מריה רוט

חייה

רוט נולדה במנילה שבפיליפינים לאב ממוצא קווקזי ואם ממוצא פיליפיני. היא הבכורה במשפחתה ולה שני אחים צעירים. רוט מתארת חיים בעוני ומספרת כי בילדותה לא היה די אוכל להאכיל את כל בני ביתה. בגיל צעיר היגרה יחד עם בני משפחתה לארצות הברית. באותה תקופה הוטלו מגבלות על כניסת מהגרים מאסיה לארצות הברית, כאשר רק בשנת 1965 נחקק ״חוק ההגירה והאזרחות של ארצות הברית״ שאיפשר למהגרים מאסיה לקבל אזרחות אמריקאית, ולכן נאלצה משפחתה של רוט לעבור מסע הגירה מפרך דרך הונדורס וגואטמלה עד להגעתה ללוס אנג׳לס, קליפורניה. שורשי זהותה המורכבת של רוט קשורים בקושי ובסבל הנטוע במרכיבי גזע, אתניות ומגדר. הקריירה המקצועית שלה בפסיכולוגיה משקפת את מסעה האישי ואת עניינה בגמישות קוגניטיבית.

דרכה המקצועית

רוט למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד. כדי לפצות על המחסור בהיבטים חברתיים בקורסים בתוכנית זו, היא החליטה לקחת שיעורים בחוג לסוציולוגיה ובסופו של דבר סיימה תואר ראשון כפול - בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה. היא המשיכה בלימודים לתואר שני בפסיכולוגיה ולמדה בבית הספר קלרמונט שבקליפורניה ללימודי פסיכולוגיה קוגניטיבית, אך מהר מאוד הבינה שאין לה עניין רב בתחום זה. היא צברה ניסיון בעבודה קלינית ולאחר מכן התקבלה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל. בסיאטל הייתה אז אוכלוסייה גדולה ממוצא אסייתי, דבר שעניין את רוט כנושא למחקר. כמו כן היא נחשפה למחקריה של מורתה שירלי פלדמן אודות נשים ותקיפה מינית, בעקבותיה פיתחה רוט את אחד מתחומי העניין העיקריים שלה - בריאות נפשית של בני ובנות מיעוטים. בשנת 1983 קיבלה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית.
באותן שנים הקימה רוט קליניקה פרטית ופיתחה תוכנית מיוחדת של טיפול קבוצתי בבולימיה. ב-1986 הוציאה ספר העוסק בהפרעות אכילה ובחוויות של טראומה, מתוך התנסותה בקליניקה.
בשנת 1989, קיבלה רוט תפקיד כפרופסור אורחת באוניברסיטת הוואי. שם, בשיתוף פעולה עם קבוצת חוקרים וחוקרות ממספר דיסציפלינות - כולל סוציולוגיה, מחקר אתני, ולימודי אמריקה הלטינית, היא פרסמה ספר העוסק בגזענות שנקרא ״racially mixed people in america״ (1992).
בצד עבודתה בקליניקה פרטית, עובדת רוט כיועצת לאכיפת החוק ומספקת שירותים כגון הערכות פסיכולוגיות רשמיות ועד-מומחה. מבחינת מחקר היא עוסקת בחקר טראומה, זהויות רב-גזעיות, הפרעות אכילה, פסיכולוגיה רב-תרבותית וטיפול פמיניסטי. היא כיהנה כפרופסור עמית ללימודי האתיקה האמריקנית באוניברסיטת וושינגטון, אך עזבה את התפקיד משום שחשה "מוגבלת על ידי הסביבה האקדמית", לדבריה. בעבר כיהנה גם כנשיאה של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה של מדינת וושינגטון (WSPA) וכיו"ר של המועצה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) לקידום הפסיכולוגיה למען אינטרסים ציבוריים. בנוסף הייתה גם חברה במועצת המנהלים של האגודה למחקר פסיכולוגי של סוגיות מיעוט אתניות (חטיבה 45). כיום היא חברה פעילה באגודה האסייתית-אמריקאית לפסיכולוגיה (AAPA).

מגילת הזכויות לאנשים ונשים ממוצא מעורב

בשנת 1993 כתבה רוט את מגילת הזכויות לאנשים ונשים ממוצא מעורב וערכה שני ספרים עטורי פרסים בנושאי עירוב-אתני וגזענות. בעקבות כתיבתה זו, בשנת 2000 שונה הפורמט של מפקד האוכלוסין האמריקני. עד אז הייתה התעלמות מאפשרות קיומו של עירוב אתני כאשר ניתנה אפשרות לסמן זהות אתנית אחת בלבד. עבודתה ופרסומיה של רוט הובילו להוספת האפשרות לסמן בשאלת המוצא יותר ממוצא אחד וכך בעצם לראשונה ניתנה הכרה רשמית לזהות מעורבת בארצות הברית.

טראומה עיקשת

רוט טבעה לראשונה את המונח "טראומה עיקשת" (insidious trauma), תוך הרחבה של המונח ״טראומה״ כחוויה המתבסס על אירוע או אירועים מסוימים. טראומה עיקשת מתייחסת להשפעות טראומטיות של מציאות חברתית-פוליטית יומיומית המשפיעה על הנפש ומייצרת דפוסים פסיכופתולוגיים של מצוקה. על פי רעיון זה, אנשים אשר זהותם המינית, האתנית, מעמדם החברתי-כלכלי או צבע עורם מוביל למיקומם החברתי הנמוך, חשופים להשפלה ולהדרה מתמשכת ממוקדי כוח ושליטה מוסדיים וחברתיים. פרקטיקות דכאניות מתמשכות ומצטברות שכאלה, על אף שהן לא בהכרח אלימות באופן גלוי או מאיימות על הקיום הגופני של אדם ברגע נתון, הן בעלות השפעות נרחבות על רווחתם הנפשית הבסיסית של האנשים והנשים הסובלים מהן. לדוגמה, אפשר לראות את עיקשותה של הטראומה במצבים בהם הופנמו בנפש ובאישיות מצבים שהם בעצם חיצוניים או חברתיים. בניגוד לטראומה המוכרת לנו אשר הגדרתה נסמכת על העובדה שהיה אירוע קיצוני מחולל טראומה, ״טראומה עיקשת״ היא תוצאה של תנאי דיכוי מתמשכים בזמן הווה. המשגה זו של רוט מאפשרת הבנה של ההשלכות ארוכות הטווח של חיים בתנאי דיכוי ממוסדים ומתמשכים כמו למשל קיום בעוני, חשיפה לגזענות, סקסיזם, הומופוביה, ויחסי כוח חברתיים. להמשגה זו חשיבות רבה, שכן היא מאפשרת הכרה בגורמים חברתיים כמשפיעים על בריאותו הנפשית של אדם ועל התפתחותן של מצוקות שונות אשר הפסיכופתולוגיה המסורתית תטען להתפתחותן באישיותו של האדם ולא בתנאי חייו. כך למשל, תגיות פסיכיאטריות שהוצמדו למופעי מצוקה או דיכוי הממקמות את הבעיה באישיות הפרט (אבחנות של הפרעות אישיות למשל), מטשטשות ומייתרות את הבעיות החברתיות הגורמות לאותן מצוקות. המושג ״טראומה עיקשת״ השפיע על עבודתן של כותבות וחוקרות נוספות כמו אפי זיו ולורה בראון.