עיר שתיקרא על שמו אשר הפכה בסופו של דבר לאלכסנדריה.
בילי מק'קולו

ביוגרפיה

מק'קולו החל את הקריירה שלו במועדון פורטאדאון, וב-1958 הוחתם על ידי ארסנל. הוא שיחק בעמדת הבלם השמאלי, וערך את הופעת הבכורה בארסנל במשחק נגד לוטון טאון ב-26 בדצמבר 1958. באותה עונה הוא שיחק רק בעשרה משחקים, מק'קולו הפך לבלם השמאלי הקבוע לאחר שלן וילס עבר לעמדת הבלם הימני בתחילת עונת 1959/1960.
מק'קולו התפרסם בזכות העקביות וכושרו הגופני. הוא לבש את החולצה מס' 3 של ארסנל במשך שש העונות הבאות, והחמיץ בהן משחקים ספורים בלבד. בעונה הראשונה של מק'קולו המועדון סיים במקום השלישי, אך בשאר העונות סיים רק במרכז הטבלה ולא הצליח להתחרות על התארים השונים.
הוא הופיע לראשונה במדי נבחרת צפון אירלנד במשחק ידידות נגד נבחרת איטליה ב-25 באפריל 1961, שהסתיים בניצחון 3 - 2 לטובת איטליה. מק'קולו הופיע במדי נבחרתו בעשרה משחקים שבהם לא כבש, והאחרון שבהם היה בהפסד 0 - 2 לנבחרת אנגליה ב-22 בדצמבר 1966.
בעונת 1965/1966 נאלץ מק'קולו להתחרות על מקומו בהרכב עם פיטר סטורי הצעיר. כאשר ברטי מיי החל לאמן את ארסנל בסיום אותה עונה הוא שאף לבנות סגל צעיר, והכניס את מק'קולו לרשימת ההעברות של ארסנל לאחר סוף העונה. מק'קולו שיחק ב-268 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 4 שערים. הוא הועבר למילוול באוגוסט 1966, ולאחר מכן שיחק תקופות קצרות בבדפורד טאון, קורק סלטיק ודרי סיטי.
ערפילית הטבעת

היסטוריה

הערפילית התגלתה על ידי אנטואן דרקר בינואר 1779 ומאוחר יותר באותו חודש, באופן עצמאי, גם על ידי שארל מסיה, בשעה שצפה בשביט שחלף בסמוך. הוא הכניסה לקטלוג מסיה כעצם מס' 57 ושיער כי היא מורכבת ממספר כוכבים פחות בהירים שלא יכול היה לראות בטלסקופ שברשותו.
בשנת 1800, פרידריך וון האן גילה כוכב מרכזי עמום במרכז הערפילית. ב-1864, בחן ויליאם האגינס את הספקטרום של מספר ערפיליות וגילה שלחלק מעצמים אלה, כולל M57, ספקטרום בעל קווי פליטה חזקים, המאפיין גז בטמפרטורה גבוהה. האגינס הסיק מכך שערפיליות אלה לא מורכבות מכוכבים, כפי ששיערו קודם.

תצפית

ניתן לצפות בערפילית בצורה מיטבית באמצעות טלסקופ בקוטר 20 ס"מ, למרות שאת הטבעת עצמה ניתן לראות גם בטלסקופים קטנים יותר ואת הערפילית ניתן גם לראות באמצעות משקפת איכותית בתנאי תצפית טובים, אך היא נראית רק ככתם אליפטי ולא כטבעת. את צבעי הערפילית ניתן לראות רק בצילום ארוך חשיפה.
קל לאתר את הערפילית הנמצאת על הקו המחבר את שליאק (β בנבל) עם סולפאה (γ בנבל) כ-0.8 מעלות משליאק וכ-1.2 מעלות מסולפאה.

מבנה ומאפיינים

לערפילית צורת אליפסואיד והיא מתרחבת בשיעור של כשניית קשת למאה שנה, קצב המתאים למהירות של 20-30 ק"מ/שנייה, ואשר הוערך על-פי תמונות שצולמו במרווחי 50 שנה. בהתבסס על נתון זה, גילה המשוער הוא כ-1610 (±240) שנה. הערפילית מוארת על ידי ננס לבן העומד במרכזה וקרינתו העל-סגולה מייננת את אטומיה. מסת הערפילית כ-0.2 מסות שמש וצפיפותה כ-10,000 יונים לסמ"ק. היא מורכבת בעיקר ממימן (יותר מ-92%), הליום (יותר מ-7%), ממעט חמצן (כ-0.05%), חנקן (כ-0.03%) וניאון (פחות מ-0.01%) וניתן למצוא בה כמויות זעירות של גופרית, ארגון, כלור ופלואור.
לחלקי הערפילית הפנימיים גוון ירוק הנובע מקווי פליטה של חמצן בעל יינון כפול, ב-495.7 ו-500.7 ננומטר. קווים 'אסורים' אלה נצפים רק בתנאי  צפיפות נמוכה מאוד, שבהינתן צפיפותה של הערפילית ואחוז החמצן שבה מוערך ביונים אחדים לסמ"ק בלבד. בחלקי הטבעת החיצוניים, הגון האדמדם הוא תוצאה של מימן וחנקן מיוננים, כאשר גם החנקן מציג קווי פליטה אסורים, ב-654.8 ו-658.3 ננומטר. עוצמת ההארה הכוללת של הערפילית היא פי 50-100 מעוצמת ההארה של השמש. אורכי הגל הירוקים נמצאים קרוב לשיא הרגישות של העין האנושית ולכן היא נראית בהירה יותר בעין (דרגת בהירות 8.8) מאשר בצילום (דרגת בהירות 9.7).

הכוכב המרכזי

במהלך 2,000 השנים האחרונות, עזב הכוכב במרכז הערפילית את ענף הענקים בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, לאחר שמיצה את מלאי המימן שלו. משמעות הדבר היא שהוא אינו מייצר יותר אנרגיה בתהליך היתוך גרעיני ומתקרב כעת לשלב האחרון בחייו, בו הוא מתחיל להתקרר בהדרגה כננס לבן. הכוכב מורכב בשלב זה בעיקר מפחמן וחמצן, עם מעטפת חיצונית דקה של יסודות קלים יותר. הוא בעל מסה של כ-0.6 מסות שמש, טמפרטורת פני שטח של כ-125,000 מעלות קלווין ובהירות מעט נמוכה מבהירות השמש באור נראה, אך פי 200 מהשמש בצרוף הקרינה העל-סגולה.
הר ולקאם

היסטוריה

ההר התגלה על ידי משלחת הסקר האמריקאית החוצה את אדמת ויקטוריה (U.S. Victoria Land Traverse party) בין השנים 1959–1960. 
ההר נקרא בשם זה (ולקאם - מילולית "ברוכים הבאים") מאחר שהיה ההר הראשון שראתה המשלחת, לאחר שלושה חודשים של הליכה במישור שטוח.

לקריאה נוספת

• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, PP 109 - 110
• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, PP 17-18
שי עמר

קורות חייו

שי עמר גדל בשכונת תל כביר בתל אביב. כשהיה בן 15 הקים עם חברים להקת רוק שניגנה במתנ"ס המקומי, שם גילה אותו המפיק המוזיקלי שמוליק נויפלד. הוא הקליט סקיצות באולפני טריטון, קיבל כמה הצעות, אך לבסוף חתם בחברת עננה. הוא הקליט את אלבום הבכורה שלו בהפקתו של נויפלד ועם ייעוץ ושותפות בכתיבת הטקסטים של מאיר גולדברג. באלבום ניגנו מיטב הנגנים. האלבום יצא ב־2001, והסינגל השלישי מתוכו, "באושר ובעוני" (מילים: שי עמר ומאיר גולדברג, לחן: שי עמר) הפך ללהיט גדול, וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו ולווידאו קליפ מצליח. עמר החל להופיע ברחבי ישראל, וב־2002 זכה בפרס נוצת הזהב של אקו"ם כתגלית השנה. כמו כן הוכתר כזמר השנה של רדיו חיפה לשנת 2002. למרות ההצלחה המסחררת שעמר השיג בזכות "באושר ובעוני" הוא לא הצליח למנף את הצלחתו ושקע אט אט לאלמוניות.
ב־2009 הוציא עמר את הסינגלים "בואי נצא", "בדרך למעלה", ו"מלך ומלכה" בהפקה מוזיקלית של יוסי מזרחי ובהפקה עצמאית של "טוב יפיק רצון". 
בסוף 2012 השתתף עמר באודישנים לתוכנית "The Voice ישראל" ושר בו את "מהרי נא" של אהוד בנאי, אולם על אף שהשופטים ציינו לשבח את שירתו עמר לא העפיל לשלב הבא.
ב־2015 הוציא את הסינגל "מכתם לדוד", וב־2016 את הסינגל "כציפור בודד על גג".

חייו הפרטיים

עמר נשוי ואב לארבעה. בשנים שלאחר הצלחתו החל להתחזק בשמירת מצוות וכיום הוא חובש כיפה או כובע.
ענת מאור

ביוגרפיה

מאור נולדה בקיבוץ נגבה, לצילה וצבי הרפזי, ושירתה בצה"ל כקצינה בדרגת סגן. 
בעבר כיהנה במספר תפקידים ציבוריים: מזכירת קיבוץ נגבה, מנהלת משרד עלייה ציוני-קיבוצי בארצות הברית, מנהלת בית ספר תיכון ופעילה בארגונים שלום עכשיו ו"בת שלום".
בשנת 1992 נבחרה לראשונה לכנסת מטעם מרצ וכיהנה כסגן יו"ר הכנסת, והייתה חברה בוועדת העבודה והרווחה, ועדה לקידום מעמד האישה, וכיהנה כיו"ר שדולת ח"כים למען הילד.
בשנת 1996 כיהנה כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה בדיני עבודה וכלכלה, בקדנציה זו הצטרפה לוועדת החינוך והתרבות, וועדת הקליטה ועלייה.
בשנת 1999 נבחרה ליו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת, בקדנציה זו הצטרפה לוועדה לענייני ביקורת, וועדת חוקה, חוק ומשפט.
נכון ל-2010 היא מרצה באוניברסיטה הפתוחה, במכללת רופין ובאוניברסיטת בר-אילן.
היא השתתפה בטקס "אמנת ז'נבה",עורכת סיורים בכנסת ומשתתפת בוועדה למעמד האישה, והיא פעילה במסגרת מרצ-יחד.
במשך 11 שנים היא נחשבה לאחת הפרלמנטריות הפעילות ביותר בכנסת, בשנת 2000 זכתה בתואר רשמי לצד הח"כים תמר גוז'נסקי מחד"ש ואברהם פורז משינוי.
היא יזמה 34 חוקים והייתה שותפה בלמעלה מ-11 חוקים אחרים, אשר ביניהם נוגעים למעמד האישה בישראל וזכויותייה.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצבה במקום ה-112 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-111 הסמלי ברשימה זו.
בשנת 1981 סיימה לימודי תואר שני בלימודי עבודה. עבודת הגמר שלה נשאה את השם "שוק העבודה בין ישראל ומצרים בימי שלום: שיקולים ואסטרטגיות אפשריות". בשנת 2007 הוענק לה תואר דוקטור מטעם החוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "ההגיון והפוליטיקה של היזמות הפרלמנטרית: החקיקה הפרטית בכנסת - 2003-1992".
רולף קנלר

חייו

רולף מיכאל קנלר נולד למשפחה יהודית בברלין.
בצעירותו למד ציור וגרפיקה.
בעקבות קורס צילום שעבר, עבד בשנות ה-30 כמתלמד באולפני הקולנוע UFA, שהוקמו בידי המשטר הנאצי.
לאחר שהתגלה מוצאו היהודי ובעקבות התנכלויות מצד הגסטאפו עלה באביב 1939 לארץ ישראל.
בארץ עבד בהסרטת יומני קולנוע, עד שגויס לצבא הבריטי.
המשיך בפעולתו כצלם קולנוע.
קנלר השתתף ב-1952 בפגישה בדירתו של יעקב מרקס ברחוב הירקון בתל אביב, שבה הוחלט על הקמת איגוד ההסרטה, על יסוד פסטיבל קולנוע בחיפה ועל חלוקת "פרס צבר". עמו השתתפו בפגישה הצלם נפתלי אבנון (רובינשטיין), מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל, הבמאי אלפרד שטיינהרדט והצלם יעקב יונילוביץ'.
בשנת 1961 נקרא לצלם את משפטו של אדולף אייכמן יחד עם מילק קנבל ויעקב יונילוביץ'.
ב-1988 הציג בגרמניה תערוכה מצילומיו בשם "Und sie haben Deutschland verlassen müssen" (והם היו חייבים לעזוב את גרמניה). בשנת 2003 זכה לרטרוספקטיבה מיצירותיו במכון גתה בירושלים. 
קנלר נפטר בירושלים בשנת 2005.
גלקסיית שדרית הננסית

מאפיינים

קוטרה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-23.4 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,300 שנות אור, כ-2.3 אחוז מקוטרה של גלקסיית שביל החלב ומסתה כ-‎3.5×10⁷‎ מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב. מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק מעט יותר ממיליון מסות שמש, כלומר רק כשליש האחוז ממסתה הכוללת וכל השאר הוא חומר אפל שטיבו אינו ידוע. רוב הכוכבים בגלקסיה נוצרו לפני 7 מיליארד שנים, למרות שהיא גם חוותה התפרצויות של יצירת כוכבים אשר התרחשו לפני 13-3 מיליארד שנים. הגלקסיה נשארה שקטה במשך 4 מיליארד שנים לאחר ההתפוצצות הראשונה של יצירת כוכבים שהתרחשה בה.
שביל החלב מפעיל כוחות גאות אשר משפיעים על הגלקסיה.