google/wiki40b huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית–קניה

היסטוריה

לאחר קבלת עצמאותה של קניה ב-12 בדצמבר 1963, הכריזה ארצות הברית על הכרתה באומה הטרייה באופן מידי וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים. השגרירות האמריקאית בניירובי נחנכה ב-12 בדצמבר 1963 - יום העצמאות הקנייתי - כאשר לורנס ואס עמד בראשה במעמד ממונה ארעי על היחסים עד למועד מינויו כשגריר. קניה בחרה לצעוד בנתיב פוליטי קפיטליסטי, התאימה עצמה אל העולם המערבי ונהפכה אותה לבעלת-ברית מרכזית של אמריקה באזור מזרח אפריקה בימי המלחמה הקרה.
בראשית אוגוסט 1998, מחבלים חברי ארגון הטרור "אל-קאעידה" התקיפו את השגרירות האמריקאית בניירובי, ורצחו יותר מ-200 נפשות נוסף על אלפי פצועים. מאז פיגוע זה, ממשלת ארצות הברית ומקבילתה הקנייתית הגבירו את שיתוף הפעולה ביניהן במטרה לטפל בסוגיות אי-הביטחון בקניה, וכן בתחום מיגור הטרור. משפחותיהם של קרבנות וניצולי הפיגוע חתמו, לחוד, על עצומה הקוראת לממשלת קניה לעתור לממשלת ארצות הברית בבקשה שתפצה אותם. עיתונאי קנייתי המתגורר בארצות הברית ניצל הזדמנויות אחדות על-מנת לגעור ולבקר את הממשל האמריקאי על שוויון הנפש שלו בנושא. במאמר שכותרתו "עֹל הדמים הגדול של האח הגדול", שפורסם בעיתון הקנייתי "דיילי ניישן" ("Daily Nation"), אחד משני העיתונים בעלי התפוצה הרחבה ביותר בקניה, תהה כותב המאמר בן מוטואה ג'ונתן מאוריטי (Ben Mutua Jonathan Muriithi), מדוע "ממשל אובמה ואחרים לפניו העלימו עין בשעה שהיה ברור כי קניה סבלה מנזק ביטחוני".
למעלה מ-9,000 אזרחים אמריקאים רשומים בשגרירות ארצות הברית בניירובי כתושבי קניה. בשנת 2006 נרשם שיא בן כ-86,528 אמריקאים בקניה, עלייה של 17.6% לעומת אשתקד, 2005. כשני שלישים מהאוכלוסייה האמריקנית בקניה הם מיסיונרים ומשפחותיהם. ההשקעה העסקית האמריקאית בקניה מוערכת בלמעלה מ-285 מיליון דולר אמריקאי, בעיקר במישורי המסחר, הייצור הקל ובתעשיית התיירות.

ארצות הברית מספקת ציוד והכשרה לכוחות הביטחון של קניה; הן לאלו המזוינים הצבאיים והן לאלו האזרחיים. ארצות הברית קוראת לפעולה יעילה של ממשלת קניה נגד שחיתות שלטונית ואי-הביטחון במדינה ורואה בכך כשני המכשולים הגדולים ביותר של הקנייתים בדרך להשגת צמיחה כלכלית מתמשכת ומהירה.
יחסי הונג קונג–פקיסטן

הגירה

במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, פקיסטנים רבים היגרו להונג קונג, רבים מהם עבדו בתחום השייט והספנות. לפני 1947, בעוד שפקיסטן הייתה חלק מהודו הבריטית, היגרו הפקיסטנים להונג קונג הבריטית תחת הזהות של ההודים הבריטים. כיום, צאצאי הפקיסטנים מהווים 0.2% מכלל אוכלוסיית הונג קונג, אשר דתם העיקרית היא האסלאם. קהילות פקיסטניות (למשל, האיגוד הפקיסטני של הונג קונג) נוסדו על משל לשפר את היחסים החברותיים בין המדינות והעמים.

יחסים כלכליים

בשנת 2014, הונג קונג ייצאה לפקיסטן סחורה בשווי 161 מיליון דולר אמריקאי (1,232 מיליון דולר הונג קונגי) בעוד שפקיסטן ייצאה להונג קונג סחורה בשווי 374 מיליון דולר אמריקאי (2,917 מיליון דולר הונג קונגי). הונג קונג מייצאת לפקיסטן בעיקר טלפונים (24%) וציוד שידור (5.2%). לעומתה, פקיסטן מייצאת בעיקר חוטי כותנה טהורים (36%) ועור בקר וסוסים (20%).

יחסים אסטרטגיים

פקיסטן הייתה מהמדינות הראשונות שכוננו יחסים דיפלומטים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין. היחסים בין סין לפקיסטן נחשבים ליחסים דיפלומטיים חשובים וקרובים ביותר. עקב הקשרים ההדוקים בין הונג קונג לסין מאז 1997, יחסי הונג קונג-פקיסטן נעשים חזקים עם השנים. ממשלת הונג קונג התחייבה להרחיב את היקף תוכנית המלגות ותקצה 200 דולר לתמיכה במגזר השירותים המקצועיים בפקיסטן.
להונג קונג יש נוכחות בפיתוח התוכניות האסטרטגיות בכלכלת פקיסטן. ראש ממשלת פקיסטן, מוחמד נוואז שריף, ביקר בהונג קונג ב-16 במאי 2017, שם נפגש עם ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, ליונג צ'ון יינג.
הדיוויזיה ה-32 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1936 בקזלם, והועמדה תחת פיקוד ניקולאוס פון פאלקנהורסט. במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה ה-16, והשתתפה במצור על לנינגרד. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בגזרה הצפונית, כחלק מהארמיות ה-16 וה-18 לסירוגין. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית, שם לחמה כחלק מהארמייה השנייה בקרבות שהתחוללו שם עד סוף המלחמה.
נהדה

תקופת הנהדה (בערבית: نهضة - נהצ'ה, התעוררות), שמילאה תפקיד מרכזי בעיצוב השקפות עולם ותפיסות ערביות, החלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 ונמשכה עד מלחמת העולם הראשונה. עיצוב זה כלל מפגש בין התרבות והערכים הערביים לאלה של העולם המודרני, חשיפה אשר הניבה הערכה עצומה להישגים הטכנולוגיים והתרבותיים המערביים במקביל להבנה בצורך החיוני לשמר את התרבות הערבית.
שני ההיבטים העיקריים בתקופת הנהצ'ה היו ההיבט התרבותי - במהלכו התרחשה פעילות לינגויסטית-שפתית, ספרותית ועיתונאית, אשר החל במחצית הראשונה של המאה ה-19 ונמשך עד ראשית המאה ה-20; וההיבט הפוליטי, שהתמקד בזהות פוליטית ובלאומיות והחל במחצית השנייה של המאה ה-19 בתגובה לקולוניאליזם ישיר ועקיף.
במחצית השנייה של המאה ה-19, כתוצאה מאינטראקציות פנימיות וחיצוניות, התפתח מעמד ביניים בורגני בביירות שכלל אינטלקטואלים וסוחרים. רוב האינטלקטואלים עמלו בהתמדה על פיתוח השפה והציוויליזציה הערבית. בנוסף, ברמה הלאומית והפוליטית הם עודדו זהות סורית מקומית וכן זהות ערבית. התפתחויות אלה הושפעו ממספר גורמים, כולל השפעת החינוך, החברה והפוליטיקה המערבית על האזור; פעילויות המיסיון הנוצרי ומלחמת האזרחים בלבנון וסוריה בשנת 1860, אשר בעקבותיה הובהר לצדדים הלוחמים הצורך העז בפתרון לא-קנאי שיאפשר לקבוצות השונות באזור לחיות יחד בשלום ובשיתוף פעולה. השפעה נוספת הייתה חוקי הרפורמציה העות'מאנים, הידועים כ"אל תנט'ימאת", שהיו מרכזיים בפוליטיקה העות'מאנית החל משנת 1856. ח'ליל אל-ח'ורי היה עיתונאי, משורר ומבקר שתרם רבות לפוליטיקה המקומית ולהתפתחות התרבותית. זאת ועוד, אל-ח'ורי נחשב לאחת מדמויות המפתח של הרנסאנס הערבי במחצית השנייה של המאה ה-19. אל ח'ורי נולד בשועיפת, התחנך אצל נסיף אל יאזיג'י (1871-1800), למד טורקית וצרפתית וגדל בביירות, שבשנים אלה החלה להתפתח ונהייתה למרכז בלאד אל שאם. בתקופה זו היה אל ח'ורי מודע לצורך להקים עיתון ערבי עצמאי שישרת צרכים חינוכיים ומסחריים כאחד.
ארט בוכוואלד

תולדות חייו

ארט בוכוואלד נולד ב-20 באוקטובר 1925 למשפחת מהגרים יהודית ממוצא אוסטרו-הונגרי. אביו, יוסף בוכוואלד, עסק בייצור וילונות. אמו, הלן קליינברגר, אושפזה ב-35 השנים האחרונות לחייה בבית חולים לחולי נפש. לבוכוואלד היו שלוש אחיות בוגרות ממנו - אליס, אדית, ודוריס. בתקופת השפל הגדול, לאחר שהעסק המשפחתי התמוטט, שם אותו אביו בבית יתומים יהודי בניו יורק. עד היותו בן 5 נדד בוכוואלד בין מספר משפחות אומנה ובתי יתומים, לבסוף שב לחיות עם אביו ואחיותיו בשכונת קווינס. בגיל 17 הפסיק את לימודי התיכון ועזב את הבית.
במלחמת העולם השנייה ביקש להתגייס לחיל הנחתים האמריקני, ולאחר שסורב בגלל גילו הצעיר, זייף חתימת הורה וגויס. מחודש אוקטובר 1942 ועד אוקטובר 1945 שירת בחיל הנחתים, שנתיים מתוכן בזירת האוקיינוס השקט, והשתחרר בדרגת סמל.

עיתונות

לאחר שובו לארצות הברית החל ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס במלגת חייל משוחרר, זאת אף על פי שלא החזיק בתעודת סיום לימודי תיכון. בעת לימודיו היה העורך הראשי של ירחון הקמפוס Wampus, ובעל טור קבוע בעיתון היומי של הקמפוס The Daily Trojan. אף לאחר שהתגלה שלא סיים את לימודי התיכון התירה לו האוניברסיטה להמשיך את לימודיו, אך ללא זכאות לתואר. עשרות שנים אחר כך, בשנת 1993 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה שבה למד.
בשנת 1948 עזב את האוניברסיטה ונסע לפריז, שם קיבל משרה ככתב שבועון הבידור "וראייטי". בחודש ינואר 1949, לאחר שהביא אחד מן הטורים שכתב, שכותרתו "פריז לאחר החשיכה", למערכת המהדורה האירופית של העיתון "ניו יורק הראלד טריביון", התקבל לעבודה במערכת העיתון. הטור זכה להצלחה בעיתון, ובשנת 1951 החל בוכוואלד מפרסם טור קבוע חדש תחת הכותרת "בעיקר על אנשים" (באנגלית: Mostly About People). שני הטורים אוחדו בסופו של דבר תחת הכותרת "הצד הקליל של אירופה" (באנגלית: Europe's Lighter Side). עד מהרה רכש הטור אוהדים משני עברי האוקיינוס. בעודו בפריז היה בוכוואלד העיתונאי היחיד שזכה לראיון עומק עם אלוויס פרסלי, בעת שפרסלי שהה בחופשה בפריז משירותו הצבאי בגרמניה. במרץ 1958 ערך מסע מפריס למוסקבה במכונית יוקרתית ותיאר את חוויותיו בעיתונו.
בשנת 1962 שב בוכוואלד לארצות הברית והפך בעל טור בסינדיקציה, שבשיאו התפרסם ביותר מ-550 עיתונים. הוא פרסם למעלה מ-30 ספרים (אחד מהם, מתנה מה"חברה", תורגם לעברית). הוא אף תרם מכתבותיו לעיתוני הומור.

מחלתו ומותו

בשנת 2000, בהיותו בן 74, סבל בוכוואלד משבץ מוחי ואושפז למשך יותר מחודשיים. בשנת 2006 דווח כי הוא עבר ניתוח לכריתת רגל בעת שהיה מאושפז בהוספיס. בעת ראיון רדיו שהעניק ב-24 בפברואר 2006 סיפר כי החליט להפסיק טיפולי דיאליזה אותם קיבל בעקבות סיבוכי מחלת סוכרת. בראיון אחר שהעניק לכתב CNN בחודש מרץ 2006 סיפר על צוואתו בחיים בה ציווה כי לא תתבצע בו החייאה אם ישקע בתרדמת. במועד ראיון זה בוכוואלד עדיין כתב מדי פעם טור עיתונאי.
ארט בוכוואלד נפטר ב-17 בינואר 2007 מאי-ספיקת כליות. למחרת פרסם הניו יורק טיימס באתר האינטרנט של העיתון כתבת אבל מצולמת בה הופיע בוכוואלד עצמו, כשהוא אומר: "שלום. אני ארט בוכוואלד, כרגע מתתי."
אורית נוקד

ביוגרפיה

נולדה בירושלים. אמהּ היא הזמרת הדסה סיגלוב. נוקד היא בת דודתו של סגן השר לשעבר דני אילון.
עם נישואיה עברה לקיבוץ שפיים שבשרון, בו היא מתגוררת עד היום.
אורית נוקד היא עורכת דין במקצועה. בשנים 1986–2002 שימשה כיועצת המשפטית של התנועה הקיבוצית המאוחדת, והחל בשנת 1996 שימשה במקביל גם כמנהלת המחלקה המשפטית.
פעילותה הציבורית כוללת חברות בדירקטוריון קרן קיימת לישראל, מועצת מינהל מקרקעי ישראל, מזכירות המרכז החקלאי, מינהלת "ניר שיתופי", הנהלת המוסד לבוררות וגישור של התנועה הקיבוצית והמועצה הלאומית לאיכות הסביבה. ב-2014 מונתה ליו"ר המשביר המרכזי. כמו כן שימשה כדירקטורית בלתי תלויה בחברת הקנאביס קנביט.
נשואה ואם לשלושה ילדים.

עשייה פוליטית

בשנת 1999 התמודדה מטעם מגזר הקיבוצים בבחירות הפנימיות של מפלגת העבודה. היא הושבעה לכנסת ה-15 באוגוסט 2002, בעקבות התפטרותו של שלמה בן עמי. כעבור מספר חודשים נבחרה לכהן בכנסת ה-16, וכיהנה כיושבת ראש השדולה להגנת הצרכן, בה הייתה החברה היחידה, וכיושבת ראש השדולה למען הנגב והגליל.
עם כניסתה של מפלגת העבודה לממשלה ה-30, בינואר 2005, נבחרה נוקד לכהן כסגנית שר במשרד המשנה לראש הממשלה, תחת שמעון פרס, ופרשה יחד עם שאר חברי סיעתה מן הממשלה ב-23 בנובמבר 2005.
בכנסת ה-17 הייתה נוקד חברה בוועדת הכספים, בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדה לקידום מעמד האישה. כמו כן, הייתה חברת הוועדה למינוי שופטים.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-13 ברשימת העבודה לכנסת ונבחרה לכנסת. עם כינונה של הממשלה ה-32 מונתה נוקד לסגנית שר התעשייה, המסחר והתעסוקה.
ב-17 בינואר 2011 פרשה ממפלגת העבודה יחד עם ארבעה חברי כנסת נוספים בראשותו של שר הביטחון, אהוד ברק, והקימה אתם את סיעת העצמאות. ב-19 בינואר 2011 מונתה לתפקיד שרת החקלאות.
בדצמבר 2012, עת הגיע המועד האחרון להגשת רשימות המועמדים של המפלגות השונות לקראת הבחירות לכנסת ה-19, הודיעו חברי "העצמאות" ונוקד ביניהם, שלא יתמודדו על מקום בכנסת הבאה.
ממנון חוסיין

ביוגרפיה

חוסיין נולד באגרה בדצמבר 1940 למשפחה של סוחרי נעליים. בשנת 1949, כשנתיים לאחר חלוקת הודו והקמתה של פקיסטן, משפחתו של חוסיין היגרה לקראצ'י. חוסיין למד בקראצ'י ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 קיבל תואר ראשון ושני במנהל עסקים. חוסיין ייסד חברה לטקסטיל ובשנת 1970 הצטרף לליגה המוסלמית. בשנים 1997–1999 כיהן חוסיין כנשיא לשכת המסחר והתעשייה של קראצ'י. בשנת 1999 מונה על ידי הנשיא מוחמד רפיק תאראר לכהן כמושל המחוז סינד. הוא כיהן בתפקידו כמספר חודשים בלבד.
ביולי 2013 חוסיין התמודד מטעם הליגה המוסלמית לתפקיד נשיא המדינה, וזכה בחירות לאחר שזכה בכ-432 קולות בפרלמנט. הוא הושבע לתפקידו ב-9 בספטמבר. בדומה לנשיאים שקדמו לו, חוסיין אינו דומיננטי בפוליטיקה הארצית, אך שותף למלחמה במחלת הפוליו. חוסיין כיהן בתפקידו עד ה-8 בספטמבר 2018, אז החליף אותו בתפקיד עאריף עלוי, שזכה בבחירות לנשיאות פקיסטן.
אלברט ברוקס

קורות חיים

נולד בשם אלברט לורנס איינשטיין (Albert Lawrence Einstein) בבברלי הילס, לשחקנית והזמרת היהודייה ת'למה לידס והקומיקאי היהודי הארי איינשטיין. אחיו הם קליף, הקומיקאי זוכה שני פרסי האמי בוב איינשטיין והתסריטאי צ'ארלס איינשטיין שנפטר ב-2007.
גדל בסביבתם של אנשי בידור בדרום קליפורניה ולמד ב"תיכון בברלי הילס".
למד ב"אוניברסיטת קרנגי מלון" שבפיטסבורג במשך כשנה ונשר במטרה להתעמק יותר בקריירה כקומיקאי.
שינה שם משפחתו והתחיל את דרכו בהופעות סטנד-אפ שפירסמו אותו והעניקו לו הזמנות לתוכניות טוק שואו רבות בשנות ה-60.
הוציא שני אלבומי הופעה קומיים מוצלחים, שאחד מהם אף היה מועמד לפרס גראמי.
לאחר ההצלחה כקומיקאי פנה ברוקס לתחום המשחק, לא לפני שביים ב-1975 חמישה סרטים קטנים.
ב-1976 הופיע לראשונה בסרט מסחרי, "נהג מונית" של מרטין סקורסזה בתפקיד טום.
לאחר מכן ביים ברוקס שלוש קומדיות: "חיים אמיתיים", "רומנטיקה רומנטית" ו"אבודים באמריקה" והופיע בהם בתפקיד הראשי.
השתתף בתור הנהג בפרק הראשון בגרסה הקולנועית לסדרה "אזור הדמדומים".
ב-1987 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה הקומית של ג'יימס ברוקס "משדרים חדשות" בתור כתב הטלוויזיה ארון אלטמן.
ב-1991 ביים וכתב את הסרט "נחיה ונאהב" (Defending Your Life) ושיחק בתפקיד הראשי לצידה של מריל סטריפ אותה ליהק, וב-1996 ביים את הדרמה הקומית "אמא" וגילם את סופר ספרי המדע בדיוני המצליח ג'ון הנדרסון.
ב-1998 שיחק בקומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "רומן לא חוקי" בתור איש העסקים ריצ'רד ריפלי ודיבב את הנמר ג'ייקוב בקומדייה "ד"ר דוליטל".
ב-1999 ליהק את שרון סטון, ג'ף ברידג'ס ואנדי מקדואל לדרמה בבימויו "המוזה" שם שיחק ברוקס את התסריטאי המצליח סטיבן פיליפס.
ב-2003 התפרסם ברחבי העולם כשדיבב את מארלין אביו של הדג נמו בסרט האנימציה שובר הקופות "מוצאים את נמו", שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "מתחתנים עם ההורים" בתור ג'רי פייזר מומחה ברפואת רגליים ואביה של מליסה.
ב-2007 דיבב את איש העסקים הרשע האנק סקורפיו בסרט האנימציה המצליח "משפחת סימפסון" המבוסס על הסדרה המפורסמת משנות ה-90 בה דיבב גם כן מגוון של דמויות.
ב-2008 הופיע בשישה פרקים בסדרה "העשב של השכן".

חייו האישיים

ברוקס נשוי לאמנית קימברלי שליין לזוג שני ילדים.
הבניית מציאות

הבניית המציאות היא מושג שבו נעשה שימוש במספר דיסציפלינות בתחומי הפילוסופיה, התקשורת, הסוציולוגיה ופסיכולוגיה, המפרשות את המושג בדרכים מגוונות.
הבניית המציאות לרוב נתפסת ברוב התאוריות כמניפולטיבית וסמויה מן העין, היוצרת מצג שווא של חופש מלא בעוד שחופש הבחירה של האדם, גם בחברות המערביות הליברליות ביותר, נתפס כחופש חלקי בלבד. לכאורה, לנו כצרכנים של מוצרים, ידע ודעות יש בחירה בין כל המוצרים שנמצאים על המדף, אך כוחות גדולים יותר הם אלו שקובעים מה יעמוד על המדף לבחירה. 
הבניית המציאות קיימת תחת מעטים שונים בכל החברות. לעיתים ההבניה היא מניפולטיבית וברורה ככזאת שבאה לשרת אינטרסים של קבוצת מיעוט שכל עניינה הוא שליטה בקבוצות האחרות באותה חברה, לעיתים ההבניה סמויה מן העין ונראית "כדרך הטבעית" לקדם חברות לעבר עתיד טוב יותר. 
"הבניית מציאות" איננה מושג חד משמעי, עת תאוריות שונות נקשרות אל הנושא, כשכל אחת נקשרת מנקודה מעט שונה מהאחרת. התאוריות מתייחסות למושג ודנות בקשר שבין המציאות לבין אמת אובייקטיבית. 
בין הגישות המרכזיות שקשורות לנושא ועל ידי פירוט עיקרן יובהר הקשרן למושג, וכך תיראה תמונה בהירה יותר לשאלה מהי "הבניית מציאות".

הבניית המציאות בהקשר לאסכולת הקונסטרוקטיביזם החברתי

הבניית המציאות מבוססת על "קונסטרוקטיביזם חברתי" - הבניה חברתית שהיא אסכולה בפילוסופיה ובמדעי החברה, בייחוד הסוציולוגיה של הידע, שרואה בתהליך הפקת הידע האנושי תהליך של יצירת או הבניית מציאות חדשה ולא שיקוף או גילוי של מציאות קיימת. ישנה הטלת ספק בקיומה של מציאות אובייקטיבית המתקיימת בנפרד מהמציאות האנושית. ההקשר של המושג לאסכולה הוא בכך שמעצם ההגדרה "הבניית מציאות" עולה הטענה כי המציאות מובנת על ידי גורם כלשהו היא איננה אובייקטיבית.

הבניית המציאות בהקשר לכתביהם של ג'ורג' גרבנר

ג'ורג' גרבנר תאורטיקן מתחום התקשורת ששימש כדיקן בית הספר לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה. פיתח את תיאורית הבניית המציאות וטבע את המושג "עולם מיד שנייה" (Second Hand World), עולם מתווך אותו אנחנו מכירים דרך סוכן. גרבנר מסביר כי מרבית הידע שיש לאדם על טיבו של העולם לא בא בעקבות התנסות ישירה אלא באמצעות מתווכים.

הבניה חברתית של המציאות ע"פ כתביהם של פיטר ברגר ותומאס לקמן

גישת ההבניה החברתית היא גישה בסוציולוגיה המנסה לערער על הטבעיות והמהות המיוחסות לעצמים מסוימים ולהראות כי אלו הם תוצר של הבניה חברתית. ההשפעה העיקרית על גישה זאת מקורה בספר שכתבו ברגר ולקמן ושמו: "The Social Construction of Reality". 
שני הכותבים טוענים שבני אנוש יוצרים ותומכים בתופעות חברתיות על ידי מנהגים חברתיים. הם מאתרים שלושה תהליכים עיקריים: החצנה, מעבר לאובייקט, והפנמה. 
בהחצנה, אנשים יכולים להחצין רעיון כלשהו על ידי שהם מספרים סיפור או כותבים ספר. אנשים אחרים יכולים לספר את הסיפור ששמעו לאנשים אחרים, אנשים יכולים לקרוא את הספר שקנו או שאלו. כך הרעיון ההתחלתי הופך ל"אובייקט" במודע המדובר על ידי אנשים. בהפנמה, הדורות הבאים מפנימים את הרעיון והוא הופך להיות חלק מהתודעה שלהם.

הבניית מציאות והקשרה לפוסטמודרניזם

הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו התייחס למושגי "הכוח" ו"השיח" וטען שהשיח אינו רק שפה אלא מערכת המבנה את המציאות. מי שמדבר על המציאות ומי שאסור לו לדבר על המציאות הם בעצם שיקוף של שדות הכוח בחברה. פוקו שם סימן שאלה סביב מושגים אלו, וע"י כך ניתן להבין באופן שונה כיצד מיוצר הידע, על ידי מי, באיזו מסגרת, אלו אינטרסים עומדים מאחורי יצורו, ואת מי הוא אמור לשרת. על ידי קישורם של מושגים כמו "ידע" ו"אמת" למערכות של כוח ותשוקה, מוסדות ואינטרסים.
לאודגר

לֶאוֹדֶגָר (לטינית: Leodegar), הקרוי גם לז'ה (צרפתית: Léger, נולד בשנת 615 לערך - 2 באוקטובר 679) היה הבישוף של אוטן (Autun) בצרפת בין 754 ל-674 ונחשב בכנסייה הקתולית לקדוש נוצרי ולמרטיר. פירוש שמו הגרמאני הוא מצרף של "leud" (אנשים) ו-"gari" (רומח). 
לאודגר מילא תפקיד חשוב בפוליטיקת החצר בשלהי הממלכה המרובינגית. לאודגר היה מראשי המתנגדים לאברוין, המיורדמוס של ארמון נויסטריה. הוא היה גם מנהיג הפלג של האצולה האוסטרזית במאבקי הכוח על הנהגת השושלת המרובינגית הנחלשת. בגלל מותו בעינויים הוא הוכרז כקדוש נוצרי, וסמל למאיורים האוסטרזים של הארמון, בני שושלת פפין וארנולף, שהפכו בסופו של דבר לשושלת הקרולינגית. 
מת בצפון צרפת של ימינו. שרידיו טמונים בפואטייה. ב-681 הוכרז כקדוש ויום חגו מצוין ב-2 באוקטובר. נחשב לקדוש מגן לטוחנים.
מט עזר

מט עזר הוא סוג של בעיית שחמט שבה שני הצדדים משתפים פעולה על מנת להנחית מט על השחור. במט עזר ב-n מסעים, השחור נע תחילה, ואז הלבן, ושני הצדדים נעים n מסעים, על מנת שבמסע ה-nי של הלבן הוא ינחית מט על השחור. בבעיית מט-עזר בשני מסעים, לדוגמה, השחור משחק, הלבן משחק, השחור משחק והלבן מנחית מט. למרות שהשחקן שולט בשני הצדדים, כל המסעים חייבים להיות חוקיים. בבעיות שחמט מסמנים את מס' הבעיות כ H#n, כאשר n הוא מספר המסעים.
חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט

רקע

הספר יצא לאור בצורת סיפור בהמשכים בשנת 1949 בשבועון משמר לילדים, ובשנת 1950 יצא לאור בהוצאת נ' טברסקי כספר. במהלך השנים יצא הספר לאור במהדורות נוספות. בשנות השבעים יצאו מספר מהדורות של הספר בהוצאת רמדור. בשנת 2001 יצאה מהדורה בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ובשנת 2010 יצאה מהדורה בהוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד. 
הספר קבע את הפורמט בו נכתבו ספרי חסמבה הבאים, והוא כולל את כל האלמנטים שיימצאו בספרים - קריאת הקרב "חסמבה! חסמבה! חסמבה!", "המערה החשמלית" בה פועלים הנערים בהחבא, שם החבורה "חבורת סוד מוחלט בהחלט", ואיפיוני דמויות הגיבורים. את הספר אייר שמואל כץ.
הספר הועלה כמחזה בשנת 1952 בתיאטרון "בימתנו" תיאטרון ילדים שפעל לצד תיאטרון האוהל.

עלילה

עלילת הספר מספרת את סיפורם של ילדים מתל אביב, בהנהגת ירון זהבי נער על סף גיל ההתבגרות ובנו של המסגר שמעון זהבי, הפעיל בהגנה. זהבי, וידידו עוזי שחורי, המכונה "עוזי הרזה" אוספים חבורת ילדים וילדות בני גילם - תמר סגנית המפקד, דני הישנוני, שולמית החובשת, אהוד השמן, רפאל כדורי, משה ירחמיאל הממושקף ומנשה התימני, ומצרפים אותם לפעילות כנגד שלטונות המנדט הבריטי. החבורה מנסה למנוע מג'ק סמית הבלש הבריטי המכונה "החיפושית האדומה" למצוא מחסן נשק של ההגנה, ומאוחר יותר משחררת את המפקד ירמיהו, איש ההגנה, מכלאו, ואף כולאת את סמית'.
עלילת משנה מספרת את סיפורו של הנער העני אליהו חרמון, המפגין כישורי שחיה, ובשל כך מצרף אותו ירון זהבי לחבורה. אליהו חרמון נהרג כשהוא נושא עמו מסר חשוב מאוניית מעפילים המתקרבת אל החוף בסערה, וטובע בדרכו אל החוף.
הספר מסתיים בכך שמפקדי צה"ל, לאחר הקמת המדינה, מעניקים לנערים עיטורי גבורה - מגן דוד עשוי מזהב טהור, על גבורתם. בסוף הספר פורסם "מילון מונחים וביטויים" הכולל ביאורים לכ-30 מושגים מפעם המופיעים בספר.
Nobody Knows Me

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי מדונה ומירוואיס אחמדזי. בנוסף לכך, שולב השיר ביחד עם "Nothing Fails", בגרסה מיוחדת אשר נשלה אל הרדיו ואף הצליחה להגיע אל המקום ה-1 במצעד שירי הדאנס המסחריים של בילבורד.
עם השיר הופיעה מדונה במהלך סיבוב ההופעות השישי שלה, "Re-Invention World Tour".
פיג'ו סוג 27

דגמי "פיג'ו" בשנת 1899

בשנת 1899, בנוסף לדגם ה"פיג'ו סוג 27", בנתה פיג'ו 8 דגמים: "פיג'ו סוג 14 ("Peugeot Type 14" ), "פיג'ו סוג 15 (Peugeot Type 15 ), "פיג'ו סוג 16 ("Peugeot Type 16" ), "פיג'ו סוג 21 ("Peugeot Type 21" ),"פיג'ו סוג 24 ("Peugeot Type 24" ), "פיג'ו סוג 26 ("Peugeot Type 26" ) ו"פיג'ו סוג 28 ("Peugeot Type 28" ).
בסך הכול יוצרו על ידי פיג'ו בשנת 1899 300 כלי רכב.
גרהרד פון שוורין

תחילת דרכו

שוורין נולד ב-23 ביוני 1899 בעיר הנובר שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית, למשפחה אריסטוקרטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס כפהנריך (צוער) לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט המשמר ה-2. ב-8 ביוני 1915 הועלה לדרגת לויטננט, ובהמשך שימש כשליש גדודי ומפקד פלוגה. הוא נפצע ב-26 בספטמבר 1918 ואושפז בבית חולים עד תום המלחמה. על שירותו הוא קיבל פרט לשתי דרגות של צלב הברזל, גם עיטורים נוספים מבית הוהנצולרן. עם שחרורו מבית החולים, הצטרף לרייכסווהר, אולם סולק ממנו באביב 1920 עם המעבר לצבא של 100,000 איש.
שוורין עבד בחברה לייבוא קפה בברמן, ולאחר מכן בחברת נפט בברלין. ב-1922 הוא חזר לשרת ברייכסווהר בדרגת לוטננט, והוצב ברגימנט ה-1 (פרוסיה). בקיץ 1925 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 במאי 1933 הועלה לדרגת האופטמן. בין 1933–1935 הוא למד במכללה צבאית, וב-15 באוקטובר 1935 הוצב במטה הדיוויזיה ה-22. ב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת מיור, והחל מ-1 באוקטובר של אותה שנה שימש כמפקד גדוד ברגימנט ה-17. בסתיו 1938 הוצב במשרד האפסנאות, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. שוורין לא היה נאמן למפלגה הנאצית ואף נפגש עם נציגים בריטיים וניסה להזהיר אותם מפני כוונותיו של היטלר לתקוף את פולין.

אחריתו

שוורין שוחרר מהשבי ב-1947, ועד 1949 עבד במטה הכיבוש האמריקני. במאי 1950 מינה אותו הקנצלר קונרד אדנאואר כיועץ שלו לענייני צבא, ובהמשך מינה אותו לראש "המרכז לשירות המולדת" (Zentrale für Heimatdienst), שהיה אחראי על בנייה מחדש של כוחות ביטחון הפנים של גרמניה בתקופת הכיבוש האמריקני. הוא סולק מתפקידו עוד באותה שנה כיוון שלא שמר על החשאיות הנדרשת ושוחח עליו עם העיתונות. הוצע לו להתגייס לבונדסוור, אולם הוא סירב.
טביליסי העתיקה

טביליסי העתיקה (בגאורגית: ძველი თბილისი,דזוואֶלי תבּיליסי) הוא רובע (ראיוני) בבירת גאורגיה, טביליסי. הביטוי "טביליסי העתיקה" מתייחס באופן היסטורי לאזור ההיסטורי העתיק של העיר. בשנת 2007, עם החלוקה החדשה של טביליסי לרבעים הפך לרובע מנהלי ברור, שמאגד בתוכו מספר שכונות שהיו שייכות באופן היסטורי למתאצמינדה-קרצניסי, איסאני-סאמגורי דידובה-צ'ור'ורתי.
הרובע כולל בעיקר את טביליסי העתיקה ההיסטורית הכוללים את המבנים האדריכליים המייחדים את טביליסי, שנמצאים בסכנת הריסה, ונמצאו קודם לכן, ברשימת הקרן העולמית למונומנטים (WMF) בשנים 1998, 2000, 2002.
הרובע ממוקם משני צידי מטקווארי וכולל את הר מתאצמינדה, מצודת נריקלה והפסל כרתליס דדה. סגנון הבנייה השולט הוא סגנון אדריכלי אקלקטי מהמאה ה-19. כמו כן נמצאים ברובע מבנים רבים מהמאה ה-5 ועד למאה ה-20. אף על פי כן, רוב המבנים שקדמו למאה ה-19 לא שרדו את מאורעות הדמים של קרב קרצניסי בשנת 1795. הרובע מהווה מוקד המשיכה התיירותי העיקרי של טביליסי וכולל בתוכו כנסיות, מסגדים, שכונת אבאנותובני - שכונת בתי מרחצאות הגופרית ההיסטורית ובתי עץ הפופולריים בגאורגיה עם מרפסות פתוחות.

היסטוריה

הרובע הישן של טביליסי העתיקה נתהווה במאה ה-19 לאחר הריסת העיר בשנת 1795 בידי השושלת הקג'ארית הפרסית בקרב קרצניסי. עם הפיכתה של ממלכת כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית השתנה מצב העיר והעיר נבנתה מחדש והורחבה תחת השלטון הרוסי. האדמיניסטרציה הרוסית התמקדה בפיתוח עיר מודרנית מחוץ לעיר העתיקה. המרכז ההיסטורי של העיר, העיר העתיקה, נבנה מחדש בידי אומנים מקומיים.
מרכז הרובע מאופיין במבנים מהמאה ה-5. במהלך שיקום העיר, באמצע המאה ה-19, הותירו המשפצים את מבנה הרחובות הפתלתל הקדום כולל הרחובות המרוצפים אבן.
בתי המגורים בעיר העתיקה הוא בסגנון המקומי שנקרא טביליסורי, של בתי לבנים ארוכים, השלובים זה בזה, וכוללים שניים עד שלושה מבנים יחד עם מרפסות עץ מרווחות, מעברים צרים, מדרגות חיצוניות וחצרות המשמשות גם כטרקלינים. בקיץ משמשות המרפסות כמרכז חיי המשפחה.

מבנים

מבני הדת בטביליסי העתיקה כוללים מבנים של כל בני הדתות. ביניהם שלוש כנסיות אורתודוקסיות, קתדרלת סיוני מהמאה ה-5, כנסיית מטחי מהמאה ה-13 ובזיליקת אנצ'יסחטי מהמאה ה-6, כנסייה ארמנית-גאורגית, בית הכנסת הספרדי, בית הכנסת הגדול של טביליסי ומסגד.
פונדק מהמאה ה-19, על דרך המשי הישנה, ששימשה כדרך מעבר בין מזרח למערב, עומד על יסודותיו של מבנה מהמאה ה-17. אף מרקו פולו, שעבר בדרך המשי, ביקר בטביליסי ורשמיו הביקור אף מופיעים בכתביו. כיום משמש המבנה כמרכז קניות עם בתי קפה ומוזאון ההיסטוריה של טביליסי על שם יוסב גריששווילי. כיכר גורגסלי הייתה פעם אוסף של קרווני מגורים. במבנה הקטן של שוק שרדני לשעבר וברחוב הצמוד אליו מוצגות גלריות אומנות וחנויות לאמנויות ומלאכות-יד ותכשיטים מסורתיים. על יד בית הכנסת ברחוב גורגסלי ישנה מסעדה יהודית.
הרובע כולל גם את מרצאות הגופרית המפורסמות של טביליסי שנוסדו במאה ה-17. טולסטוי, פושקין ואלכסנדר דיומא שביקרו במרחצאות היללו אותן.
חלק מחומות טביליסי העתיקה, לצד כביש ברתשווילי, נמצא בתהליך שימור. בפרצות שיש בחומות נבנו בתים. מצבת אזכרה לזכר מגיני העיר, שניסו להגן על העיר מפני פלישה פרסית, בקרב קרצניסי בשנת 1795, שהונהגו בידי דוד מאכאבלי. מצידו השני של המצבה ניצבת מצבת אבן המתנשאת לגובה 23 מטר המנציחה את 300 ה"ארגווינים", חיילי יחידה צבאית גאורגית, שלחמו תחת הנהגתו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהצילו את העיר מכיתור של הפרסים.