google/wiki40b huggingface dataset:
איקיקה

היסטוריה

איקיקה נוסדה במאה ה-16 ונקראה תחילה Nuestra Señora de la Concepción de Ique-que. בתקופה הקולוניאלית הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו, ולאחר מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית נותרה בשטח פרו. גילוי מרבצי המלחת במדבר אטקמה הביא לצמיחתה המהירה מאמצע המאה ה-19, עת שימשה נמל ראשי לייצוא המלחת ותוצריה לאירופה.
ההכרה בערכה הכלכלי הרב של המלחת גרמה לסכסוכי גבול בין צ'ילה, פרו ובוליביה, ולפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1883). במהלך המלחמה התחולל מול חופי איקיקה קרב ימי (ב-21 במאי 1879) בין חילות הים של צ'ילה ופרו. אף כי לא הושגה בו הכרעה, עורר הקרב אלפי צעירים צ'יליאניים להתגייס לצבא, והוא נחשב בהיסטוריה של צ'ילה לאחד הגורמים העיקריים שהביאו לניצחונה במלחמה.
בסיום המלחמה סיפחה צ'ילה את מחוזות טקנה (Tacna), אריקה (Arica) וטרפקה, ובהם מרבית אזורי הכרייה של המלחת. בעקבות זאת קיבלה איקיקה תנופה נוספת לגידולה והפכה לעיר קוסמופוליטית, מרכז לחברות הכרייה, שרובן היו בבעלות בריטית ואמריקנית.
תנאי ההעסקה הירודים של פועלי מכרות המלחת גרמו לתסיסה בקרב הפועלים, שהגיעה לשיאה בשביתה כללית, בדצמבר 1907. אלפי פועלים שובתים ובני משפחותיהם צעדו מהמכרות והתקבצו באיקיקה, שם התכנסו בחצר בית הספר "דומינגו סנטה מריה", ופנו לממשל לתווך ביניהם לבין המעסיקים במשא ומתן על דרישותיהם. ארגוני הפועלים של איקיקה תמכו במאבק פועלי המכרות והצטרפו לשביתתם עד שהעיר הושבתה לחלוטין. השביתה הסתיימה ב-21 בדצמבר לאחר שכוחות צבא פתחו באש לעבר השובתים והרגו כמה מאות מהם, בטבח סנטה מריה דה איקיקה, שהיה לאירוע מכונן בתולדות תנועת הפועלים בצ'ילה.
ירידת מחיר המלחת לאחר שפותחה שיטה להפקת אשלגן חנקתי באופן מלאכותי, ובמקביל השפל הגדול שהחל ב-1929, פגעו קשות בכלכלת איקיקה, שהתבססה כולה על יצוא המלחת. המוני פועלים עזבו את המכרות והיגרו אליה, אך נותרו ללא תעסוקה. בעשורים הבאים התפתח בה בהדרגה ענף הדיג ותעשיות הנלוות אליו, עד שאיקיקה הפכה מנמל מלחת לנמל של קמח דגים. ב-1975 היא הוכרזה כנמל חופשי (Zona Franca) על מנת למשוך אליה השקעות זרות.
ב-2001 הוכרזה איקיקה "בירת התרבות של אמריקה" לשנה זו, מעמד שהביא לגידול ופיתוח התיירות בעיר.
פעמון דלת

פעמון דלת הוא פעמון מכני או חשמלי הממוקם מחוץ לדלת הכניסה (בין היתר בדירה, משרד, חנות) המאפשר למבקרים להתריע בפני הדיירים על הגעתם.
בבנייני דירות ישנה בדרך כלל מערכת פעמון כפולה - בכניסה ללובי של הבניין, ישנו לוח המכיל את פעמון הדלת של כל הדירות בבניין (לעיתים חייבים להקליד מספר הדירה) ובנוסף ישנו גם פעמון בדלת הכניסה של כל דירה. בדרך כלל, שם המשפחה נכתב על גבי פעמון הדלת.
פעמוני הדלת מכילים לעיתים אינטרקום או מערכת וידאו המאפשרת לדיירים לחזות במבקרים מבעוד מועד, על מנת שיוכלו לאמת את זהותם ו/או מטרת הביקור שלהם בטרם פתיחת הדלת בפניהם.
כיום הפעמון החשמלי הוא סוג פעמון הדלת הנפוץ ביותר. אחד מסוגי פעמוני הדלת החדישים ביותר כוללת מצלמה מיניאטורית אשר מחוברת לאינטרנט ומאפשרת לבעלי הבית לתקשר עם האנשים שנמצאים מחוץ לדלת הכניסה, גם כאשר הם אינם בבית, באמצעות הטלפון החכם.
עוד מעבר

עוד מֵעֵבֶר (מלטינית: PLUS ULTRA) הוא המוטו הלאומי של ממלכת ספרד. מקורו במוטו האישי של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המוטו קשור קשר הדוק לעמודי הרקולס, שעל פי המיתולוגיה היוונית הוצבו על ידי הרקולס בקרבת מצר גיברלטר, וסימנו את גבולו המערבי של העולם המוכר דאז. על פי המיתולוגיה הופיעה האזהרה "NEC PLUS ULTRA" (או בגרסאות אחרות - "NON PLUS ULTRA" - "אין עוד מֵעֵבֶר") בשמשה כאזהרה למלחים ולנווטים שלא להפליג אל מעבר למצר.
המוטו אומץ על ידי קרל החמישי כמוטו האישי שלו, ככל הנראה על פי הצעת רופאו ויועצו האישי לואיג'י מרליאנו. הרעיון מאחורי המוטו נועד לעודד את קרל הצעיר להתעלם מאיסורים ואזהרות עתיקות ולעודדו ליטול סיכונים וללכת "עוד מעבר". קרל נולד בעיר גנט השוכנת בפלנדריה וכתוצאה מאימוצו של המוטו, הוא נפוץ באזור זה.
לאחר כהונתו של קרל כמלך קסטיליה ואראגון במאה ה-16, הפך המוטו למוטו של ספרד ההבסבורגית והופיע על מטבע הדולר הספרדי. מטרתו של המוטו הייתה לעודד מגלי ארצות ספרדיים להרחיק מעבר למצר גיברלטר אל עבר העולם החדש.
כיום חקוק המוטו באותיות זהב על סרט אדום המחבר בין עמודי הרקולס המשמשים כתומכים בסמלה של ספרד, ועל דגלה.
חסידות קוברין

חסידות קוברין היא חסידות ליטאית. מייסדה היה רבי משה מקוברין, תלמידו של רבי מרדכי מלעכוויטש. החסידות נכחדה בשואה, עם הרצחו של אדמו"רה, רבי משה אהרן רבינוביץ.
אתר הנופש דיסנילנד

היסטוריה

פארק השעשועים דיסנילנד נפתח בשנת 1955. שטח הפארק היה בבעלות חברת וולט דיסני אולם מרבית השטחים סביב הפארק היו בבעלות פרטית ולא בבעלות החברה. בסוף שנות ה-90 נעשו תוכניות להרחבת פארק השעשועים, ובשנת 2001 הושקה התוכנית להקמת "אתר הנופש דיסנילנד" הכולל את כפר הקניות והבידור "דאון טאון דיסני" ואת פארק השעשועים - ההרפתקה הקליפורנית של דיסני.
על מנת להקים את אתר הנופש רכשה החברה את שטחי האדמה סביב הפארק, ובנה את דאון טאון דיסני וכן את מבני החניה המהווים את מבנה החניה הגדול ביותר ביבשת אמריקה.
נילחם בחופים

נילחם בחופים (באנגלית: We Shall Fight on the Beaches) הוא השם שניתן לנאום אשר נשא וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, בפני בית הנבחרים של הפרלמנט הבריטי ב-4 ביוני 1940, כחודש לאחר עלייתו לשלטון כראש ממשלת אחדות לאומית. היה זה הנאום השני בסדרה של שלושה נאומים אשר נשא צ'רצ'יל במהלך ימי המערכה על צרפת. קדם לו "דם, עמל, דמעות ויזע" מ-13 במאי ולאחריו "הייתה זו שעתם היפה ביותר" מ-18 ביוני. בנאום זה ביקש צ'רצ'יל להשיג שתי מטרות מורכבות: להכין את העם הבריטי לאפשרות ריאלית של פלישת כוחות גרמניה הנאצית לבריטניה, תוך הבעת אמון מוחלט בניצחון ולהביע הכרה באפשרות של נפילת צרפת, תוך איתות לצרפתים שאפשרות של כניעה איננה פתרון קביל מבחינת בריטניה.

מן הנאום

צ'רצ'יל דיווח לפרלמנט על הפינוי של חיל המשלוח מדנקרק, תוך הדגשת האומץ שהפגין הצבא הבריטי מול אויב עדיף ותוקפני ואת הקרבתם של המחלצים. בפרט העלה צ'רצ'יל על נס את תפקודו של חיל האוויר המלכותי כעומד בשורה אחת עם האומץ והאבירות של כל אחד מגיבורי ההיסטוריה הבריטית. הוא הגדיר את החילוץ כנס, אולם הדגיש כי "אין מנצחים מלחמות על ידי פינויים" ולא על ידי ניסים. בהמשך תיאר צ'רצ'יל את המצב כקשה ביותר, צבא צרפת התמוטט וצבאה של בלגיה אינו קיים, נמלי התעלה מוחזקים על ידי הגרמנים וסכנת פלישה לאי הבריטי קיימת. כמו כן ציין צ'רצ'יל את הברית בין האימפריה הבריטית לצרפת והבטיח את נכונותה של האימפריה להילחם ככל שיידרש עד מיגור הרודנות הנאצית.
החלק הרטורי החזק ביותר של הנאום, וזה שנתן לו את שמו, הוא סופו:
אם גם חלקים גדולים של אירופה והרבה מדינות ותיקות ומהוללות נפלו או תיפולנה תחת שלטון הגסטפו וכל המנגנון המשוקץ של השלטון הנאצי, אנחנו לא נירתע ולא נכזיב. אנחנו נמשיך עד הסוף. אנחנו נילחם בצרפת, נילחם בים ובאוקיינוס, נילחם בבטחה גוברת ובכוח גובר באוויר; אנחנו נגן על האי שלנו, ויהיה המחיר אשר יהיה. נילחם בחופים, נילחם בנקודות הנחיתה, נילחם בשדות וברחובות, נילחם בגבעות. לעולם לא ניכנע.
— וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, הוצאת עם הספר, 1956, תרגום אהרון אמיר, עמ' 103

התקבלות

לפי עדויות חברי פרלמנט, התגובות לנאום בבית הנבחרים היו נרגשות וההכרה בו כנאום היסטורי הייתה מיידית, הן בשל תוכנו והן בשל השפה האנגלית העשירה והשורשית בה השתמש צ'רצ'יל בדבריו.
הנאום לא הוקלט ולפיכך, היה על צ'רצ'יל לחזור עליו שנית לפני המיקרופון עבור שידורו ב-BBC בשנת 1949. לפי אגדה אורבנית נפוצה צ'רצ'יל סירב לחזור על הנאום שנית, ולפיכך הקריא את הנאום שחקן בשם נורמן שלי שחיקה את צ'רצ'יל מבלי שהמאזינים ידעו שאינם מאזינים לראש הממשלה עצמו. שלי אכן הקליט את הנאום עבור תקליט שהופץ בעיקר בארצות הברית.
ריגוש (מחזה)

ריגוש הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט, שהועלה בתיאטרון בית ליסין בין השנים 2005 ל-2007. המחזה זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2005, פרס שחקנית השנה לדפנה רכטר ופרס שחקנית המשנה לנעמי פרומוביץ'.

עלילה

המחזה עוסק במיקה, אמנית וידאו ארט שחולה באינסומניה (נדודי שינה). מציעים לה עבודה בתערוכה "המחלה כמטאפורה" והיא מוותרת עליה כי היא לא מוצאת נושא . היא הולכת למעבדת שינה ושם היא פוגשת את סופי שחולה במחלת שינה נדירה. סופי חולה בנרקולפסיה, כלומר היא נרדמת בלי שליטה. מיקה מחליטה לקחת את סופי ולעשות את העבודה עליה. והקשר ביניהן מתחזק.
בינתיים הקשר בינה ובין בעלה מתרופף. מיקה עוזבת את הבית ועוברת לסטודיו כדי שתוכל לעבוד כל הזמן ובינתיים היחסים בינו לבין חברתה הטובה ביותר של מיקה, נוני, נהיים קרובים מאוד עד שהם מגיעים למחוזות רומנטיים.
נוני באה אל מיקה כדי לספר לה שהיא שכבה עם בעלה ומיקה רבה עם נוני ולאחר מכן גם רבה עם בעלה ועוזבת את הבית רשמית. בזמן שהיא עובדת נוני עוברת לבית שלה והיא נשארת בסטודיו עם סופי ומצלמת אותה בשנתה.
כשמגיע הרופא לדבר עם מיקה מיקה מגלה שכל ההתקפים של סופי שהיא צילמה הם מזויפים ושהמחלה שלה כבר בשליטה מלאה. היא כועסת על סופי וזורקת אותה.
מיקה מגיעה לשפל המדרגה. אין לה משפחה, חברים, עבודה. אפילו את הבן שלה היא כבר לא רואה. ובנוסף להכול היא לא ישנה בלילה. אחרי שהיא מגיעה לבית ומביכה את עצמה לפני בעלה וחברתה הכי טובה היא חוזרת לסטודיו ששם היא מוצאת את סופי ואת החבר שלה. שכועס מאוד על כך שבגללה סופי כל הזמן הזה הייתה רחוקה ממנו. והוא כועס עוד יותר על כך שהיא זרקה אותה לרחוב. הוא מאיים לשרוף את כל חומר הצילום ואז הוא מפנה את המצלמה את מיקה. הוא רוצה לתת לה את ההרגשה איך זה שמנצלים אותך ומצלמים אותך. שם מגיעה נקודת השבירה של מיקה. היא לוקחת את הדלק שאיתו הוא איים לשרוף את החומרים והיא שופכת על עצמה. אין לה מה להפסיד והיא מתפרקת. אחרי התרסקות הזאת של מיקה, סופי והחבר שלה בהולכים ומשאירים את מיקה לבדה.
את הסרט שלה מיקה עשתה על האינסומניה שלה. והיצירה שלה הייתה אחת המוערכות בתערוכה. אבל הכי חשוב. בסוף המחזה רואים אותה שוכבת במיטתה ובעלה מעיר אותה ומספר לה על כמה התערוכה הצליחה. ואז היא ישנה. ובעלה שוכב לידה.
אבי כץ

חייו

כץ נולד בבני ברק למשה ודבורה כץ, ובגיל 7 התייתם מאביו. הוא למד בתלמוד תורה עד כיתה ח' ובישיבה פנימייתית בכרמל מכיתה ט' עד י"א. במקום כיתה י"ב התגייס לחיל השריון במסגרת ישיבת ההסדר בימית.
בגיל 25 הקים חברה לסחר בעודפים בארץ ובחו"ל. בשנת 1993 הקים, יחד עם אחיו שמואל כץ ושותפם רונן לוי, את רשת כפר השעשועים, ש-50% ממניותיה נמכרו לאחר מספר שנים לקואופ הריבוע הכחול. בשנת 1995 הביא לישראל את רשת הכל בדולר. ב-1998 הקים את רשת חנויות בגדי הילדים והתינוקות פיפו, שהתמזגה לבסוף עם חברת דוקטור בייבי למוצרי תינוקות. בשנת 2000 הקים יחד עם יצחק לאופר את רשת כלי הבית ששת, שהתמזגה בשנת 2006 יחד עם נעמן פורצלן וורדינון לחברת בי קמעונאות. החברה נמכרה בשלבים עד 2010 לקואופ הריבוע הכחול. בשנת 2009 הקים את חברת ההשקעות הקבוצתית קרן הגשמה, שהיקף נכסיה כיום נאמד בכ-8 מיליארד שקלים.

הגשמה

חברת השקעות אשר הוקמה בשנת 2009 על ידי אבי כץ וחנן שמש ומציעה הזדמנויות השקעה בפרויקטים של נדל"ן, היי-טק ותחומי השקעות נוספים. נכון לחודש יולי 2016 מבוצעות בחברה מעל ל-250 השקעות, כשבכל קבוצת השקעה יכולים להשתתף עד 35 משקיעים. 
בשנת 2014 הקימה הגשמה את השלוחה הלונדונית תחת השם Cogress, ובשנת 2016 את השלוחה האמריקאית, אף היא תחת השם Cogress.

הקואליציה לשבת שוויון

מיזם שהוקם על ידי כץ, יהודה לניאדו - מנכ"ל רשת "אושר עד", וצביקה אורן - נשיא התאחדות התעשיינים ובעלי עסקים מכל הארץ, שמטרתו היא ביטול פעילות מסחרית ביום שבת בלי לפגוע בעסקים שפעילותם משתייכת לתרבות ולפנאי כגון בתי קפה. כץ פועל למען החלת חוק שעות עבודה ומנוחה ושמירת השבת במרחב הציבורי בישראל מתחילת קריירת העסקים שלו.

חיים פרטיים

כץ גרוש, אב לחמישה ילדים וסב לנכדים. בתו חגית שינובר משמשת כמנהלת הרכש של חברת קופיקס.
ILTV

היסטוריה

את החברה הקים וניהל משנת 2015, רונן לפלר, שצירף אליו משקיעים אמריקאים מחברת JMG.
יום הצילומים והשידורים הראשון, היה ב-7 בנובמבר 2015.
בתחילה, הצילומים בוצעו במתכונת מצומצמת של מהדורת חדשות יומית, באולפני מימד, ולאחר מכן באולפני סאן וידאו.
החל משנת 2017, מצולמות כשש מהדורות, מבזקים ומגזינים, מדי יום, באולפני וואלה! NEWS.
בשנת 2019 מכרה JMG את רוב מניותיה בחברה, לקבוצת משקיעים מארצות הברית, שמינתה את יעקב ברג למנכ״ל החברה.
נכון לשנת 2019, מצולמות ומשודרות כמאה וחמישים תוכניות], באיכות HD, באנגלית, ספרדית ורוסית, מדי חודש, המשודרות לעשרות מיליוני צופים], בתחנות טלוויזיה רבות, ובאתרי אינטרנט רבים, ברחבי העולם.
בנוסף, המהדורה המרכזית היומית באנגלית, משודרת מדי יום, בכל מטוסי אל על.
ספינלונגה

היסטוריה

ספינלונגה נמצא בקצהו של חצי אי ספינלונגה הגדולה. בעבר הוא היה מחובר ליבשה אבל הוונציאנים שהשתלטו על המקום בעיקר בגלל מכרות מלח, ניתקו את האי מהיבשה ובנו עליו ב-1578, מבצר גדול הקיים עד היום. בשנת 1630 היו במבצר 35 תותחים.
הטורקים העות'מאנים כבשו את כרתים ב-1669. אך הוונציאנים החזיקו בספינלונגה עד 1715 שאז המבצר הועבר לטורקים בהסכם. הטורקים גורשו מכרתים ב-1897 אבל כ-1100 תושבים טורקים ברחו לספינלונגה וסירבו לעזוב. הם עזבו ב-1903 כאשר היוונים החלו לשלוח לאי חולי צרעת.
צרעת נחשבת כמחלה מידבקת המועברת על ידי תרסיסי חיידקים מהאף ומדרכי הנשימה. לא היה טיפול למחלה זו שפגעה בעיקר בעור ובמערכת העצבים. החולים הושטו למקום בסירות ועברו דרך שער במבצר שנקרא "שער דנטה" היות שחשבו שהתופת מחכה להם בפנים. אבל למעשה מצבם הוטב באי. הם לא נחשפו להתעללות מצד בריאים והממשלה דאגה לשלוח להם אספקה שוטפת דרך הים. המצורעים ניהלו משטר פנימי עם מנהיגים נבחרים. עם הזמן נשלחו לאי גם מצורעים מיוון. עם פינוי האי היו גם כאלה שסירבו להתפנות.
הגרמנים ששלטו באי במלחמת העולם השנייה בשנים 1941–1945, לא העזו לעלות לאי ולהתערב בחיי המצורעים.
עם תחילת השימוש בתרופות יעילות נגד הצרעת פסקו החולים להיות מדבקים ופסק הצורך לבודדם. משנת 1950 לא נשלחו יותר חולים לאי. החולה האחרון עזב ב-1957. האחרון שעזב את האי היה הכומר בשנת 1962 בהתאם למסורת הכנסייה היוונית-אורתודוקסית האומרת שיש לעלות לקברו של המת עד לאחר חמש שנים ממותו.
כיום משמש ספינלונגה כאתר תיירות פופולרי בכרתים. הפופולריות שלו עלתה לאחר פרסום ספרה של הסופרת הבריטית ויקטוריה היסלופ שתורגם לעברית בשם "האי של סופייה". בספר יש תיאור נרחב של חיי קהילת המצורעים בספינלונגה. על האי אין שירותי הארחה והתיירים מגיעים בקבוצות עם מדריך ומסיירים במבצר, בכנסייה ובבתים הנטושים.
ניקולא יוזגוף-אורבך

ניקולא יוזגוף-אורבך (נולד בצפת ב-6 באוגוסט 1984) הוא משורר, עיתונאי, חוקר, ד"ר לדמוגרפיה, גאוגרפיה וספרות וחבר סגל במכללה האקדמית צפת ובמכללה האקדמית לחברה ואמנויות בנתניה.
משמש כעמית מחקר במוסד הרצל לחקר ציונות ולימודה.

ביוגרפיה

ניקולא יוזגוף-אורבך גדל במשפחה חרדית בצפת תחת השם יעקב יוזגוף. פרסם ארבעה ספרי שירה, ספרי עיון ושורת מאמרים וכתבות. בגיל 17 (2002) פרסם את ספר שיריו הראשון "ילדי הלילה" (הוצאת סער) וכעבור שנה (2003) פרסם את ספרו "מותה של ילדות" (הוצאת ברקאי-צ'ריקובר).
בראיונות שהעניק באותה שנה לעיתון "זמן ירושלים" ולשמוליק טיאר בתוכניתו "טיאר ברשת" קבע אורבך כי על הקהילה הגאה לפעול להקמת אוטונומיה טריטוריאלית להומואים וללסביות בחבל סדום. בין השנים 2002–2004 שימש ככתב וכעורך תרבות בירחוני הקהילה הגאה "הקשת" ו"Top Magazine". בשנת 2004 שימש אורבך לצד איציק דוידוביץ' כעורכו של הצהובון הפרובוקטיבי "ג'ורה" שנאסר לפרסום בעקבות פרשת "הקלטת הלוהטת" שבה לכאורה תועדה דמות ציבורית במהלך קיום יחסי מין, וכן שימש כעורך בפועל של המקומון הגלילי "חשיפה לצפון".
בשנת 2010 פרסם אורבך את ספר שיריו "יהודי ערבי" (הוצאת גוונים). בספר הובעה ביקורתו הארסית של המשורר כלפי יחס הממסד כלפי מיעוטים וכן כלפי התבניות המגדריות הרווחות כיום בחברה הישראלית המגבילות לטענתו את חירות האדם. למן שנת 2010 משמש אורבך כמבקר שירה בירחון לספרות ותרבות, עיתון 77, בו פרסם מאמרי ביקורת שירה רבים וכן מבחר משיריו. שירים נוספים מפרי עטו פורסמו בכתבי עת ספרותיים נוספים ובהם: "שבו", "עמדה", "ליריקה", "פועם", "הכיוון מזרח", "הפנקס", המוסך (כתב עת),"יהי"-כתב עת פואטי-פוליטי, גרנטה, "מאזנים", יקוד, קפל ו"ביטאון שירה" וכן במדור הספרות בעיתון "הארץ" ובעיתון מעריב. בשנת 2015 התפרסם ספרו, "מבוא לדמוגרפיה ישראלית", בהוצאת "גוונים". החל משנת 2018 משמש כחבר מערכת בכתב העת "סלונט".
יוזגוף-אורבך הוא בוגר החוגים לתולדות עם ישראל ולגאוגרפיה ולימודי הסביבה (2007) מטעם אוניברסיטת חיפה ובעל תעודת הוראה מטעם מכללת גורדון לחינוך. עבודת המ.א שכתב (2009) בנושא "מאפייניהם הגיאו-כלכליים של עקורי חבל עזה טרם הפינוי ולאחריו" זיכתה אותו בשנת 2010 בפרס קתדרת חייקין לעבודת המ.א הטובה ביותר בחקר הגאוגרפיה בישראל בין השנים 2005–2010. למן 2010 משמש יוזגוף-אורבך כמורה מן החוץ בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה וכמרצה בחוגים למדעי ההתנהגות וספרות, מוזיקה ואמנות במכללה האקדמית בצפת. בשנת 2015 התמנה ד"ר אורבך לחבר בסגל בכיר במכללה האקדמית צפת. עבודת הדוקטורט של יוזגוף אורבך (2012) בחנה את מאפייניה הדמוגרפים והגיאו-קהילתיים של התנועה הרפורמית בישראל. בשנת 2017 השלים יוזגוף-אורבך עבודת דוקטורט נוספת בספרות כללית שבחנה בכלים כמותיים את סוציוכרונוטופ של גן העצמאות בספרות העברית. במחקריו האקדמיים עוסק אורבך ביחסי הגומלין שבין הספרות לגאוגרפיה, בחברה היהודית באירופה במוצאי המאה הי"ט ובדמוגרפיה של מיעוטים דתיים.
מתגורר בתל אביב.
משולם ראטה

תולדות חייו

נולד בגליציה למשפחת חסידי טשורטקוב. למד תורה אצל הרב יעקב וידנפלד, אב"ד הרימלוב, הרב אברהם שטינברג בעל 'מחזה אברהם' ואב"ד ברודי, והרב מאיר אריק. כבר בגיל 13 נודע בעולם היהודי כ"העילוי מהורנדקה", סופרו עליו סיפורי גאונות והוא השתדך עם בתו של הגביר שטינהולץ. בשנת תרנ"ג, בהיותו בן 18 הוסמך לרבנות ונישא לארוסתו. הזוג הצעיר היה סמוך על שולחן אבי הכלה במשך ארבע שנים במילניצא. בשנת תרנ"ט מונה לרב בקהילת חרסקוב (חורוסטקוב), לאחר שהרשים את יהודי העיר בשבת מבחן ששהה בעיר. רוב גדול של תושבי העיר בחרו ברב ראטה, אולם חסידי הוסיאטין סירבו לקבל רב שלא מהחוג שלהם ובחרו רב אחר ששימש במקביל לרב ראטה. 
בחרסקוב היה הרב ראטה פעיל בארגון "מציון תצא תורה" שיסדה בית ספר ברוח המזרחי בחרסקוב. בשנת תרס"ו יסד ישיבה בעיר וכיהן בה כראש ישיבה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה. בשנת תרפ"א השתתף כציר בקונגרס הציוני ה-12. 
בשנת תרפ"ט, עבר לכהן כרב בסוצ'אבה (שכונתה שאץ), ולאחר שש שנים עבר לכהן כאב בית דין בצ'רנוביץ והחל משנת 1936 כיהן בראשות הישיבה במקום. לאחר הכיבוש הנאצי, הוברח תמורת שוחד רב מצ'רנוביץ לבוקרשט ועלה לארץ ישראל בשנת תש"ד ומונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר במועצת הרבנות הראשית. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פרש לביתו בבני ברק.
אשתו הראשונה נפטרה עליו בחייו ולאחר זמן נישא ללאה בת רבי פינחס מנחם מענדל רובין מסערט, שמילא את מקום אביו רבי שמואל שמעלקא כאדמו"ר בסערעטה בוקאווינא (סירט, בוקובינה).
נפטר בחיפה והועלה לקבורה בירושלים בחלקת הרבנים בבית הקברות סנהדריה. על שמו רחובות בשכונת בית וגן בירושלים, בשכונת קריית הרצוג בבני ברק, בנתניה (תחת השם הרב משולם ראט) וקריית שמואל (על שם ספרו "קול מבשר").

השקפותיו

את הישיבה בערי חרסקוב יסד על שיטת הלימוד ההדרגתית של המשנה, "בן חמש למקרא, בן עשר למשנה וכו'". הרב מאיר שפירא מלובלין לפני שפתח את ישיבתו בלובלין שלח אליו מכתב ובו ביקש את חוות דעתו באשר לסדרי הישיבה ואופן הלימוד. 
הרב ראטה היה מזוהה עם הציונות הדתית, וזכה לביקורת על עמדותיו הציוניות. עם זאת, היה מוערך גם על חוגים חרדיים אשר יצאו נגד שימוש במילים חריפות בביקורת עליו.כאשר נשאל הרב צבי יהודה הכהן קוק מי לדעתו נחשב גדול הדור אחרי פטירת אביו הראי"ה, ציין את הרב ראטה. הוא ויתר על תפקידי רבנות בקהילות חשובות כמו לבוב אשר התנו את קבלת הרבנות בהפסקת התמיכה בציונות. 
כתב תשובה המחייבת אמירת הלל ביום העצמאות אך התנה את אמירת הברכה בהשגת הסכמה מצד רוב גדולי ישראל. 
התנגד בנחרצות לתנועה הקונסרבטיבית ובעקבות זאת סירב לקבל את פרס הרב קוק ביחד עם פרופסור שאול ליברמן אשר כיהן כמרצה בבית המדרש לרבנים באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית.
אצטדיון טוויקנהאם

היסטוריה

בעקבות עליית הפופולריות של ענף הרוגבי באנגליה, רכש הרוגבי פוטבול יוניון (איגוד הרוגבי האנגלי) בשנת 1907 שטח אשר שימש עד אז לגידול כרוב, תמורת כ-5,500 פאונד, לטובת בניית אצטדיון רוגבי חדש. האצטדיון נחנך ב-2 באוקטובר 1909 במשחק בין הרלקווין וריצ'מונד הלונדוניות. ב-15 בינואר 1910 נערך באצטדיון המשחק הבינלאומי הראשון, בו התמודדה נבחרת אנגליה מול נבחרת ויילס. בשנת 1926 נערך באצטדיון טורניר מידלסקס הראשון (רוגבי שביעיות). בשנת 1927 נערך באצטדיון לראשונה ה-Varsity Match השנתי, אשר מפגיש באופן מסורתי, החל משנת 1872, את נבחרות הרוגבי של אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת אוקספורד.
האצטדיון לקח חלק באירוח אליפות העולם ברוגבי בשנים 1991, 1999 ו-2015. באליפויות של 1991 ו-2015 אירח האצטדיון גם את משחק הגמר של הטורניר.
במהלך השנים עבר האצטדיון שינויים רבים ותכולתו הורחבה מספר פעמים. כיום מכיל האצטדיון 82,000 מקומות ישיבה מקורים בשלושה מפלסים.
במהלך השנים אירח האצטדיון הופעות חיות של אמנים רבים, ביניהם: ריהאנה, איירון מיידן, בריאן אדמס, בון ג'ובי, ג'נסיס, יו 2, ביונסה, הרולינג סטונז, הפוליס, האיגלס, ליידי גאגא, אר.אי.אם. ועוד.
צ'ואהיי נמבו

ביוגרפיה

נמבו נולד בסאפורו.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים נמבו במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.01 מטר, במדליית זהב זכה בן ארצו מיקיו אודה ובמקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.25 מטר. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 41.3 שניות.

שיאן עולם

בתחרות שנערכה בטוקיו ב-27 באוקטובר 1931 קבע נמבו בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.98 מטר. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ו-7 חודשים עד שנישבר על ידי ג'סי אוונס מארצות הברית (8.13 מטר).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה נמבו בשתי מדליות, זהב וארד. בתחרויות הקפיצה לרוחק קבע נמבו 7.45 מטר, אשר הספיקו לו רק למדליית הארד כשאת מדליות הזהב והכסף קיבלו למברט רד ואד גורדון האמריקאים, בהתאמה. מספר ימים לאחר מכן, זכה נמבו במדליית הזהב בתחרות הקפיצה המשולשת בשיא עולם חדש של 15.72 מטר, והפך לאתלט הראשון שמחזיק בשיאי עולם בשתי קטגוריות הקפיצה לרוחק. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונישבר על ידי ג'ק מטקלף מאוסטרליה (15.78 מטר). 
לאחר פרישתו, הפך לכתב ספורט ואימן את נבחרת האתלטיקה של יפן לאולימפיאדת טוקיו.
נמבו נפטר בביתו שבאוסקה בשנת 1997 בעקבות דלקת ריאות בה חלה.
בלינג רינג

עלילה

הסרט מבוסס על סיפור אמיתי. קבוצה של מתבגרים בשם "The Bling Ring" מאתרים את בתיהם של ידוענים במטרה לשדוד אותם כאשר הם נעדרים משם. בין הידוענים הנשדדים פריס הילטון, לינדזי לוהן ואורלנדו בלום.

הפקה

צילומי הסרט החלו במרץ 2012 בלוס אנג'לס קליפורניה. פריס הילטון שבמציאות נשדדה מ-"The Bling Ring" הסכימה להשתתף בסרט בהופעת קמע. קירסטן דאנסט וגאווין רוזדייל צפוים לשחק בסרט בתפקיד משני. חלק מסצנות הסרט מצולמות בבתיהם המקורים של הידוענים שנשדדו.
ישעיהו הדרי

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לדוד הדרי (גוטגשטלט), למד בבית הספר ביל"ו ובישיבת היישוב החדש בתל אביב, ובישיבת חברון בירושלים. התקרב לרב צבי יהודה הכהן קוק ולרב דוד כהן, "הרב הנזיר". לימד בישיבת מרום ציון (קריית נוער) שבשכונת בית וגן. במאי 1955 נפצע קשה בפיצוץ הרימון שקדם לרצח במנזר רטיסבון, ובעקבות זאת נוסף השם 'חיים' לשמו. המשטרה חשדה בו תחילה שהוא נפצע ב"תאונת עבודה" בדרכו לפגוע במנזר או חנות טריפה, אולם מאוחר יותר נתפסו זורקי הרימון האמיתיים.
במרץ 1957 נישא לנעמי רקובר, בתו של חיים רקובר ונכדתו של שמחה מנדלבוים. בתשכ"ב (1962) היה המשגיח בישיבת כרם ביבנה במשך כשלוש שנים. במהלך שנות ה-60 וה-70 נתן שיחות בקול ישראל במסגרת פרק היום בתנ"ך.
בקיץ תשכ"ז (1967), זמן קצר לאחר שחרור העיר העתיקה, הוקמה ישיבת הכותל על ידי הרב אריה בינה, אשר ביקש מהרב הדרי לעמוד בראשה. אף על פי שהישיבה מזוהה עם הזרם הדתי-לאומי שילב הרב הדרי בישיבה רבנים מהזרם החרדי, ובהם הרב אביגדור נבנצל והרב ישראל דז'ימטרובסקי.
הרב הדרי הנהיג כי מידי שבת ירדו תלמידי הישיבה בשירה וריקודים אל הכותל המערבי לתפילת קבלת שבת.
בשנת תשנ"ח (1998) פרש הרב הדרי מתפקידו והחל להקדיש את עיקר זמנו ללימוד, להגות ולכתיבה. את מקומו תפסו הרב חיים כ"ץ ובהמשך הרב מרדכי אלון. בשנת תשס"ו פרש הרב אלון והרב הדרי שב לעמוד בראש הישיבה למשך כשנתיים, עד שמונה לתפקיד הרב ברוך וידר.
בשנת תשע"ד (2014) קיבל את אות יקיר ירושלים.
מצעירותו עסק בתורת הרב קוק. בשנת תשי"א, בגיל 18, הוציא חוברת העוסקת בספר "אורות התשובה" של הרב קוק, ומאז הוציא חיבורים נוספים העוסקים בהגותו. בשנת תשכ"ו (1966) ערך תערוכה שהוצגה במקומות שונים מטעם משרד החינוך לרגל מאה שנה להולדתו. כן הוציא ספרים ומאמרים העוסקים בתורת השפת אמת, ברבי צדוק הכהן מלובלין ובמצוות השמיטה.
הרב הדרי התגורר ברובע היהודי בירושלים. הוא נתן שיעורי תורה במדרשת הרובע לבנות ועוד.
נפטר בי' באייר תשע"ח, לאחר שביום הקודם נפל ונפצע קשות בביתו.

משפחתו

לרב הדרי שלוש בנות: אסתר גרוסברג; פנינה פייג; וד"ר חנה הנדלר - מרצה לספרות באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אורות, הנשואה לרב אריה הנדלר.
עיניים לא רק לראייה

רקע

בשנת 1964 הזמין מגזין  מאסימוב סיפור על בסיס תמונה של ראש חימר שאבריו מסומנים באותיות דפוס, במטרה להדפיס שלושה סיפורים של סופרים שונים על בסיס אותה התמונה. המגזין דחה את סיפורו של אסימוב, והסיפור פורסם לבסוף במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני בשנת 1965.