הנרי גריידי

ביוגרפיה

גריידי נולד בסן פרנסיסקו בקליפורניה, וסיים תואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת קולומביה. ב-1921 עבד במשרד המסחר האמריקני כעוזר לשר הרברט הובר, ולאחר מכן בין 1928 ל-1937 היה הדיקן של הקולג' למסחר באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. בשנות הארבעים היה הנשיא של חברת הספנות APL.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, שימש כשליח של נשיא ארצות הברית לעניינים שונים בהודו ובאיטליה, וקנה לו שם כמי שיכול לפתור מצבים רגישים, וכן כמומחה לפתרון בעיות כלכליות. באוקטובר 1945 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כנציגו האישי לוועדת בעלות הברית שפיקחה על הבחירות ביוון, בשל המצב הרגיש שנוצר בעקבות מלחמת האזרחים ביוון.
ביוני 1946 מונה גריידי לממלא מקומו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס פרנסיס ברנס, בוועדת שלושה, שכונתה גם "ועדת הקאבינט", שמונתה על ידי הנשיא טרומן לבחינת עניין ארץ ישראל וללוות את ועדת המומחים שדנה ביישום המלצות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. גריידי הודיע לאחר פגישה עם טרומן שמטרת ועדת הקאבינט להגשים את המלצות הוועדה האנגלו-אמריקאית. ב-9 ביולי נפגשה ועדת הקאבינט עם הנשיא טרומן ולאחר מכן יצאו ללונדון לשיחות עם הבריטים. בעיתון המשקיף נטען שגריידי זכה בתפקיד בלחץ משרד החוץ שרצה אדם נייטרלי בוועדת הקאבינט ולא אחד מתומכי מדיניות הנשיא שדחף להעלאה מיידית של 100,000 יהודים לארץ ישראל.
ועדת הקבינט בראשות גריידי הגיעה להסכמות עם הבריטים, בראשות סגן ראש ממשלת בריטניה, הרברט מוריסון, על תוכנית מוריסון גריידי, שעיקרה היה קנטוניזציה של ארץ ישראל לקנטונים יהודים, ערביים ובריטים, כאשר ליהודים יינתנו כ-17 אחוז מן השטח, במיוחד בגליל המזרחי ובשפלת החוף בין עכו לתל אביב, לערבים יינתנו כ-40% מן השטח בגליל המערבי, יהודה ושומרון וצפון הנגב, ואילו דרום הנגב, ומסדרון המוביל מיפו לירושלים, כ-43% מהשטח יישארו בשליטה בריטית. טרומן אמר לעיתונות שגריידי לא היה רשאי לפרסם את התוכנית תוך כדי המשא ומתן ובמשך תקופה ארוכה סירב לאשר את התוכנית, עד שהוא דחה אותה. גריידי מצדו המשיך לקוות לקבלת תוכניתו של מוריסון ולחידוש פעילות ועדת הקאבינט שלו. בדצמבר 1946 הודיע גריידי שהוועדה שלו עדיין קיימת, הגם שמאז תחילת אוגוסט היא לא הייתה פעילה וקיימה רק שיחות בלתי רשמיות.
באפריל 1947 מונה גריידי לשגרירה הראשון של ארצות הברית בהודו ושירת שם בשנים 1947 - 1948. במאי 1948 מונה לשגריר ארצות הברית ליוון, אליה הגיע ביולי 1948. גריידי שירת ביוון עד שנת 1950 וליווה בה את קיום הבחירות הדמוקרטיות בתחילת 1950. במאי 1950 מונה לשגריר ארצות הברית באיראן. מינוי זה נתפס כנובע מהחשיבות שייחסה ממשלת ארצות הברית לאיראן במסגרת המלחמה הקרה. בעקבות עליית ממשלת מוחמד מוסאדק לשלטון באיראן, ונסיונותיה להלאים את תעשיית הנפט, ואת חברת הנפט האנגלו-אמריקאית, ניסה גריידי לתווך במשבר שנוצר בין הצדדים. ביולי 1951 התפטר גריידי מתפקידו. בעיתונות היו שטענו שההתפטרות נבעה מכעס של הבריטים על גריידי. היו שטענו שההתפטרות נבעה מכשלונו בהשגת פשרה. לעומת זאת, ממשרד החוץ של ארצות הברית נטען שגריידי מונה רק לשנה והסכים להשאר בתפקיד זמן מה נוסף בגלל משבר ההלאמה. בלחץ האירועים המשיך גריידי בניסיונות התיווך, אולם בספטמבר 1951 התפטר סופית מתפקידו, פרש מפעילות דיפלומטית, ושב לביתו בסן פרנסיסקו. גריידי התראיין בתקשורת בארצות הברית בנוגע למשבר עם איראן וטען שמדיניותה הקולוניאליסטית של בריטניה הייתה טפשית וגרמה לה לאבד את חברת הנפט באיראן. בעיתונות גם פורסם שגריידי חזה מראש את התפתחות המשבר והזהיר את הבריטים, ללא הועיל. גריידי המשיך לקרוא לפשרה בסכסוך הנפט והאשים את ממשלת ארצות הברית שלא עשתה די כדי לשמור על איראן בהשפעה מערבית.
בשנת 1957 מת מהתקף לב בעת ששט בספינה.