google/wiki40b huggingface dataset:
ארכיבישוף מטרופוליטני

ארכיבישוף מטרופוליטני או מיטרופוליט (בלטינית: Metropolita, לפי ההיגוי היווני העתיק של Μητροπολίτης - "מֶטרופוליטֶס", ביוונית מודרנית: מיטרופוליטיס, ברוסית, באוקראינית, ברומנית, בסרבית, בבולגרית: מיטרופוליט) הוא תואר הניתן בנצרות הקתולית והאורתודוקסית לבישוף העומד בראש פרובינציה בעיר ראשית (מטרופולין): עיר ראשית של פרובינקיה רומית, פרובינקיה כנסייתית או בירה אזורית. בכנסייה הקתולית המערביות משתמשים במילה ארכיבישוף (מטרופוליטני). בכנסיות אלה סימן סמכותו ומעמדו של הבישוף המטרופוליטני הוא הפליום, רצועה שעליה צלבים הנענדת סביב הצוואר והכתפיים. 
תוארם של חלק מהמטרופוליטים הוא תואר כבוד או תואר טקסי בלבד, כי הם מייצגים קהילות שנעלמו עם התאסלמות תושבי העיר אותה הם מייצגים.
בכנסייה הקתולית המערבית הארכיבישופים העומדים בראש בישופות מטרופוליטנית הם בעלי סמכות על פני בישופים במסגרת השטח עליו הם שולטים. אותם בישופים מכונים "בישופים סופרגנים", והם כפופים ישירות לבישוף המטרופוליטני. בישופים מטרופוליטנים מקבלים גם סמכות על פני דיוקסיה בה לא מונה עדיין בישוף בעקבות מותו או התפטרותו של הבישוף הסופרגני.

מיטרופוליטים

בימינו בכנסיות האורתודוקסיות התפקיד נקרא "מיטרופוליט" (יוונית: Μητροπολίτης- "מיטרופוליטיס", ברוסית, סרבית, בולגרית, אוקראינית, מקדונית: Митрополит, ,ברומנית: Mitropolit) לפי ההיגוי היווני 
הביזנטי והמודרני. בכנסייה היוונית-אורתודוקסית התואר "מיטרופוליט" משמש בהקשרים שונים. בכנסיות ההלניות (למשל ביוון, קפריסין, וכו') המיטרופוליטים באים אחרי הארכיבישופים מבחינה היירארכית. בכנסיות האורתודוקסיות הסלביות ובכנסייה האורתודוקסית הרומנית ההפך הוא הנכון. בשני המקרים, אין למיטרופוליטים סמכות על–פני הבישופים בשטחם. 
יחד עם זאת המיטרופוליטים (אצל היוונים - הארכיבישופים) עומדים בראש הסינודים של הבישופים ונהנים מפריבילגיות מיוחדות.
בכנסיות הקתוליות המזרחיות (הכנסיות המזרחיות המאוחדות עם רומא), תפקיד המיטרופוליטים דומה לזה של המיטרופוליטיים של הכנסיות האורתודוקסיות.
דוחות כספיים

שימושים

הדוחות הכספיים, לרבות הביאורים, מוצגים עם מספרי השוואה לתקופות קודמות. בכך ניתנת אפשרות לנתח את הדוחות של הישות לאורך זמן נתון.
הדוחות הכספיים ערוכים בהתאם לתקני הדיווח/המגזר הרלוונטיים לישות המדווחת (פרטית, ציבורית, ממשלתית, מלכ"ר, חברת ביטוח, בנק ועוד).
חברות שמניותיהן נסחרות בבורסה לניירות ערך נבחנות על ידי המשקיעים על פי הדוחות הכספיים הרבעוניים והשנתיים שלהן. חברות פרטיות שאינן נסחרות בבורסה מסתפקות בדרך כלל בדוחות שנתיים בלבד. הדוחות משמשים את המשקיעים ואת המלווים (בנקים, ספקים וגופים אחרים) כחלק משיקולי מתן ההלוואה/ אשראי או ביצוע השקעה וכן את הרשויות ממשלתיות בקביעת המיסים, עמידה בהוראות רגולטוריות, מכרזים ועוד.
משתמשים נוספים העשויים למצוא עניין בדוחות הכספיים הם מנהלים, עובדים, מתחרים, תקשורת וכיוצא בזה.
בפתח הדוחות הכספיים מוצגת חוות דעת או דוח סקירה של רואה חשבון המבקר. לרוב חוות הדעת היא בנוסח סטנדרטי וסטייה ממנו היא נורת אזהרה לקורא הדוחות הכספיים.
בנוסף לדוחות הכספיים ישנן חברות המציגות דוחות עתידיים (דוח פרו-פורמה, w:pro forma), למטרות שונות, בדרך כלל לטווח של שלוש עד חמש שנים.
גיורגי דרסליה

קריירת משחק

דרסיליה החל לשחק כדורגל מקצועני בגאורגיה בקבוצת טורפדו כותאיסי ולאחר מכן שיחק גם בדינמו טביליסי ובקבוצות נוספות בגאורגיה. לקראת עונת 1997/1998 הגיע דרסיליה לישראל והוחתם בהפועל תל אביב על ידי  אלי כהן, מאמן הקבוצה. דרסיליה כבש שערי ניצחון רבים בעונה זו, והיה שותף לעונה בה סיימה הקבוצה במקום השני והפסידה את תואר האליפות לבית"ר ירושלים בעקבות משחק השרוכים.
אף על פי ששיחק רק עונה אחת בהפועל תל אביב, נחשב דרסליה לאחד הזרים האהובים ששיחקו בקבוצה, הרבה בזכות שער ניצחון שכבש בדרבי. למרות שסולק מהפועל על ידי המאמן דאז אלי כהן בעונה שלאחר מכן, וזאת בטענה שהשחקן פצוע, נהג דרסיליה להגיע למשחקי הקבוצה כצופה בזמן ששיחק בקבוצות אחרות בישראל.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב שיחק עונה אחת בהפועל צפרירים חולון, במדיה כבש 7 שערי ליגה, ולאחר מכן עבר לשחק בהפועל כפר סבא. בעונתו הראשונה בכפר סבא כבש דרסיליה 8 שערי ליגה, אך בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגת המשנה. בעונה שלאחר מכן חזר עם הקבוצה לליגת העל ואז שוב ירד עמה לליגת המשנה בשנת 2002, אז עבר למכבי כפר כנא ולאחר מכן חזר לצפרירים חולון, במדיה פרש ממשחק פעיל בשנת 2004.

קריירת אימון

לאחר פרישתו מונה דרסיליה לעוזרו של מאמן בהפועל כפר סבא, אלישע לוי. לאחר מכן שימש עוזרו של לוי בבני סכנין, ובעונת 2008/2009 עבר יחד איתו למכבי חיפה. כעוזר מאמן מכבי חיפה זכה בשתי אליפויות עם הקבוצה, והעפיל עמה לשלב הבתים של ליגת האלופות. בשנת 2010 קיבל דרסיליה אזרחות ישראלית.
לקראת עונת 2012/2013 המשיך דרסיליה, יחד עם אלישע לוי, להפועל באר שבע. בספטמבר 2012, מעט לאחר שהחל את עונתו הראשונה כעוזר מאמן בבאר שבע, עזב דרסליה את ישראל, לאחר שחי בה במשך 15 שנים, ומונה למאמן הראשי של הקבוצה הגאורגית דילה גורי מליגת העל הגאורגית.
בדצמבר 2012 החל דרסליה לאמן את סק"א-אנרגיה חברובסק מליגת המשנה ברוסיה. בעונת 2013/2014 אימן דרסליה את זוגדידי מליגת העל הגאורגית, ובתחילת עונת 2014/2015 מונה למאמן טורפדו כותאיסי מאותה ליגה, הקבוצה בה החל את הקריירה כשחקן. ביוני 2017 מונה שוב למאמן דילה גורי.
ב-22 בינואר 2019 חזר דרסליה לישראל ומונה למאמן בני סכנין. ב-5 במרץ פוטר מתפקידו לאחר תוצאות מאכזבות.
אורפאוס

אוֹרפֶאוּס (ביוונית עתיקה: Ὀρφεύς) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, אל למחצה, בנם של אויגרוס מלך תרקיה (לפי גרסה אחרת, של אפולו) ושל המוזה קאליופה, ראש למשוררים ולמוזיקאים.

דמותו

אורפאוס קיבל במתנה מאפולו כלי נגינה - "לירה". בנגינתו היפה על הלירה הוא הצליח להפנט את כל שומעיו. האגדה מספרת שגם עצים ואבנים הקשיבו לזמרתו, ושלשמעה סטו נהרות ממסלולם וחיות היער נאלמו דום. הארגונאוטים (חבורת הגיבורים שהשתתפו במסע החיפוש של יאסון אחר גיזת הזהב בספינה ארגו) צירפו אותו אליהם במסעם כדי שישקיט בשירתו את גלי הים ויחזק את רוחם של הספנים.
בשובו נשא אורפאוס לאישה את הנימפה אאורידיקה, אותה אהב אהבה עזה. כשאאורידיקה נסה מפני סאטיר זר שרדף אחריה בשדה, היא דרכה מבלי משים על נחש ארסי שהכישהּ, ומתה. אורפאוס, בעודו ממתין לה ביום חתונתו, קיבל את ההודעה המרה על מותה מפי שליח. הוא סירב להתנחם וחדל לשיר. בהחליטו לחפשה הוא החל לנגן והאדמה שהייתה שבויה בקסם נגינתו פתחה פתח שדרכו הגיע לשאול, ושם פגש את כארון, הספן המעביר את המתים מעולם החיים לעולם המתים. הוא ריכך את לבו בשירתו הענוגה, וכארון הניח לו לעבור את סטיקס. הוא הרדים בנגינתו את קרברוס, הכלב התלת-ראשי השומר על הכניסה לשאול. רוחות הרפאים בשאול הוקסמו אף הן משירתו, ושליטי השאול, האדס ופרספונה, העניקו לו חסד חד-פעמי - הוא יוכל להחזיר את רעייתו אל ארץ החיים בתנאי שיילך לפניה ולא יסב את ראשו אליה, עד צאתם כליל מהשאול. כאשר אורפאוס עלה ויצא מן המחילה החוצה, פנה לאחור כדי לראות את אאורידיקה, שהייתה עדיין בפנים. הוא ראה את דמותה מתקרבת ופשט את זרועותיו כדי לחבק אותה. בו ברגע נעלמה וכל ששמע היה לחישה 'היה שלום!'.
סופו של אורפאוס היה שנשים העובדות את דיוניסוס רצחו אותו.
על פי המסופר היה אורפאוס מייסד האורפיזם - כת דתית מסתורית שחבריה כונו "האורפים".

אורפאוס באופרה

סיפורו של אורפאוס שימש כבסיס לאופרות רבות, שהידועות שבהן הן "אורפאו ואֶוּרידיקה" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק, "אורפאו" מאת קלאודיו מונטוורדי, "אורפאוס" (1726) של טלמן, "אורפאוס בשאול" מאת ז'אק אופנבך ו"אֶוּרידיקה" מאת יאקופו פרי.

בקולנוע

הסרט הברזילאי אורפאו נגרו משנת 1959 המבוסס על מחזה של ויניסיוס דה מוראיס הוא עיבוד מודרני לסיפור אורפיאוס ואאורידיקה המתרחש בריו דה ז'ניירו בתקופת הקרנבל. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1960.
פריץ ריינר

ביוגרפיה

ריינר נולד למשפחה יהודית חילונית בפשט, חלקה האחד של בודפשט, הונגריה. אחרי הכנה ללימודי משפטים (בהמרצת אביו), התמסר ריינר ללימודי פסנתר, הוראת פסנתר וקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בשתי שנותיו האחרונות שם היה מורו לפסנתר בלה בארטוק הצעיר. אחרי הזמנות מוקדמות לעבודה בבתי אופרה בבודפשט ובדרזדן (שם עבד לצד ריכרד שטראוס, עבר בשנת 1922 לארצות הברית, לקבל עליו את משרת המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי. הוא נשאר שם עד 1931, לאחר שהתאזרח באמריקה בשנת 1928, ואז התחיל ללמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה. בין תלמידיו שם היו ליאונרד ברנשטיין ולוקס פוס. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של פיטסבורג משנת 1938 עד 1948, אבל התקופה שעשה כמנצח התזמורת הסימפונית של שיקגו היא שהקנתה לו מוניטין בינלאומיים, כתוצאה מן ההקלטות הרבות שעשה עם חברת RCA ויקטור, שהיו לציוני דרך. ריינר ניצח על הצגות חשובות במטרופוליטן אופרה, בין השאר על הפקה היסטורית של "סלומה" מאת ריכרד שטראוס בשנת 1949, עם הסופרן הבולגרית ליובה וליץ' בתפקיד הראשי, ובהצגת הבכורה של האופרה "The Rake's Progress", של איגור סטרווינסקי ב-1951. לפני מותו עסק בהכנת ההפקה החדשה לדמדומי האלים של ריכרד וגנר במטרופוליטן. 
ריינר נודע בעיקר כפרשן של שטראוס ובארטוק ונחשב לא פעם למודרניסט בטעמו המוזיקלי; הוא ובן-ארצו יוזף סיגטי שכנעו את סרגיי קוסביצקי להזמין את הקונצ'רטו לתזמורת אצל ברטוק. למעשה, היה לו רפרטואר רחב מאוד והיה ידוע בהערצתו למוזיקה של מוצרט מעל לכל. טכניקת הניצוח של ריינר הצטיינה בדייקנות ובחסכנות, בדומה לזו של ארתור ניקיש וארטורו טוסקניני. ניצוחו התאפיין בתנועות קטנות במיוחד - נאמר עליו, שהפעמה שהוא מציין בקצה שרביטו איננה חורגת משטחו של בול דואר - אם כי מנקודת ראותם של הנגנים, ניצוחו המאופק הכיל ביטוי רגשי עצום. התגובה שהפיק מתזמורות הייתה מדהימה בעושר, בברק, ובצלילות המרקם (איגור סטרווינסקי תיאר את תזמורת שיקגו בניצוחו של ריינר כ"תזמורת המדויקת והגמישה ביותר בעולם"); תוצאה זו הושגה במקרים רבים בטקטיקה, שגבלה בהתעללות אישית.
ריינר התחתן שלוש פעמים והוליד שתי בנות במסגרת הנישואים ובת שלישית מחוצה להם. בשנותיו האחרונות, מצבו הבריאותי של ריינר התדרדר לאחר שסבל מהתקף לב באוקטובר 1960. הוא מת בניו יורק בגיל 74.
איוואן דיביץ'

ביוגרפיה

איוואן דיביץ' נולד ב-13 במאי 1785 בשלזיה, למשפחת אצולה גרמנית. לאחר סיום הלימודים בבית הספר לקצינים בברלין עבר להתגורר ברוסיה, בעקבות אביו שהחל לשרת בצבא האימפריה הרוסית עוד בשנת 1792. בשנת 1801 התגייס דיביץ' לצבא הרוסי, ובשנת 1805 בלט באומץ ליבו בקרב אוסטרליץ.
דיביץ' השתתף במלחמת רוסיה-צרפת בשנת 1812, ולאחר נסיגת הצבא הצרפתי מרוסיה ותחילת הלחימה בגרמניה ניהל שיחות עם מפקדי הצבא הפרוסי בשטח, וכתוצאה מכך, הצבא הפרוסי עבר להילחם לצד הרוסים. הדבר סימל מהפך במאזן הכוחות באירופה ובקואליציה נגד נפוליאון. בשנת 1813 השתתף דיביץ' בקרב לייפציג ובקרבות נוספים.
לאחר המלחמה התקרב מאוד לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, והיה בין יועציו בנסיעות לאירופה. בשנת 1824 התמנה לראש המטה של הצבא. בשנת 1825 היה בין מלוויו של הצאר לטגנרוג, שם נפטר האחרון. בתחילת שלטונו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה היה בחבר השופטים בעקבות מרד הדקבריסטים. חלק גדול של הקושרים היו קצינים ביחידות שבפיקודו, והוא פעל אישית למעצרם.
בשנת 1827 נשלח דיביץ' לקווקז לבדיקת היחסים בין אלכסיי ירמולוב לבין איוואן פסקביץ', ועם חזרתו קיבל תואר רוזן.
בשנת 1828 לחם דיביץ' במלחמה העות'מאנית-רוסית (1828-1829). אף על פי שלא היה לו תפקיד מוגדר, ניצל את יחסיו עם הקיסר, כך שהמפקד העליון במקום לא היה יכול לנקוט באף מהלך צבאי ללא תיאום עמו, ובתחילת 1829 התמנה למפקד העליון של הכוחות הלוחמים.
בהיותו בנחיתות מספרית ברורה העדיף לא להיכנס לקרב מכריע, אולם אף על פי כן, הכוחות בפיקודו הצליחו לכבוש מספר מבצרים ולנצח בקרבות רבים. דיביץ' פיקד על מעבר הצבא דרך הבלקנים והפתיע את העות'מאנים כאשר כוחותיו הגיעו סמוך לאדריאנופול, אך שם נתקלו בהתנגדות עזה ונאלצו לסגת. כתוצאה ממהלך זה נחתם הסכם אדירנה שתאם את דרישותיה של האימפריה הרוסית. בשל הישגיו במערכה זו הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל, ולשמו התווספה תוספת "זבלקנסקי" (מעבר לבלקן).
האירועים באירופה בשנת 1830 גרמו לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לארגן צבא למערכה נגד המהפכנים, והוא שלח את דיביץ' לברלין לניהול שיחות. באופן מפתיע החל מרד בפולין, ודיביץ' התמנה לראש הכוחות שהוקצו לדיכוי המרד. למרות הבטחותיו, לא הצליח במטלה זו במהירות והלחימה נמשכה 7 חודשים.
בשלבים האחרונים של המערכה נפטר דיביץ' ב-29 במאי 1831 בקלשבו, כתוצאה ממחלת הכולרה, בעת היותו בין הכוחות הלוחמים.
קייסי קוט

ילדותו

קוט גדל בצ'רצ'ינג פולס שבאוהיו. הוא למד באוניברסיטת בוסטון לפני שהחליט ללמוד משחק, הוא עבר ללמוד משחק בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת קרנגי מלון, אותו סיים בשנת 2016. הוא אחיו של קרלי קוט והשחקן קורי קוט.

קריירה

בשנת 2012, הופיע קוט בהפקה מקומית באוהיו בהצגות Bloody Bloody Andrew Jackson ו"רומיאו ויוליה". בשנת 2014, הוא השתתף במחזה "Parade" בתיאטרון ניו הזלט בפיטסבורג, שם הוא מככב לצד כמה מחבריו מבית הספר למשחק. באוגוסט 2016 הוא שיחק את משה בקונצרט הבכורה של הפרויקט המוזיקלי של סטיבן שוורץ, בתיאטרון ביי סטריט בסאג' הרבור שבניו יורק.
ב-12 במרץ 2016, במהלך השנה האחרונה שלו בבית ספר למשחק, קוט לוהק בתור קווין קלר בסדרת הדרמה "ריברדייל", עיבוד טלוויזיה של היקום ארצ'י קומיקס. דמותו של קווין בולטת בזכות היותו הדמות ההומוסקסואלית הראשונה בהיסטוריה של ארצ'י קומיקס. קוט הצהיר בסרטון פייסבוק למעריצים במרץ 2017, כי נבחן במקור עבור התפקידים של ארצ'י אנדרוס וג'אגהד ג'ונס, לפני שקיבל את התפקיד של קווין. הדמות שגילם קוט הפכה לדמות ראשית בעונה השנייה.
בשנת 2017 הצטלם לקליפ של סברינה קרפנטר לשיר "Why".

חיים אישיים

קוט מתגורר בעיר ניו יורק.
פרדריק באייר

חייו

באייר נולד בעיר ניסטבד. אביו שהיה איש כמורה. באייר הצטרף לצבא הדני והשתתף כקצין במלחמת 1864 נגד פרוסיה ואוסטריה. לאחר שיחרורו מהצבא עבר עם משפחתו לקופנהגן והתפרנס מעבודה בתור מורה ומתרגם.
ב-1872 נבחר באייר לכהן כחבר בפרלמנט הדני, שם פעל בנושאים שונים כמו זכויות נשים וסחר חופשי. התחום העיקרי בו התמקד היה יחסי חוץ ובעיקר הטיף לשימוש בבוררות בינלאומית כדי לפתור סכסוכים בין מדינות. באייר תמך במספר ארגוני שלום בדנמרק וברחבי אירופה. הבולטים שבהם היו האגודה הדנית לשלום (בדנית: Dansk Fredsforening) אותה ייסד ב-1882, ולשכת השלום הבינלאומית בשווייץ (בצרפתית: Bureau international de la paix) שבה שימש כנשיא כבוד מ-1907.
בשנת 1908 זכה באייר בפרס נובל לשלום, ביחד עם קלאס פונטוס ארנולדסון. בשנים שלאחר קבלת הפרס ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הביע באייר אכזבה מארגוני השלום ודרכי התנהלותם, והפחית במידה רבה את פעילותו בתחום.
מגלה את אמריקה

תקציר העלילה

אקים ג'ופר (בגילומו של אדי מרפי) הוא נסיך עשיר ומפונק, יורש העצר של המדינה הבדויה זמונדה. כיאה למעמדו, ג'ופר לא עושה שום דבר לבד ולכל פעולה יש לו משרתים. הם מצחצחים לו את שיניו, רוחצים אותו, משכיבים אותו לישון ואפילו מאכילים אותו. לג'ופר קצת נמאס מהפינוק הזה והקש ששובר את גב הגמל הוא ההחלטה של הוריו כי בהתאם למסורת עליו להינשא בשידוך לאישה שהוכנה לכך מילדותה ומפגישים אותו עם אשתו לעתיד, שמתגלה כטיפשה שמצייתת ללא תנאי לכל פקודותיו המגוחכות ביותר. אקים מודיע שהוא לא רוצה אישה כזאת ומחליט לטוס לארצות הברית כדי להכיר שם אישה אמיתית, כזאת שלא חונכה לציית לכל פקודותיו ותעניק לו אהבה בזכות מי שהוא ולא בזכות ייחוסו המשפחתי. 
הוא לוקח איתו את עוזרו האישי וחברו הטוב סמי SEMMI (בגילומו של ארסניו הול) והשניים נוחתים בניו יורק. ג'ופר לא מכיר את המדינה וחושב שהמקום הטוב ביותר למצוא אישה הוא בקווינס (על פי התרגום שלו - מלכות). הם שוכרים דירה מוזנחת בשכונת ג'מייקה וג'ופר מתחיל לעבוד לראשונה בחייו במסעדת המזון המהיר של מקדואל.
אקים מתאהב בבתו של מקדואל שבתחילה מסרבת לצאת איתו לבלות ולומד לחיות את החיים הפשוטים. סמי לא כל כך אוהב את הרעיון ומזעיק את הוריו להגיע מיד לניו יורק ו"להציל" את בנם.
למרות שמקדואל מאושר מהעובדה שבתו תתחתן עם נסיך, היא לעומת זאת זועמת על השקר של אקים ובשלב הזה לא מוכנה לחזור איתו לזמונדה. משפחת ג'ופר חוזרת הביתה כשאקים שבור לב. המלך מבין לליבו של בנו ולמרות שזה נוגד את המסורת המשפחתי הוא מבטל את האיסור להתחתן עם נשים שלא מזמונדה. הזוג המאוהב משלים והשניים עוברים למדינה האפריקאית ומתחתנים.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות למדי וזכה לציון של 67% מתוך 36 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes. גם בקופות רשם הסרט הצלחה גדולה ודורג בארצות הברית במקום השלישי מבחינת הכנסות עם 128 מיליון דולר, כשהסרטים "מי הפליל את רוג'ר רביט" ו"איש הגשם" מקדימים אותו. גם ברחבי העולם אהבו את הסרט שהכניס לקופתו עוד $160,600,000 שהיוו 55.6 אחוזים מהכנסותיו.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, האחד בקטגוריית האיפור, למאפר ריק בייקר והשני בקטגוריית עיצוב התלבושות אך לא זכה בסופו של דבר.
נועה שמידע

נועה שמידע (נולדה ב-20 באוגוסט 1982) היא לוחמת ומאמנת טאקוונדו, מאמנת נבחרת ישראל בטקוואנדו, מאמנת נבחרת "אתנה" בטקוואנדו וחברת הנהלת "עצמה - המרכז לאגודות ספורט עצמאיות". עבדה גם כעורכת דין.

ביוגרפיה

שמידע, תושבת ירושלים, החלה להתאמן בטקוואנדו בגיל 7 במועדון "אחי יהודה" בראשות אבי כדורי. 
שמידע היא בעלת תואר ראשון במשפטים (LL.b) מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2008-2014 היא התמחתה ולאחר מכן עבדה כעורכת דין במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות'.
בתו של האקולוג אבי שמידע.

הישגים כלוחמת טאקוונדו

אלופת ישראל לנערות בין השנים 1995-1999, אלופת ישראל לבוגרות בין השנים 1999-2004.
בשנת 1998 זכתה שמידע במקום השני באליפות העולם לנוער, שנה מאוחר יותר זכתה במקום שני באליפות אירופה לנוער שנערכה בקפריסין. כן זכתה במקום החמישי באליפות העולם האולימפית שנערכה בקרואטיה בשנת 2000, במקום החמישי באליפות אירופה לבוגרות שנערכה בשנת 2003, ובמקום השלישי באליפות טורקיה הפתוחה ובאליפות ברצלונה הפתוחה (שתיהן ב-2003). 
שנת 2004 הייתה השנה האחרונה של שמידע כספורטאית מקצועית, עת זכתה במקום ה-4 בסלקציות האולימפיות באזרבייג'ן ובמקום החמישי באליפות אירופה לבוגרות.

הישגים כמאמנת

בשלב זה פנתה שמידע לקריירת אימון והובילה את נבחרת ישראל לאולימפיאדת בייג'ינג 2008 בה ייצגה את ישראל, תחת אימונה של שמידע, בת אל גטרר.
ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה

אטימולוגיה

שמה של העיירה מורכב משני החלקים המרכיבים אותה. מקור השם ז'ריקואקוארה הוא בטופי-גוארני. יורוקו (Yuruco) פירושו "בור" וקוארה ("cuara") פירושו צב. חיבור השניים, "יוּרוּקוּקוּאַרַה", במשמעות "בור הצבים", מתייחס לכך שצבי הים נהגו לחפור בורות  בחוף הים באזור זה, לשם הטלת ביציהם. לפי פירוש מקובל אחר, מקור השם נגזר מגבעה סמוכה, שנראית מהים כאליגטור (בטופי-גוארני: Jacarequara (זַ'קַארֵקוּאַרַה)). מקור השם ז'יז'וקה הוא ככל הנראה בצירוף Ji ("צפרדע") ו-Oca ("בית"), היוצר את המילים "בית הצפרדעים".

היסטוריה

האזור בו שוכנת כיום העיירה הייתה בעבר מקום מושבם של בני הטרממבה. מגלי ארצות פורטוגלים סיירו באזור בראשית המאה ה-17, ומיפו את קו החוף. ב-1613 הקים במקום ז'רונימו דה אלבקרקה מבצר, אך עקב התקפות של התושבים המקומיים ושל פריבטירים צרפתים הוא ננטש כבר ב-1614. במהלך הכיבוש ההולנדי של צפון-מזרח ברזיל, השתלטו ההולנדים על המבצר ב-1637, והקימו אותו מחדש. גם הם לא עמדו בהתקפות התושבים המקומיים, והם נטשו אותו ב-1644. לאחר שהפורטוגלים החזירו לעצמם את השליטה באזור, הם ניסו להקים מבצר חדש ב-1655, אך לא השלימו את בנייתו.
במשך מאות שנים נותר האזור הקשה לגישה מבודד, ורק ב-1923 הוקם במקום כפר דייגים קטן. ב-1952 הוקם מגדלור על גבעה המתנשאת לגובה של 120 מ' ממזרח לכפר. ב-1984 החל האזור לשנות את אופיו באופן דרמטי. הדיונות והלגונות הסובבות את הכפר, וכן חוף הים שלו, הוכרזו כאזור מוגן. באותה שנה, הגדיר הוושינגטון פוסט את חוף הים של ז'ריקואקוארה כאחד מעשרת חופי הים היפים בעולם. כתוצאה מכך, הפך כפר הדייגים הקטן למוקד תיירות למטיילים מרחבי העולם  וב-6 במרץ 1991 קיבלה מעמד של רשות מקומית עצמאית. ב-2002 הוכרז האזור המוגן כפארק לאומי.
חרף השינוי באופי היישוב, התשתיות בו התפתחו באיטיות. עד 1998 סופק החשמל לעיירה באמצעות גנרטורים, ורק באותה שנה התחברה לרשת החשמל הארצית. בנוסף, בעוד שבאזור ז'יז'וקה נסללו מספר כבישים, באזור ז'ריקואקוארה, המצוי כולו בשטח הגן הלאומי, דרכי עפר, והגישה אליה אפשרית רק ברכב שטח.

גאוגרפיה

תחום השיפוט של ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה משתרע על פני כ-200 קמ"ר. האזור המיושב של ז'יז'וקה מצוי בחלק הדרומי, בסמוך לכביש המדינתי CE-085, המחבר בין פורטלזה לקמוסים. באזור זה מצויים בית העירייה ומרבית מוסדות הציבור. צפונית לאזור המיושב מצויה לגונת ז'יז'וקה, הנשפכת לאוקיינוס האטלנטי שמצפון. האזור הצפוני, הכולל דיונות רבות, הוא תחום הגן הלאומי, המשתרע על פני 88.5 קמ"ר. בשטח הגן הלאומי מצוי גם האזור המיושב השני, ז'ריקואקוארה, ובו מרוכזים גם מרבית בתי המלון ושירותי התיירות. אזור מיושב זה נמצא בצדו המערבי של חצי אי קטן.
ברודוויי 2

היסטוריה

בין השנים 1881-1884 נבנה על המגרש בניין ה-New York Produce Exchange לפי תכנונו של האדריכל ג'ורג' בראון פוסט. התכנון אופיין על ידי חזיתות בעלות קישוטיות רבה, שחופו בלבני טרקוטה, וגג זכוכית, שהכניס אור טבעי רב עד לקומות התחתונות של הבניין.
ניתן לראות את בניין ה-New York Produce Exchange בסרט האילם משנת 1928, ספידי, עם השחקן הרולד לויד.
בניין ה-New York Produce Exchange נהרס בשנת 1957 לטובת הקמתו של בניין המשרדים הנמצא על המגרש כיום.
10 סיפורים

10 סיפורים (באנגלית: 10 Stories) הוא אוסף של סיפורים קצרים שכתב ארנסט המינגוויי. אוסף זה לא יצא לאור בצורה כזו על ידי המינגוויי, והוא מבוסס על בחירה חדשה של עורכי הספרים של המינגוויי בעברית.
מעטיפת הספר אפשר ללמוד כי הסיפורים הכלולים בכרך זה לקוחים מהקובץ ארבעים ותשעה הראשונים, שיצא לאור בשנת 1938. במבוא של המינגוויי לקובץ הנזכר הוא כתב: "הספר הזה כולל סיפורים מסוגים שונים. אני מקווה שתמצאו כמה שאתם אוהבים. לאחר שקראתי אותם שוב, החביבים עלי ביותר הם: חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר; בארץ אחרת; גבעות כמו פילים לבנים; אבוד לך; שלגי הקילימנג'רו; מקום נקי, מואר היטב; וסיפור בשם אור העולם, שמעולם לא היה חביב על אף אחד אחר. יש גם כמה אחרים. משום שאילו לא אהבת אותם, לא היית מפרסם אותם". שבעה מתוך עשרת הסיפורים כאן הם אלה שמונה המינגוויי ונוספו להם גם הרוצחים, חתול בגשם וקנרית לאחת.
רוב הסיפורים שפורסמו בקובץ הזה מופיעים לראשונה בעברית והם חלק ממפעל התרגום החדש של כתבי המינגוויי, בעריכת רחל פן. כמו שאר ספריו של המינגוויי, גם אוסף הסיפורים כאן מושפע מהרפתקאותיו של הסופר ומהאירועים שחווה בחייו.
מנזר הפטריארכיה של פץ'

היסטוריה

לא ברור מתי בדיוק הוקם המנזר. אחת הדעות היא כי הארכיבישוף סבאה (1175 - 14 בינואר 1235) היה בחיים כאשר האתר הפך למטוה (קרקע בבעלות ומנוהלת על ידי מנזר) של מנזר ז'יצ'ה, שבאותה תקופה היה מקום המושב של הארכיבישופות הסרבית. הארכיבישוף ארסניי הראשון בנה את כנסיית השליחים הקדושים, כיוון שרצה שמקום מושבה של הכנסייה הסרבית יהיה באזור בטוח וקרוב למרכז המדינה, וב-1250 לערך הוא הורה לקשט אותה. הארכיבישוף ניקודים הראשון בנה את כנסיית דמטריוס הקדוש ב-1320 מצפון לכנסיית השליחים, ומספר שנים לאחר מכן בנה יורשו, הארכיבישוף דנילו השני, את כנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה מדרום לכנסיית השליחים, ודרומית לאחרונה הוא הקים את כנסיית ניקולאס הקדוש. בתקופתו של הארכיבישוף יואנקיי השני, בערך ב-1345, הוספו הפרסקאות לכנסיית דמטריוס שקודם לכן לא הייתה מקושטת. במהלך המאה ה-14 בוצעו שינויים קטנים בכנסיית השליחים, כך שחלקים מסוימים קושטו בתקופה מאוחרת יותר. בין המאה ה-13 למאה ה-15, וכן במאה ה-17, נקברו הפטריארכים והארכיבישוף הסרבים מפץ' בכנסיות אלה.
עבודות השיקום של המתחם החלו ביוני 2006 ונמשכו עד נובמבר של אותה שנה. המטרה העיקרית הייתה להגן על המתחם מפני פגעי מזג האוויר, וכן לתקן את הקירות הפנימיים והחיצוניים. בחזית הצפונית של כנסיית דמטריוס הקדוש נחשפו שני פרסקאות של מלכה ושל אציל סרביים, שקודם לכן היו מוסתרים. ב-13 ביולי 2006 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית כחלק מהרחבת ההכרזה של מנזר דצ'אני, ויחד עם שני אתרים נוספים שנוספו להכרזה, הוכר כאתר בסיכון בשל המחלוקות והמאבקים בקוסובו.

המתחם

שלוש מהכנסיות - כנסיית השליחים הקדושים, כנסיית דמטריוס הקדוש וכנסיית הבתולה הקדושה הודגטריה - נבנו בסמוך זו לזו והן מחוברות בנרתקס משותף, המעניק להן מראה של מבנה בודד הנושא שלוש כיפות. בכל אחת משלוש הכנסיות פרסקאות עשירים. קפלת ניקולאס הקדוש שוכנת במרחק מה מיתר שלוש הכנסיות. בעבר היו הכנסיות חלק ממתחם נזירי גדול, שהוקף בחומה ובה חמישה מגדלים. החומה ובה מגדל הנישא מעל השער נותרה במקומה, אך מבני המתחם החילוניים לא שרדו. בסביבת המתחם קמו כנסיות קטנות ומקומות פרישה רבים, ומקור שם העיר והמתחם "פץ'", במילה הסלאבית העתיקה שמשמעותה מערה. שטחו של השטח המוכרז הוא 15.3 דונם והוא חופף לשטח המתחם המוקף בחומה. סביבו שטח חיץ גדול בהרבה המשתרע על פני קילומטר רבוע.
הכנסייה המרכזית, כנסיית השליחים הקדושים, הוקמה בעשור השלישי של המאה ה-13, לפי עקרונות התכנון של אסכולת ראס. היא נבנתה מאבן, ויש בה ספינה בודדת וכיפה. כנסיית דמטריוס הקדוש הוקמה בתחילת המאה ה-14 מצפון ובצמוד לקודמתה. היא הוקמה מאבן ומלבנים, גם בכנסייה זו ספינה בודדת וכיפה אך היא קטנה משכנתה. ב-1328 הוקמה כנסיית הבתולה הקדושה מצידה הדרומי של כנסיית השליחים ובאותה עת הוקם גם הנרתקס המחבר בין השלוש. חללו המרכזי של הנרתקס מקורה בקמרון חבית, ומשני צדדיו של חלל זה שני מעברים. בעבר הייתה קבועה ארקאדה בצידו המערבי, אך פתחיה נחסמו במשך השנים.
משה קורדובירו

תולדות חייו

נולד בשנת רפ"ב (1522) לרבי יעקב. מקום לידתו אינו ידוע, אך שם משפחתו מעיד על כך שמוצא משפחתו מהעיר קורדובה בספרד. הוא גדל וגר בצפת, למד תלמוד והלכה אצל רבי יוסף קארו והוסמך לדיינות על ידי רבי יעקב בירב. התחתן עם אחותו של רבי שלמה אלקבץ ובגיל עשרים החל בלימוד קבלה אצל גיסו. לאחר מספר שנים החל לשמש כראש ישיבה בצפת. בין תלמידיו נמנו רבי חיים ויטאל, לימים עורך כתבי האר"י, ורבי אליהו די וידאש, מחבר הספר "ראשית חכמה". 
עם הגעתו של האר"י לצפת הפך הרמ"ק לרבו במשך תקופה קצרה עד לפטירתו של הרמ"ק בכ"ג תמוז ה'ש"ל (1570). עם פטירתו, נחשב האר"י ליורשו הרוחני וממשיך דרכו, אם כי שיטתם בקבלה אינה דומה: הרמח"ל יצר הבחנה בין השיטות והסביר כי קבלת הרמ"ק מהווה לימוד "עולם התוהו" וקבלת האר"י ב"עולם התיקון". קבלת הרמ"ק אמנם נדחקה אך לא נדחתה לגמרי וקיימות שיטות המשלבות בין שיטתו לקבלת האר"י.
הספר שפע טל, של  ר' שבתאי הלוי הורויץ, הוא אחד ממיישמי גישה זאת. הלימוד בספריו של רמ"ק לא פסק גם היום, ויש המחשיבים אותו לימוד מקדים לקבלת האר"י, או מעין הרחבה וביאור.
הספר שאיתו מזוהה הרמ"ק הוא פרדס רימונים, המבאר את שיטתו בקבלה. בספרו זה מביא הרמ"ק גם תמצות משיטות הקבלה של הראשונים, דן בהן ומכריע ביניהן. כמו כן חיבר הרמ"ק פירוש לספר הזוהר ולספר יצירה בשם "אור יקר" וספר מוסר בשם "תומר דבורה" המיוסד על י"ג מידות ההנהגה.
בסידור היעב"ץ מיחס את המנהג הנפוץ היום לומר פרקי קבלת שבת תהילים צ"ה - צ"ט לרמ"ק.

חוקריו הבולטים

אחד מחשובי חוקריו הוא יוסף בן שלמה, שפרסם ספר בשם "תורת האלוהות של ר' משה קורדובירו". ספר חשוב נוסף על הרמ"ק ותורתו הוא ספרה של ברכה זק, "בשערי הקבלה של רבי משה קורדובירו". ברכה זק פירסמה חיבורים וקטעים מחיבורים של הרמ"ק שהיו בכתב יד. החשוב שבהם הוא הנוסח המלא של הספר "אילימה". יוסף בן שלמה נטה לפרש את הרמ"ק כשיטה פילוסופית. עם פרסום כתביו הגנוזים, נפתחה הדרך להבנה מעמיקה יותר של קבלת הרמ"ק כניסוח שיטתי אך גם כפרשנות חיה ויצירתית של ספרות הזהר. את מגמה זו המשיך גם זהר רביב, בספרו על הרמ"ק Decoding the Dogma within the Enigma, וממשיך אותה גם יועד קדרי אשר כתב על המלאכים בהגותו של רמ"ק.