google/wiki40b huggingface dataset:
Spacewar!

Spacewar! הוא אחד ממשחקי המחשב הדיגיטליים המוקדמים.
מפתחי המשחק היו סטיב ראסל, מרטין גרץ, וווין ויטאנן, שתיכננו את המשחק ב-1961 מתוך כוונה ליישם אותו על DEC‏-PDP-1, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. אחרי שאלן קוטוק השיג כמה שגרות סינוס וקוסינוס מ-DEC, ראסל החל לכתוב את קוד המשחק, ובפברואר 1962, ולאחר כ-200 שעות עבודה הושלמה כתיבת המשחק בגרסתו הראשונה. תכונות נוספות פותחו בהמשך על ידי דן אדוארדס, פטר סמסון, וגרץ. חידוש בשליטה על המשחק היה השימוש בג'ויסטיק.
בשנת 1971 הצמד נולאן בושנל וטד דאבני יצרו גרסת ארקייד מתופעלת במטבעות של המשחק "!Spacewar" וכינו אותו "Computer Space". חברת Nutting Associates קנתה את המשחק, העסיקה את בושנל, וייצרה כ-1,500 מכונות Computer Space. המשחק לא נחל הצלחה רבה, ככל הנראה משום שהיה מסורבל לתפעול.
המשחק היה מיועד לשני שחקנים, כאשר כל שחקן שולט על ספינת חלל ומנסה להרוס את ספינתו של השני. כוכב במרכז המסך מושך את שתי הספינות, ודרוש תמרון כדי להימנע מלפול אליו. במקרה חירום, שחקן יכול להיכנס אל היפר-חלל, "שטח" נוסף במשחק מחוץ לשטח הרגיל, ולחזור במיקום אקראי על המסך. שימוש מרובה בתכונה זו עלול לגרום להתפוצצות ספינת החלל.
הפרעת דה-ריאליזציה

שכיחות ואפידמיולוגיה

באופן כללי כמחצית מהאוכלוסייה בעולם חוותה לפחות אירוע חולף אחד של דה פרוסונליזציה או דה ראליזציה. עם זאת השכיחות של ההפרעה המלאה היא כמובן נמוכה בהרבה. נתונים מארצות הברית מצביעים על שכיחות של כ- 2% (דפרסונליזציה ודה ראליזציה במשותף). אין הבדלים בין גברים לנשים מבחינת שכיחות ההפרעה.

גורמי סיכון פרוגנוסטיים

גורמים אישיותיים: אנשים עם ההפרעה מתאפיינים בדפוסי הגנה לא בוגרים כמו אידיאליזציה ודבלואציה, השלכה ו- Acting Out ובסכמה מנותקת או לחלופין מחוברת מדי. סכמה מנותקת משמעה עכבות רגשיות ורקע של התעללות או הזנחה. סכמה מחוברת מדי : היא תחושת אוטונומיה פגועה, וקשיים הקשורים לעצמאות וחוסר קומפוטנטיות.
גורמים סביבתיים :יש קשר ברור בין ההפרעה לבין חוויה של טראומה בילדות, לרבות התעללות רגשית, הזנחה רגשית ועוד. סטרסורים אחרים יכולים להיות התעללות או הזנחה פיזית או היות האדם עד לאלימות במשפחה.  באופן כללי חשיפה לגורמי דחק חמורים גם היא מעלה את הסיכון להפרעה. לבסוף שימוש בסמי רחוב שונים (MDMA, קטמין,  מריחואנה ועוד).

מהלך ההפרעה

הגיל הממוצע להופעת ההפרעה הוא 16, אם כי ההפרעה יכולה להופיע באמצע הילדות. אצל פחות מ 20%  ההפרעה מופיעה אחרי גיל 20 ואצל חמישה אחוזים ההפרעה מופיעה אחרי גיל 25.  הופעת ההפרעה לאחר גיל 40 היא נדירה ביותר.  הופעת ההפרעה יכולה להיות הדרגתית ויכולה להיות פתאומית וחדה. היא יכולה להיות מתמשכת מאד (שבועות או חודשים)  או קצרה (עד מספר שעות או ימים). אצל חלק מהאנשים עם ההפרעה יש תקופות של החמרה ותקופות של הקלה. עם זאת ישנם גם אנשים שאצלם הסימפטומים הדיסוציאטיביים נשארים בעוצמה פחות או יותר קבועה לאורך שנים ולעיתים גם עשרות שנים. החרפות בחומרת הסימפטומים יכולות להתרחש על רקע של חשיפה לדחק נפשי, בין אם מדובר באירוע בדיד או בחיים שיש בהם יותר סטרס באופן כללי (למשל על רקע עומס רב בעבודה).

תיאור קליני

הפרעת הדה ראלזציה כמו הפרעות דיסוציאטיביות אחרות, היא מצב תגובתי, כלומר היא מתרחשת אצל חלק מהאנשים כתוצאה מחשיפה של האדם לאירוע מעורר דחק נפשי.  האדם עם דה-ריאליזציה חש ניתוק מהסביבה החיצונית, כאילו ישנו דבר המפריד בינו לעולם שמסביבו. למשל כאילו הוא צופה בעולם מבעד לעדשת מצלמה, או כאילו המציאות החיצונית היא הצגה או חלום. במצב זה נפוצות תחושות של דז'ה וו או ז'מה וו. מקומות מוכרים נראים פתאום זרים, מוזרים וסוריאליסטים. תחושת הרגש מופחתת. לפעמים ישנה תחושה של חוסר בהירות ועירפול חושים. השינוי הזה בתפיסה יכול להתרחב גם לחושים אחרים כמו שמיעה, טעם וריח. כמו כן ייתכנו שינויים בתפיסת הזמן (דברים נראים כאילו הם מתרחשים בהילוך איטי)

תחלואה נלווית

אבחנות של דיכאון חד קוטבי (דיכאון מז'ורי, ודיכאון מתמשך) נמצאו בשכיחות גבוהה בקרב אנשים שקיבלו אבחנה של דפרסונליזציה/דה ראליזציה.( לא באו לאחר ההפרעה אלא היו לפניה / ביחד איתה) כמו כן הייתה שכיחות יחסית גבוהה של מספר הפרעות אישיות: בעיקר הפרעת אישיות נמנעת, הפרעת אישיות גבולית, והפרעת אישיות טורדנית כפייתית.  הפרעת דחק פוסט טראומטית לא הופיעה בשכיחות גבוהה.

טיפול

כאשר ההפרעה היא משנית להפרעה אחרת יש לטפל בהפרעה הראשונית. כאשר היא מופיעה כהפרעה ראשונית אפשר להשתמש במגוון של טיפולים הכוללים פסיכותרפיה דינמית, קוגניטיבית, תמיכתית, וכן שיטות טיפול התנהגותיות דירקטיביות. טיפול תרופתי נוגד חרדה ונוגד דיכאון יכול גם כן להקל על המצב.
יש ניסיון גם בטיפול באמצעות גירוי מגנטית (TMS).
חבצלת החוף

החבצלת במקרא

החבצלת נזכר פעמיים במקרא כצמח הגדל בשרון: "אני חבצלת השרון שושנת העמקים" (שיר השירים ב א). הוא משמש גם סמל להפרחת השממה: "ותגל ערבה ותפרח כחבצלת" (ישעיהו לה א).
אין למילה 'חבצלת' זיהוי מוסכם בקרב התרגומים והפרשנים הקדומים. ייתכן שמדובר בשם כללי לצמחים או שם נרדף ל'שושנה' וגם כשם צמח ספציפי בישעיהו. רוב הזיהויים המוצעים הם לצמחים גאופיטים בעלי פרחים גדולים ממשפחת השושניים או הנרקיסיים. הצמח הקרוי בימינו חבצלת החוף הוא רק הצעה אחת מני רבים לזיהוי החבצלת המקראית.

שימושים רפואיים

היוונים השתמשו בבצל חבצלת החוף להכנת תרופות להמרצת פעילות הלב ולהשפעה על דרכי הנשימה. לפני קום המדינה הפיקו הערבים מבצל של החבצלת תרופות נגד נזלת.
דן הלפרן

דן הלפרן (נולד בשנת 1942) הוא דיפלומט ועיתונאי, אשר היה בעבר בכיר במשרד האוצר וכיהן כציר הכלכלי בשגרירות ישראל בארצות הברית. כיום משמש יו"ר הוועד המנהל של מכון ירושלים לחקר ישראל, יו"ר עמותת פסטיבל ישראל ויו"ר האספה הכללית של הצוללת הצהובה.

ביוגרפיה

נולד בירושלים. התגייס לשירות צבאי בחיל המודיעין בשנת 1960. בשנת 1967 השלים תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיו שימש כתב בפי האתון, עיתון האוניברסיטה העברית.
בשנים 1975-1965 שימש כתב כלכלי, עורך ומגיש בקול ישראל ופרשן כלכלי בטלוויזיה הישראלית, בין השאר בתוכנית הרדיו הכלכלית ברשת ב' "על מספרים ואנשים – מגזין המשק והחברה", יחד עם צבי קסלר, יצחק טישלר ויצחק טאוב.
בשנת 1963 הצטרף לשירות הציבורי במשרד האוצר. היה יועץ לשר פנחס ספיר, דובר המשרד וסמנכ"ל לקשרים בינלאומיים. בתפקידו זה ניהל בין השאר את פעילות ממשלת ישראל נגד החרם הערבי, שהובילה להעברת חוק בקונגרס האמריקאי שעליו חתם הנשיא קרטר, שהפך את הכניעה לחרם הערבי לעבירה פלילית. בשנת 1979 מונה לציר הכלכלי בשגרירות ישראל בארצות הברית. היה ראש המשלחת הישראלית למשא ומתן על הסכם הסחר החופשי ושותף להגדלת הסיוע האמריקאי לישראל לרבות הפיכתו כולו למענק.
בשנת 1986 עזב את השירות הציבורי, ועם חזרתו לישראל הקים יחד עם אלוף במיל' מנחם מרון את חברת איפטיק בע"מ, המייעצת לחברות ישראליות המרחיבות את עסקיהם בעולם ולחברות בינלאומיות שרוצות לפעול בישראל. משמש מנהל החברה עד היום. 
הלפרן היה יו"ר ועדת ההשקעות בקרנות הנאמנות של ביטוח ישיר, ושימש חבר במועצות המנהלים של חברת החשמל, חברת אל-על, ארזים קופות גמל, קופות הגמל של הבנק הבינלאומי, נייר חדרה, קרן קיסריה ועוד.

חיים אישיים

הלפרן גר בירושלים, נשוי לרונית ואב לחמישה.
שדרת רקולטוס

שדרת רקולטוס (בספרדית: Paseo de Recoletos) היא שדרה במרכז מדריד, בירת ספרד. למרות אורכה הקצר (מעט יותר מ-500 מטרים), השדרה היא אחת החשובות והמרכזיות בעיר, ומהווה חלק מהציר המחלק את מדריד מצפון לדרום, הנמשך דרומה מפלאסה דה סיבלס לאורך שדרת פראדו וצפונה מפלאסה דה קולון לאורך שדרת קסטיאנה.

היסטוריה

לקראת סוף המאה ה-18, הופקד האדריכל חוסה דה הרמוסיה על ידי המלך קרלוס השלישי על תוכנית עיור תוואי הנהר באחו אברוניגאל (Bajo Abroñigal) שעבר בין האזורים בהם נמצאות היום תחנות הרכבת אטוצ'ה וצ'מרטין. במסגרת התוכנית הוקמו לאורך התוואי שדרת פראדו ושדרת רקולטוס. השם "רקולטוס" נגזר משמו של מנזר אוגוסטיני ישן שהוקם באזור בשנת 1952.
במקור הסתיימה השדרה בשער רקולטוס הישן, שער בארוק שהוקם ב-1756 על ידי המלך פרדיננד השישי ופורק ב-1863. במהלך המלחמה בחצי האי האיברי במסגרת המלחמות הנפוליאוניות, בוצר שער רקולטוס לצד שערים נוספים באזור, במטרה להדוף את צבאו של נפוליאון. ב-3 בדצמבר 1808, פיקד נפוליאון בעצמו על המתקפה על מדריד, במהלכה ניסו כוחותיו לפרוץ את שער רקולטוס במטרה להקיף את שער אלקלה. הכוחות הצרפתים הצליחו לפרוץ דרך פארק בואן רטירו ובכך איגפו את שערי רקולטוס, אלקלה ואטוצ'ה, והביאו לכניעתה של מדריד למחרת היום.

השדרה כיום

כיום שדרת רקולטוס היא מהרחובות החשובים במדריד, ולאורכה עוברים חמישה נתיבי נסיעה ונתיב אוטובוסים בכל כיוון, לצד אי תנועה קטן ומדרחוב גדול במרכז השדרה. לאורך המדרחוב פזורות בריכות מים, עמודים דוריים, פסלים, מזרקות, שעון שמש, עצים וצמחייה וכן מספר בתי קפה פופולריים.
מדי שנה מארחת השדרה מספר ירידים ובהם ספרים מיד שנייה, ספרים ישנים, עבודות יד ועוד. כמו כן, השדרה אירחה לאורך השנים מספר ירידים חד-פעמיים, וכן נערכות בה לעיתים תערוכות ומיצגי רחוב.

מבנים לאורך השדרה

אחד המבנים החשובים לאורך השדרה הוא בית טסורו (Casa del Tesoro), שנבנה בשנת 1568 לערך ובו שוכנים מאז שנת 1771 הספרייה הלאומית של ספרד ומוזיאון הארכאולוגיה הלאומי.
בהמשך השדרה שוכן ארמון המרקיז מסלמנקה, שנבנה בין השנים 1846 ו-1855 בסגנון הרנסאנס. בשנת 1876 הארמון נמכר לבנק היפוטקריו (Hipotecario) הארגנטינאי, אשר הקים בו את מטהו. בשנת 1991 נמכר המבנה לבנק BBVA הספרדי, וכיום הוא מקום מושבה של קרן BBVA של הבנק.
סמוך לפלסה דה סיבלס שוכן ארמון מלינארס (Palacio de Linares), שנבנה בשנת 1873 ושימש את המרקיז מלינארס. במהלך המאה ה-20 עבר המבנה מספר ידיים, עד שבשנת 1989 הוא עבר לבעלות משותפת של המכון לשיתוף פעולה עם אמריקה הדרומית, עיריית מדריד והקהילה האוטונומית של מדריד. החל משנת 1990 משמש המבנה כמטה "בית אמריקה", מוסד ממלכתי שמטרתו קידום נושאים כלכליים, מדיניים, מדעיים, טכנולוגיים ותרבותיים באמריקה הלטינית.
יען הנגב

תפוצה וגידול

על מציאותו של היען בנוף הארץ ישראלי בתקופות הקדומות ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות. הרבה שרידים של קני יענים נמצאו באזורים המדבריים של הארץ. קני יענים ובהם ביצים שלמות נמצאו גם בשפיים וליד תל מיכל (הרצליה), דבר המעיד על תפוצתם גם באזור מישור החוף. עדויות נוספות לשכיחות היענים הם ציורי סלע מאזורים רבים מדרום הארץ בהם נראים עופות אלה, כמו למשל באתר ה'מרכבות' בבקעת תמנע (המאות הארבע עשרה- חמש עשרה לפנה"ס) או עדר יענים וציד שלהם בדרום סיני.
בתקופת ימי הביניים עדיין היו היענים שכיחים באזורים רבים בארץ. הם גדלו בטבע באזור ארץ ישראל עד אמצע שנות העשרים. בתל אביב בשנת 1929 הוצג ביריד המזרח יען חי שניצוד במרחק של כשעתיים הליכה מבאר שבע. זהו הפרט האחרון של יען הנגב שניצוד בארץ. באוסף האוניברסיטה העברית מצוי פוחלץ של יען אליו מצורף פתק בכתב ידו של ישראל אהרוני בו כתוב שניצוד במרס 1931 מצפון-מזרח לדמשק. בשנת 1966 נסחפה נקבת יען בשיטפון מאזור מעאן לערבה הירדנית, ודומה שזה הפרט האחרון מתת מין זה שנצפה באזורינו.
ניסיונות לגדל יענים לצורך שימוש בנוצות שלהם נעשו בארץ עוד בתחילת המאה העשרים. החלוץ בתחום זה היה שמואל צבי הולצמן (1883-1960), לימים מגואלי הקרקעות בגוש עציון, שהחליט להקים חוות יענים בארץ ונתקל בקשיים רבים. ידיעה נוספת על גידול יענים בארץ מופיעה באלון החקלאים משנת 1913. אך ניסיונות הגידול נערכו בעיקר ביענים שיובאו מאפריקה, ולא בתת-המין המקומי.

ביצי היענים

ביצי יענים שימשו בעת העתיקה לצרכים שונים. ממצא של שימוש בקליפות של ביצי יענים להכנת חרוזים לתכשיטים, נמצא בדרום סיני ובתל אל-עג'ול מהאלף השני לפנה"ס. אולם השימוש הרווח בביצים היה ככלי קיבול, כפי שהתגלה באתרים ארכאולוגים רבים בארץ. שימוש בביצי יענים ככלי קיבול למים התקיים עד העת החדשה, כפי שהעיד ישראל אהרוני בהיותו במדבריות שבעבר הירדן המזרחי.
ביצי יענים שימשו גם לקישוט וכאובייקט בעל משמעות סמלית במקומות קדושים לבני דתות שונים. דוגמה לכך ניתן לראות עד היום בתקרה של כמה מהחדרים שבהם מצויים ציוני המצבות של האבות במערת המכפלה בחברון. דוגמאות נוספות ניתן למצוא במסגדים ובכנסיות המזרחיות בכל המזרח התיכון. לביצים אלו היה שימוש פרקטי; הן נתלו מעל מנורות התאורה שהשתלשלו מהתקרה והיוו מחסום והגנה על שמן המאור מפני חולדות ועכברים רעבים. תליית ביצים הייתה תופעה עממית גם בבתים פרטיים, ושימשה כנגד עין הרע.

נוצות היען

נוצות היען שימשו לקישוט במזרח ובמערב עוד מתקופות קדומות, נוהג שהיה מקובל גם בארץ ישראל. הנוצות (pennes) נזכרות ברשימות המיסים, שהוטלו על הסחורות בעיר עכו במחצית הראשונה של המאה השלוש עשרה. המסחר בנוצות, קרוב לוודאי נוצות של יענים, נזכר רבות במזרח התיכון, והיהודים נטלו בו חלק נכבד. מרי אליזה רוג'רס שערכה מסע לארץ ישראל באמצע המאה התשע עשרה מתארת את לבושם של כמה משבטי הבדווים בצפון הארץ, ואת חניתותיהם המעוטרות בנוצות יענים.
חסידות ליניץ

חסידות ליניץ הייתה חסידות שפעלה בפודוליה (כיום באוקראינה). מייסדה היה רבי גדליה רבינוביץ מליניץ מחבר ספר "תשואות חן". מחסידות זו יצאה חסידות מונסטריץ'.

תולדות החסידות

רבי גדליה היה בנו של רבי יצחק דיין בפולנאה שהיה מיוחס למהרש"א. היה תלמידם של רבי לייב מפולנאה ושל המגיד ממזריטש ורבי יעקב יוסף מפולנאה. כיהן ברבנות באוסטרופול, מאריפול וליניץ (איליינצי). נפטר בכ"ט בכסלו תקס"ד. גיסו היה רבי משה מסלאוויטא מקים בית הדפוס.

הדור השני

בניו של רבי גדליה היו רבי שמואל יהודה לייב (תקמ"ב - י"ט בכסלו תקע"ח) ממלא מקום אביו ורבי יצחק יואל (תקנ"א - כ"ה בחשוון תקפ"ח) ממלא מקום אחיו. רבי יצחק יואל  היה חתנו של רבי יעקב מלוברטוב. חתניו של רבי גדליהו היו: רבי ישראל חיים מלודמיר (בנו של רבי אברהם המלאך) ורבי אהרן מצ'רנוביל.

הדור השלישי

בנו של רבי יצחק יואל היה רבי גדליהו אהרן רבינוביץ. רבי גדליהו אהרן נולד בשנת תקע"ד ולאחר פטירת אביו גדל אצל רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסאלוויטא שלימים היה חותנו. כיהן בליניץ ובשנת תרי"ב עבר לסוקלבקה. בשנת תרכ"ח עבר לפודול-אילואי שברומניה שם נפטר. חיבר את הספר "חן אהרן". חתנו היה רבי יעקב שמשון חודרוב מבהפאלי.
בנו של רבי שמואל יהודה לייב היה רבי שלמה מגרנוב, חתן רבי יצחק מגרנוב (בן רבי מרדכי מקרמניץ).
אסטרימה בירו

היצרן"Estrima"

Estrima היא חברת הזנק (סטארט אפ) שהוקמה בפורדנונה בשנת 2008 על ידי מטאו מאסטרי (Matteo Maestri), שמונה לנשיא החברה, מתוך כוונה לפתח את הניסיון של החברה המשפחתית שעסקה בייצור בקתות בטיחות למכונות חקלאיות, למגזרים חדשים.
מטרתה של "Estrima" הייתה לצמצם את הבעיות הנוגעות לניידות עירונית, כגון עומס תנועה וזיהום, ויצירת כלי הרכב החשמלי הקטן ביותר בשוק, "Estrima Birò."
בשנת 2011 היה "Estrima Birò" הרכב החשמלי הנמכר ביותר באיטליה בין הקטגוריות של 2, 3 ו-4 גלגלים.
Believe Acoustic

רקע והפקה

את האלבום הקליטו כבר בסמוך להוצאת אלבומו השלישי של ביבר, Believe. אותם מפיקי אלבום האולפן הפיקו וכתבו את אלבום הרמיקסים הזה, אשר הכיל מספר גרסאות כיסוי והופעות חיות שביבר קיים ועשה.
מאוריצי גוטליב

ביוגרפיה

גוטליב נולד למשפחה יהודית מסורתית בעיירה דרוהוביץ' שבגליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה) בשנת 1856. התחיל ללמוד אמנות בגיל 15 בבירת האימפריה, וינה.
מאוחר יותר למד אצל יאן מָטֶיְיקוֹ בקרקוב. אצל מטייקו סבל מאנטישמיות מחבריו ללימודים, עזב תוך פחות משנה וחזר לווינה כדי לחזור לשורשיו היהודיים, מאחר שגדל כחילוני. נדד במשך לימודיו מעיר לעיר, בין וינה, קרקוב, מינכן ורומא.
בראשית דרכו האמנותית הושפע גוטליב מהפטריוטיות הפולנית ששררה באותה עת בארץ מולדתו, והדבר ניכר בציוריו (ראו: "דיוקן עצמי בלבוש פולני", 1874).
כשנתיים מאוחר יותר, הוא נתקל בספר היסטוריה יהודית וזהותו היהודית התעוררה בו. ציור המדגים זאת היטב הוא "דיוקן עצמי כאחשוור" 1876. הוא מצייר נושאים יהודים שונים – סיפורי תנ"ך, דמויות יהודיות, ובין השאר בולטים ציוריו על ישו – בעל חזות יהודית במיוחד ("ישו בפני שופטיו").
לקראת סוף ימיו השפיע עליו מורו יאן מטייקו לצייר שני ציורים על קז'ימייז', מלך פולין במאה ה-14 – "המלך קז'ימייז' נותן זכויות ליהודים" ו"המלך קז'ימייז' ואהובתו אסתרק'ה", ובכך לתרום לקידום ההבנה בין יהודים לפולנים.
בגיל 20 זכה גוטליב במדליית זהב בתחרות אמנות במינכן בגין הציור "ג'סיקה ושיילוק", המראה סצנה מתוך "הסוחר מוונציה" של שייקספיר. הוא צייר את פניה של ג'סיקה על בסיס אישה, לורה רוזנפלד, שלהּ הציע נישואין. רוזנפלד דחתה את הצעתו, ולבסוף התחתנה עם בנקאי מברלין. 
ציורו האחרון, "יום הכיפורים", שצויר בשנה האחרונה לחייו (1878), מתאר בית כנסת על פי זיכרונותיו מעיירת הולדתו. זהו ציורו המפורסם ביותר של גוטליב, והוא צייר בו את עצמו שלוש פעמים בין המתפללים: פעם כאיש הצעיר שמימין לאדם היושב עם ספר התורה, פעם כילד הנמצא משמאלו, ופעם שלישית כנער בגיל בר מצווה מימין. בתמונה נראים גם אביו ואמו, וכן ארוסתו לשעבר. אפשר לגרוס שהוא "מופיע" בתמונה גם פעם רביעית – על גבי ספר התורה במרכז הציור כתוב: "לעילוי נשמת משה גוטליב". הציור הוא חלק מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
גוטליב חלה בשפעת קשה ונפטר בגיל 23. למרות גילו הצעיר, יותר מ-300 ציורים שלו שרדו, אם כי לא כולם הושלמו. לאחר נפילת מסך הברזל התגלו ציורים רבים שלו לעולם המערבי, והמוניטין שלו גדל. אחיו, הצייר לאופולד גוטליב, נולד חמש שנים לאחר מותו.
על שמו רחובות בתל אביב ובירושלים.
טירת מאלבורק

היסטוריה

הטירה הוקמה בשנת 1274 ונקראה על שם מרים, אם ישו, פטרונית המסדר הטבטוני. ב-14 בספטמבר 1309 הייתה הטירה למרכזו של המסדר בשל מיקומה על גדות הנהר נוגאט אשר איפשר גישה נוחה לסירות מסחר ולאסדות סחורה. המסדר אשר שלט ברחבי פרוסיה גבה מיסי מעבר מסירות שעברו בנהר נוגאט, כפי שנהגו אביריו גם בטירות אחרות של המסדר, והיה לבעל המונופול על המסחר בענבר. במשך 40 השנים שלאחר מכן נבנו רוב חלקיה של הטירה. סביב הטירה התפתחה עיר שנקראה מריאנבורג על שמה של הטירה. העיר נמנתה מאוחר יותר על ברית ערי ההנזה ובטירה נערכו מספר מפגשים של ערי הברית. בשנת 1410 עמדה הטירה בהצלחה במצור שהטילו עליה צבאות פולין וליטא ואשר נמשך מ-18 ביולי 1410 ועד 19 בספטמבר 1410.
עם זאת, בשנת 1457 מכר המסדר הטבטוני את הטירה למלך פולין קזימיר היגלוני. בהנהגת ראש העיר התנגדו התושבים לשלטון הפולני משך שלוש שנים נוספות, אך ב-1460 דוכאה ההתנגדות והטירה עברה לשליטת פולין לאחר שלום טורון. היא שימשה כאחד מהמעונות המלכותיים של מלכי פולין עד חלוקתה הראשונה של המדינה ב-1772, עת עברה מאלבורק לשליטת פרוסיה. הטירה הייתה למחנה צבאי פרוסי והותאמה למטרה זו. לאחר תבוסת נפוליאון החלו הפרוסים לשפץ את הטירה והקימו מנהלה אשר יועדה לכך (Schloßbauverwaltung Marienburg). במהלך מלחמת העולם השנייה נחרבה מחצית מהטירה, ואף ששוחזרה ברובה מאז, קתדרלת הטירה נותרה בהריסותיה. ב-1 בינואר 1961 הייתה הטירה למוזיאון המציג תערוכה קבועה ותערוכות מתחלפות.

מבנה הטירה

טירת מאלבורק ניצבת על חצי אי בגדה הימנית של נהר נוגאט (Nogat). הטירה מחולקת לשלושה חלקים נפרדים - הטירה העילית (A במפה), המרכזית (B במפה) והתחתית (מימין ל-B במפה) - הנפרדים זה מזה על ידי מספר חפירים יבשים ומגדלים, ושטחה הכולל הוא 210 דונם. כל מבני הטירה נבנו מלבנים אפויות אדומות, ונעשה שימוש מועט באבן, בעיקר לשם עיטור הטירה.
הטירה העילית רבועה בצורתה וערוכה סביב חצר פנימית. חלק זה של הטירה הוא המוקדם ביותר, והוא כלל את אגפי המגורים של האבירים, חדרי האוכל והמטבחים, ואזורי אחסון נרחבים. לטירה העילית צמודה ממזרח כנסיית מריה הבתולה המבורכת, והיא חורגת מהיקפו של אגף זה. לכנסייה שער גדול המכונה "שער הזהב" המעוטר בצבעוניות.
הטירה המרכזית נבנתה כמבואה מצפון-מזרח לטירה העילית והוקפה בסדרה של ביצורים, חפירים וחומות. כאשר מאלבורק הייתה למקום מושבו המרכזי של המסדר, עוצב חלק זה של הטירה מחדש והוקף משלושת כיווניו. בצד הרביעי והדרום-מערבי השתרעה הטירה העילית שחוברה אל הטירה המרכזית בגשר שניתן להרמה. בטירה המרכזית שכן ארמון ראש המסדר שמוקם בצידה המערבי כשהוא בולט אל הנהר. עוד שכן כאן בית החולים, קפלה, מגורי המצביא הצבאי, אגף האורחים ומגורי האבירים החילוניים, וכן חדר אוכל גדול.
במאה ה-14 הורחב המתחם והטירה התחתית הוקמה מצפון לו. הביצורים ההיקפיים הורחבו בהתאם כך שכללו גם את האגף החדש. במרכזה של הטירה התחתית חצר מרכזית אליה מוביל שער שמעליו מבנה שער גדול. בחלק זה שכנו מגורי המשרתים, בתי מלאכה, מפעלים לשריון ולתותחים, אורוות ומבני שירות אחרים. קפלה הוקמה גם בחלק זה של הטירה כדי לשרת את דייריו.
מקס קרמר

רקע מקצועי

מקס אוטו קרמר נולד בקלן, גרמניה. הוא קיבל תואר בהנדסת אלקטרוניקה ב-1926, וקיבל דוקטורט באווירונאוטיקה ב-1931. כבר בשנות ה-30 המאוחרות, הוא היה אוטוריטה מובילה בתחום האווירודינמיקה, ועבד במכון הגרמני לאווירונאוטיקה בברלין. נזקפים לזכותו פטנטים רבים בנוגע למטוסים ולתעופה, כמו למשל ההצגה של מדפים לנחיתה (landing flaps). ההתמחות שלו הייתה במידול זרימות אוויר מורכבות, במיוחד אלו הקשורות לדינמיקה של זרימה למינרית.

מחקר מוקדם בגרמניה

לקרמר היה מגוון רחב של תחומי עניין ועבודתו שילבה אוטומובילים, פצצות דואות, טילים אקוסטיים, וציפויים תת-מימיים. הוא ידוע במיוחד בשל הפיתוח של פצצת ה-Fritz X, פצצה דואה נשלטת מרחוק אשר צלילתה ניתנת להתאמה. בפצצה זו נעשה שימוש מספר פעמים ב-1943 ו-1944, והשיגה מספר הצלחות לפני שהעליונות האווירית ואמצעי הלוחמה האלקטרונית של בעלות הברית הפכו אותה ללא אפקטיבית.
קרמר המשיך לפתח את התכנון הבסיסי של פצצת ה-X-1 (ה-Fritz X ) במהלך המלחמה. כיוון אחד של מחקר היה להגביר את היכולת של הנשק הזה לחדור את השריון הכבד של ספינות מערכה כגון הבריטית המלך ג'ורג' החמישי והאמריקנית צפון קרוליינה. הוריאנטים X-2 ו-X-3 השיגו זאת באמצעות השגת מהירויות צלילה גבוהות יותר בתחום העבר קולי מבלי לאבד יציבות כיוונית.
תוכנית הפיתוח השאפתנית ביותר של קרמר במהלך המלחמה הייתה פרויקט טילי ה-X-4 וה-X-7. בשניהם לא נעשה שימוש מבצעי במהלך המלחמה, אך העיצוב, המבנה והעקרונות שבבסיסם התניעו מחקר רב על פיתוח טילי אוויר אוויר וטילים נגד טנקים בשנים הראשונות שלאחר המלחמה.

קריירה בארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
Im Nin'alu (עפרה חזה)

רקע

חזה ביצעה את השיר לראשונה בסדנת תיאטרון שכונת התקווה, והופעתה שם צולמה והוצגה בערוץ הראשון ב-1978. השיר המקורי נכלל ב-1984 באלבומה של חזה שירי תימן (Yemenite Songs). ב-1987 תבעה חזה את צמד הראפרים אריק בי וראקים אשר סימפלו את קולה מהשיר לשירם "Paid in Full". בצלאל אלוני, שראה את ההצלחה האדירה של הסימפול, החליט לקחת את אותה הגרסה המחודשת של "אם ננעלו" מ-1984, לערוך אותה מעט, לעשות לה רמיקס ולשלב בה קטעים באנגלית שכתב, שיושרו על ידי חזה.
ב-1997 הקליטה חזה גרסה נוספת של השיר, שנכללה באלבום הנושא את שמה Ofra Haza. הגרסה הופקה על ידי פרנק פיטרסון, חבר הפרויקט המוזיקלי אניגמה, ואחת מגרסאות השיר המוביל באלבום, "Show Me", שהופצה בגרמניה, כללה שני רמיקסים ל"אם ננעלו". ב-2008 נכללו שני רמיקסים של השיר באלבום הרמיקסים השני של חזה Forever.

הצלחה

ב-1988 הפכה מפורסמת ברחבי אירופה עם הגרסה הזו של השיר (הופיעה באלבום הבכורה הבינלאומי שלה, Shaday) הגיעה לעשרת הראשונים במצעדי כמה מדינות ברחבי אירופה ובחלקן אף למקום הראשון, לדוגמה מערב גרמניה, שם שהה השיר במקום הראשון במצעדים במשך תשעה שבועות בקיץ 1988.
בממלכה המאוחדת הגיע השיר לעשרים המקומות הראשונים במצעדים, ובארצות הברית הוא הגיע למקום ה-15 במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד, ולמקום ה-18 במצעדי שירי הרוק המודרניים. השיר נמכר בכשלושה מיליוני עותקים.

גרסאות אחרות וסימפולים

לשיר נעשה סימפול בשירם של אריק בי  וראקים "Paid In Full" , שהצליח לאחר שנעשה לו רמיקס על ידי הצמד הבריטי קולדקאט . סנופ דוג השתמש גם הוא באותו סימפול ברימייק שלו ל-"Paid In Full", שלו קרא "Paper'd Up" ונכלל באלבומו "Paid tha Cost to Be da Bo$$". נאס השתמש גם הוא באותו סימפול בשיר הדיס שלו כנגד ג'יי זי, "H to the Homo".
הלהקה הקנדית דלריום  השתמשה במילות השיר בשיר "Hidden Mask" מאלבומם "Faces, Forms & Illusions". הרכב הראפ פאבליק אנמי סימפלו כמה שניות הפותחות את השיר (שהן בסגנון א-קפלה) בשיר "Can't Truss It" מאלבומם "Apocalypse '91...The Enemy Strikes Black".
ב-1998 השתמשה קבוצת התקליטנים סי & אן פרוג'קט בתחילת השיר "אם ננעלו" בסינגל "The Queen of Tel Aviv", שהקרדיט לו הוא "סי & אן פרוג'קט מארחים את עפרה חזה". למשך זמן קצר, משמש השיר כמוזיקת רקע במסעדה בסרט האימה האמריקאי "אמריקן פסיכו" משנת 2001. הזמרת מיכל כהן מבצעת את השיר באלבום "La Kahena" של Cheb i Sabbah , שיצא ב-2005. קטע מן השיר מופיע בשיר "Isaac" מתוך האלבום "Confessions on a Dance Floor" של מדונה, שיצא ב-2005.
"אם ננעלו" הוא הקטע הפותח את האלבום "Eastern Wind" של Eliyahu & The Qadim Ensemble משנת 2009, שהקולות בו הם של רחל ולפר. ב-2009 עשה פנג'אבי אם-סי  רמיקס לשיר באלבומו "Indian Timing". ב-2012 כללה רביעיית הג'אז "Third World Love" גרסה משלה לשיר באלבומם "Songs and Portraits". בשנת 2018 הוציא הראל סקעת גרסה נוספת לשיר כחלק מאלבום המחווה "שרים עפרה חזה".
וילי רוהר

קריירה מוקדמת

רוהר נולד בעיר מץ שבממלכת פרוסיה (כיום בחבל אלזס-לורן בצרפת המודרנית). הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ובשנת 1896 הועלה לדרגת לוטננט שני ושרת ברגימנט ה-33 (מגדבורג). בין השנים 1911–1912 שימש כמורה בבית ספר צבאי לירי. הועבר לרגימנט ה-10 (ריינלנד) והועלה לדרגת האופטמן. לבקשתו, הועבר בשנת 1913 לבטליון הרובאים השלישי של המשמר.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה פורק הגדוד. רוהר המשיך לשרת בצבא הגרמני החדש הרייכסווהר אולם התפטר ב-1921. לאחר מכן חי בליבק עד מותו ב-8 במרץ 1930 והוא בן 52. הוא הותיר מאחוריו אשה ושני ילדים.
גביע סטנלי

היסטוריה

הגביע נתרם על ידי לורד פרדריק סטנלי שהיה המושל הכללי של קנדה בשנת 1892. 
הגביע הוענק לקבוצה הזוכה בתחרות בין קבוצות חובבניות קנדיות עד ל-1915 שבו הועבר לשליטה של ה-NHA (שב-1917 נהפך ל-NHL) וה-PCHA. הגביע הוענק לקבוצה הזוכה מבין שתי הליגות. 
בשנת 1926 עבר הגביע לשליטה מלאה של ה-NHL.

משחקי הגמר

גביע סטנלי מוענק מדי שנה למנצחת סדרת משחקי הפלייאוף ב-NHL. 
גביע סטנלי לא הוענק רק פעמיים. ב-1919 בשל התפרצות מגפת השפעת הספרדית וב-2005 בגלל שביתת ליגת NHL. 
בשנת 1939 זוכת הגביע נקבעה לאחר סדרה של שבע משחקים עד ארבעה ניצחונות. משנת 1965 MVP הפלייאוף זוכה בגביע גביע קון סמיית'.
מוסטפא השני

מוסטפא השני (טורקית II. Mustafa; טורקית עות'מאנית مصطفى ثانى, 
6 בפברואר 1664 עד 29 בינואר 1704) היה הסולטאן העשרים-ושניים של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-6 בפברואר 1695 ועד 22 באוגוסט 1703. 
מוסטפא השני היה בנו של הסולטאן מהמט הרביעי וירש את דודו אהמט השני. הוא ניסה לחדש את כוחו של הסולטאן שאבד לטובת הווזיר הגדול מאז אמצע המאה ה-17 אך ללא הצלחה מרובה. בתקופת שלטונו שנמשכה שמונה שנים, המשיכה התדרדרותה של האימפריה העות'מאנית. המלחמה הממושכת עם אוסטריה הוכרעה לרעת העות'מאנים בקרב זנטה ב-11 בספטמבר 1697, והובילה לחתימת הסכם קרלוביץ ב-26 בינואר 1699. במסגרת ההסכם נאלצו העות'מאנים לערוך ויתורים טריטוריאליים נרחבים, והוא סימן את תחילת סופה של ההגמוניה העות'מאנית בדרום מזרח אירופה ואת הפיכתו של בית הבסבורג לכוח הדומיננטי באזור. 
מוסטפא השני ויתר על משרתו ב-1703 ומסרה לאחיו אהמט השלישי.