google/wiki40b huggingface dataset:
צביעה של סרטי קולנוע

צביעה של סרטי קולנוע היא שם לכל תהליך של הוספת צבע לתמונות נעות בצבע שחור לבן. הדבר נעשה על מנת להוסיף לסרט אפקטים מיוחדים, לערוך לסרט מודרניזציה או להציג מראה אותנטי של הישויות שצולמו בו. צביעת סרטי קולנוע הפכה לנפוצה ולקלה יותר בעידן המחשב, כשהאופציה להתחקות אחר הצבעים המקוריים הפכה לקלה יותר. בעידן ה-DVD, וכן התפתחות האמצעים הטכנולוגיים, הצביעה צוברת פופולריות מחודשת.

טכניקות צביעה

בטכניקת הצביעה ביד, שהייתה אחת הטכניקות הראשוניות והפרימיטיביות לצביעת סרטים, כל עותק של סרט הודפס בנפרד, ולפיכך היה על הטכנאים לעבור בדקדקנות על כל פריים, כדי להציג צביעה מקצועית ועשירה. לעיתים נעשה שימוש בשבלונה על מנת להקל על הטכנאים. הצביעה במחשב החלה בשנות השבעים ופותחה על ידי וילסון מרקל. בצביעה זו, הטכנאי מצייר רק חלק מהתמונה, כשהמחשב משלים את שאר התמונה במדויק לפי הכיוון שהתווה הטכנאי. במקור הצביעה במחשב נחשבה לירודה וזולה, אך השתפרה פלאים מאז 1980.
עם השנים פותחו טכנולוגיות צביעה ממוחשבת רבות, כאשר כל טכנולוגיה מציגה יתרונות וחסרונות.
בשנת 2005, הזמין מרטין סקורסזה צביעה של קטעים מסרטים הוליוודיים מסוימים עבור הצגת צביעתם בסרטו "הטייס".

מחלוקות

באמצע שנות השמונים, לאחר צביעת סרט הקומדיה "טופר", החלה תופעת הצביעה לעורר מחלוקות. התומכים בתופעה טענו שכך קהלים חדשים ייחשפו לסרטים הישנים. הטענה העיקרית של המתנגדים לה, שאינה רלוונטית כיום, הייתה שהצביעה נעשית באופן מגושם, חסר יעילות ולא לוקחת בחשבון טכניקות תאורה מסוימות שיועדו במקור לשחור לבן. בין התומכים בדבר היה קרי גרנט. בין המתנגדים לדבר היו רוג'ר איברט, פרנק קפרה ג'יימס סטיוארט, ג'ון יוסטון, ג'ורג' לוקאס ווודי אלן.
איל התקשורת טד טרנר, שנודע בציבור כחסיד של צביעת סרטים, ניצל את תדמיתו זו לצורך מסירת הודעה הומוריסטית לעיתונות כי ישקול לצבוע את "האזרח קיין". אורסון ולס, שלקח הצהרה זו ברצינות, ביקש שבועיים לפני מותו ב-1985 ש"לא יתנו לטד טרנר להשחית את הסרט שלי עם הצבעים שלו".
משה חמווי

ביוגרפיה

נולד בקסטוריה שביוון ב-26 בינואר 1887 (ראש חודש שבט ה'תרמ"ז) למרים מזל ולרב בנימין חמווי, בן למשפחה שמוצאה בחלב שבסוריה.
בגיל 22 הוסמך לרבנות בטבריה, שם שימש בין היתר כחבר ועד ההגירה, וועד הסיוע האמריקאי, ולפרנסתו עסק במסחר. לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, נבחר לוועד העדה הספרדית החדש בחיפה, ולבית משפט השלום העברי בעיר, אליה עבר בתקופה זו.
בשנת 1910 (ה'תר"ע) יצא בשליחות כשד"ר מטעם כוללות הספרדים בירושלים לערי טורקיה. כשהגיע לרודוס שביוון, הוצעה לו משרת הרבנות המקומית, אך סירב בעצת אביו וחזר ארצה.
בשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נמנה עם מייסדי שכונת בת גלים בחיפה, ושימש במשך שנים רבות כחבר וועד השכונה. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) סיים את בניית ביתו "בית חמווי" - אחד מהמבנים הראשונים בשכונה, שכיום מיועד לשימור בשל מראהו.
בחודש דצמבר 1940 (כסלו ה'תש"א) נבחר לחבר בוועד שוחרי "ישיבת היישוב החדש" של תנועת המזרחי בחיפה, ובחודש אוגוסט 1944 (אב ה'תש"ד) נבחר מחדש כחבר בוועד העדה הספרדית בעיר.
בשנת 1945 (ה'תש"ה) יצא כשד"ר בשליחות מטעם ישיבות חברון והתלמוד תורה הספרדי בטבריה למרוקו ולאלג'יר.
בקום המדינה מונה לשמש כחבר בית הדין הרבני בחיפה עד לשנת 1959 (ה'תשי"ט). בפעילותו הציבורית בעיר, שימש בין היתר כנשיא ויו"ר החברה קדישא, ובמשך תקופה כסגן הרב הראשי בעיר.
הלך לעולמו בסוף חודש ינואר 1974 (שבט ה'תשל"ד) ונקבר בחלקת הרבנים שבבית העלמין הישן בחיפה.
אחותו לאה נישאה לרב יעקב חי זריהן.
קרטוגרפיה של ירושלים

קרטוגרפיה של ירושלים היא היצירה, העריכה, העיבוד וההדפסה של מפות העיר ירושלים, מאז העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה.

ימי הביניים

בימי הביניים התגברה הכמיהה הדתית לעיר, ובהתאמה הפכה השליטה בה לסמל של יוקרה, בהתמודדות בין הדתות: הנצרות והאסלאם. מצב זה הביא הן ליצירתן של מפות דמיוניות, מפורטות או סכמטיות, שביטאו את הכיסופים הדתיים לשהות בעיר, והן ליצירתן של מפות שחתרו לתיאור ריאלי של העיר וסביבתה, והועמדו לרשותם של אנשי הצבא והמדינאים, ולתיאור ההיסטוריה של הקרבות לאחריהם לשם תהילתם של הלוחמים.
מפת מידבא היא מפעל קרטוגרפי מרשים שנערך בראשית התקופה, על גבי רצפת פסיפס בכנסייה בעיר מידבא, בין המאה ה-6 לבין המאה ה-8 (על פי השערות החוקרים). במפת ירושלים שנכללה בה, מתוארים תוואיה העיקריים בצירי הדקומנוס שנבנה בנחל צולב (עליו נבנו אחר כך, רחוב דוד ורחוב השלשלת) והקארדו, שנבנו בתקופה הרומית, וטופחו בתקופה הביזנטית.
פחיסות

פחיסות של כוכב לכת

במערכת השמש ניתן להבחין בכך שכוכבי לכת המסתובבים סביב צירם נוטים להיות פחוסים במידה מסוימת. בענקי הגזים הפחיסות ניכרת אפילו בתצפיות אסטרונומיות חובבניות. מקורה של אותה הפחיסות תוארה עוד על ידי אייזק ניוטון ב-1687 בספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע. כוכב לכת בשלבי היווצרות אינו גוף צפיד, ולכן סיבובו הוא כסיבוב של זורם. נוצר מצב של שיווי משקל הידרוסטטי, כך שהכבידה העצמית של כוכב הלכת הנוצר שמסתובב מתאזנת עם הכוח הצנטריפוגלי. מידת הפחיסות תלויה רבות בהרכב וצפיפות של החומר ממנו מורכב כוכב הלכת.
מגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה

ביוגרפיה

מגדלנה זיבילה נולדה ב-3 ביולי 1576 בקניגסברג, לאלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה, ארכידוכסית אוסטריה. מגדלנה זיבילה גדלה עם אחיותיה בטירת קניגסברג, וקיבלה חינוך פרוטסטנטי, ואף העריצה את גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה. בשנת 1607 התחתנה מגדלנה זיבילה עם יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, שהיה בן בריתה של ממלכת שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1656 מת בעלה יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ובנה יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו, וב-30 באוגוסט 1625 מתה מגדלנה זיבילה בדרזדן.
עודד גור לביא

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1985 השלים קורס חובלים במגמת צוללות. גור לביא שימש במספר תפקידי פיקוד בשייטת הצוללות, ולבסוף שירת כמפקד צוללת. לאחר מכן שימש כראש חטיבה באגף מבצעים. בתפקידו הבא שימש כמפקד שייטת הצוללות בנובמבר 2011 החליט הרמטכ"ל, בני גנץ, למנותו לראש מספן הים ובמהלך שנת 2012 נכנס לתפקידו. במהלך תפקידו לקח חלק בין היתר במבצע חשיפה מלאה. באוקטובר 2014 מונה לעמוד בראש הצוות האחראי להיערכות המדינית לאחר מבצע צוק איתן.
תא"ל גור לביא נשוי ואב לחמישה.
ההחלטה הברזילאית

ההחלטה הברזילאית (באנגלית: Brazilian Resolution) הוצגה בפני המועצה הכלכלית והחברתית של האו"ם ב-17 באפריל 2003. ההחלטה עסקה בזכויות האדם ובנטייה מינית. ההחלטה, שמספרה הוא E/CN.4/2003/L.92*, הייתה הנושא ה-17 בסדר יומה של נציבות האומות המאוחדות לזכויות אדם  בכינוסה ה-59.
הדיון בהחלטה נדחה במהלך שנת 2004, מכיוון שהיה חשש שהיא לא תעבור. ב-18 בדצמבר 2008 התקבלה באו"ם הצהרה בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית.
מלק

היסטוריה

העיר נזכרת לראשונה בשם מדיליקה בשנת 831. השטח מסביב למלק נמסר בשנת 976 ללאופולד הראשון, המרגרייב של אוסטריה, כדי לשמש אזור חיץ בין השטח המדיארי ממזרח ובוואריה ממערב. ב- 996 נקרא האזור בשם אוסטאריכי, מה שהיווה את המקור לשם הגרמני של אוסטריה, אשר בשימוש עד היום.
על הצוק שעליו ממוקם מנזר מלק נבנה במקור מבצר של בית באבנברג, אשר שלטו באזור זה. ב- 1089 נמסר האתר לנזירים מקומיים מהעיר הסמוכה לאמבאך. מלק קיבלה זכויות של עיר שוק בשנת 1227 וב- 1898 הפכה לעיר. 
בשלהי מלחמת העולם השנייה, מה- 21 באפריל 1944 ועד ה-15 באפריל 1945 פעל במלק אחד ממחנות החוץ של מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בין האתרים ההיסטוריים החשובים במלק ניתן למנות את מנזר מלק, אשר נבנה בסגנון הבארוק, וניצב על צוק מעל העיר על גדות הדנובה, כמו כן הכנסייה העירונית, בניין הדואר העתיק, מזרקת קולומאן הקדוש, "הבית על הסלע" (הבניין העתיק ביותר בעיר שהשתמר עד היום, נבנה במאה ה-15), כיכר העירייה.
שכונת שפיטלברג (וינה)

שפיטלברג (בגרמנית: Spittelberg) הייתה עד 1850 רשות מקומית עצמאית, וכיום היא שכונה בווינה, ברובע ה-7 נויבאו.

רקע כללי

קבוצת רחובות – המדרחוב של רחוב שפיטלברג (Spittelberggasse), רחוב גוטנברג (Gutenberggasse) ורחוב שרנק (Schrankgasse) – שוחזרה יפה ומציגה אוסף נאה של בתים מהמאות ה-18 וה-19.
באופן מסורתי, האזור היה ממעמד נמוך אך מלא חיים, והיווה בית לשחקנים, אמנים ונגנים נודדים מזדמנים. הבתים היו ברובם בתי מגורים, נטולי גינות או חצרות. 
קסמו של הרובע התגלה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-20, ורשויות העיר החלו לשחזר את הבניינים. כיום, זהו רובע של מסעדות, בתי קפה וחנויות בוטיק לאופנה. מתקיים בו שוק חג המולד, ושוק קבוע לחפצי אמנות ומלאכה שוכן בו מאפריל עד נובמבר. תיאטרון בית אמרלינג (Amerlinghaus) ברחוב שטיפט (Stiftgasse) מספר 8 הוא המרכז התרבותי של האזור, ומספק מקום מפגש לתערוכות ואירועים. השפיטלברג הוא הצלחה ענקית, וחיי בתי הקפה שומרים על הרחובות מרוצפי האבנים שוקקים עד השעות הקטנות. 
תחנת הרכבת התחתית Volkstheater נמצאת בסמוך למדרחוב.
אנתוני דה לה רושה

גילוי ג'ורג'יה הדרומית

לה רושה רכש ספינה בת 350 טון בהמבורג, קיבל מן הרשויות הספרדיות רישיון לסחור באמריקה הספרדית, ויצא לדרכו. במאי 1674 ביקר באיים הקנריים ובאוקטובר של אותה שנה הגיע אל נמל קאלאו במחוז המשנה למלך של פרו דרך מצר לה מייר וכף הורן. בדרכו חזרה, מן האי צ'ילואה (צ'ילה) אל באיה דה טודוס או סאנטוס (סלבדור, ברזיל), כשהקיף באפריל 1675 את כף הורן, נתקל לה רושה בסופה עזה במים המסוכנים שבאזור איזאלה דה לוס אסטאדוס (אי המדינות). ספינתו לא הצליחה להגיע אל מצר לה מייר, לפי המתוכנן, וגם לא להקיף את הקצה המזרחי של אי המדינות (כלומר, להגיע אל "מצר בראוארס" האגדי, שהופיע במפות הישנות מאז משלחתו של האדמירל ההולנדי הנדריק בראואר מ-1643), ונסחפה תחת זאת הרחק מזרחה. לבסוף מצאו מקלט באחד המפרצים והשוניות הדרומיים של ג'ורג'יה הדרומית - אולי, לדברי כמה מומחים, בדריגאלסקי פיורד - שם הטילה הספינה החבוטה עוגן למשך שבועיים.
 
לפי הדין וחשבון של לה רושה, שהתפרסם בלונדון ב-1678 ותמציתו ששרדה משנת 1690, "הם מצאו שוניות ומפרצים, שם עגנו סמוך לצוק או כף, שנמתח לדרום-מזרח בעומק של 28. 30. ו-40. אמות-ים בקרקע חולית וסלעית". את היבשה שסביבם, רצופת הקרחונים וההררית, תיאר "אי-אילו הררי שלג סמוך לחוף ומזג אוויר סגרירי רוב הזמן." כשהתבהרו השמיים, הפליגה הספינה לדרכה, ובשעה שהקיפה את הקצה הדרום-מזרחי של איי ג'ורג'יה הדרומית, נצפו סלעי קלרק הרחק לדרום-מזרח. 
ימים אחדים לאחר יציאתו מג'ורג'יה הדרומית, הגיע לה רושה אל עוד אי לא-נושב, "שם מצאו מים, עצים ודגים", ושהו שישה ימים "בלי לראות שום אדם", ובכך ביצעו מה שהייתה, לדעת היסטוריונים, הנחיתה הראשונה על אי בדרום אנטארקטיקה, שהתגלה על ידי הספן הפורטוגזי גונסאלו אלבארז בשנת 1505 או 1506 (ונודע בשם Gough island מאז 1731). 
לה רושה הגיע בהצלחה אל הנמל הברזילאי סלבדור, ובסופו של דבר הגיע אל לה רושל, צרפת ב-29 בספטמבר 1675. 
רב החובל ג'יימס קוק ידע על תגליתו של לה רושה והיא נזכרת ביומן הספינה שלו עם התקרבו לג'ורג'יה הדרומית בינואר 1775.

גילויי כבוד

פסגת רושה, המקום הגבוה ביותר על האי בירד בג'ורג'יה הדרומית, וקרחון רושה במקשה הרים (מאסיף) וינסון, אנטארקטיקה, קרויים על שם אנתוני דה לה רושה.
נקודת חן

נקודות חן וסרטן השומה

יש סיכון שהשומה השפירה תהפוך לגידול ממאיר כדוגמת מלנומה ממאירה, ולכן, ככל שמספר השומות גדול יותר, כך גם גדל הסיכון. במקרה שחלים שינויים באופי נקודות החן שעל הגוף נהוג לפנות לרופא עור. הסרה מוקדמת של נקודות חן סרטניות עשויה למנוע התפתחות סרטן העור. סימנים המחשידים נקודת חן כעלולה להיות ממאירה הם בין השאר: אסימטריות, צבעים שונים, גבולות לא ברורים, גודל, דימום וכל שינוי בשומה קיימת או הופעת שומה חדשה.

הסרה

הסרת שומה שעירה נעשית לרוב בניתוח פשוט על ידי כירורג או פלסטיקאי, בדרך כלל בהרדמה מקומית. ישנן שיטות אלטרנטיביות אחרות, כמו למשל שימוש בלייזר או בחומר הכימי סולקודרם, אך האגודה למלחמה בסרטן מזהירה משימוש בשיטות אלו, מאחר שכל שומה (גם אם היא תקינה למראה) עלולה להתגלות כמלנומה, ולכן קיימת חשיבות מרובה לבדיקה פתולוגית. לאחר ההסרה הנקודה נשלחת לבדיקה פתולוגית לקבלת אבחנה מפורטת לגביה.
הסרה של נקודת חן בניתוח תמיד משאירה צלקת מסוימת, אם כי טיפול זהיר יכול למזער אותה.

אסתטיקה

נקודות החן עשויות להוסיף או להחסיר מהיופי, כאשר למספרן ומיקומן יש השפעה מכרעת. כך למשל נקודת חן גדולה על האף עשויה להתפרש כ"לא יפה", כאשר נקודת חן קטנה על הלחי או מעל לשפה (כדוגמת מרילין מונרו) עשויה להתפרש כמושכת. יש שמוסיפים נקודות חן מזויפות כדי להעשיר את המראה האישי, דבר אשר היה פופולרי במיוחד בתקופת הרנסאנס באירופה.
טוני וילסון

ביוגרפיה

וילסון נולד ב-20 בפברואר 1950 בפנדלטון, סלפורד שבמחוז לנקשייר לדוריס קנופר ולסידני וילסון, ועבר למארפל, סטוקפורט שבמחוז צ'שייר בגיל חמש. סבו מצד אמו היה גרמני יהודי. וילסון החל את הקריירה המקצועית שלו ב-1968 בגיל 17 כמורה לאנגלית ודרמה בבית ספר באולדהאם. לאחר מכן, הוא סיים את לימודיו באנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.

קריירה כמנחה

לאחר סיום לימודיו ב-1971, וילסון החל להתלמד ככתב חדשות ב-ITN לפני שעבר למנצ'סטר ב-1973 והחל לעבוד בערוץ גרנדה. מאוחר יותר הוא החל להנחות את תוכנית התרבות, המוזיקה והאירועים של גרנדה, So It Goes. במשך שנות ה-70 וה-80 הוא היה אחד מהמנחים המרכזיים של החדשות האזוריות של גרנדה. 
הוא הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות אחרות, כולל The Other Side of Midnight, World in Action, After Dark ועוד.

קריירה מוזיקלית

מערובתו של וילסון במוזיקה הפופולרית החלה בהנחיית התוכנית So it Goes. וילסון לא אהב את סצנת המוזיקה של אמצע שנות ה-70 אשר נשלטה על ידי רוק פרוגרסיבי ורוק אולמות. ביוני 1976 הוא ראה את הסקס פיסטולס ב-Lesser Free Trade Hall במנצ'סטר, חוויה אשר תיאר כ"לא פחות מאשר התגלות". הוא הזמין אותם לפרק האחרון של העונה הראשונה של So it Goes.
הוא היה המנהל של כמה להקות, כולל A Certain Ratio ו-The Durutti Column, והיה אחד הבעלים של חברת התקליטים פקטורי רקורדס, ביתם של ה-Happy Mondays, ג'וי דיוויז'ן וניו אורדר. הוא גם הקים וניהל את מועדון ההסיינדה ואת הבר Dry Bar, אשר היוו חלק מרכזי מסצנת המוזיקה והתרבות של מנצ'סטר.
הוא לא הרוויח כסף רב מפקטורי רקורדס ומההסיינדה, למרות הפופולריות העצומה והחשיבות התרבותית של שניהם.
ב-2002 יצא הסרט "אנשי המסיבות" על חייו ועל סצנת המוזיקה במנצ'סטר. סטיב קוגן שיחק את וילסון בסרט. לאחר שהסרט הופק, וילסון כתב עיבוד ספרותי לתסריט. הוא שיחק את עצמו בתפקיד קטן בסרט A Cock and Bull Story שבו הוא מראיין את סטיב קוגן. הוא גם היה מפיק שותף בסרט הביוגרפי על איאן קרטיס, קונטרול. בסרט הזה קרייג פרקינסון שיחק את דמותו של וילסון. הוא נפטר כמה חודשים לפני יציאת הסרט.

מערכות יחסים

וילסון היה נשוי פעמיים, ללינדסיי ריד ולהילרי. להילרי ולו נולד בן בשם אוליבר ובת בשם איזבל. ב-1990 הוא החל מערכת יחסים עם איווט לייבסי, מיס אנגליה ומיס בריטניה לשעבר. הם היו יחד עד מותו ב-2007.

מחלה

לאחר שווילסון חלה בסרטן הכליה והסיר כליה אחת ב-2007, הרופאים המליצו לו לקחת את התרופה סוטנט. התרופה עלתה 3,500 פאונד בחודש. וילסון הזדהה כסוציאליסט וסירב לשלם על ביטוח בריאות פרטי מתוך עיקרון. מכיוון שלא היה לו ביטוח בריאות, שירות הבריאות הלאומי לא הסכים לממן את התרופה. כמה מחבריו של וילסון מתעשיית המוזיקה הקימו קרן כדי לעזור לו לממן את הטיפול הרפואי שלו.

מוות ומורשת

בתחילת 2007, וילסון עבר ניתוח חירום כדי להסיר את אחת מכליותיו. למרות הניתוח, הסרטן התפשט. וילסון נפטר מהתקף לב בבית החולים כריסטי שבמנצ'סטר ב-10 באוגוסט 2007 בגיל 57. בעקבות החדשות על מותו, הדגל הבריטי בבית העירייה של מנצ'סטר הורד לחצי התורן.
חואה מולאן

העלילה

הרקע ההיסטורי לסיפורה של מולאן אינו וודאי, על פי המקור המוקדם ביותר לסיפורה "הבלדה של מולאן" (木蘭辭) היא חיה בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (420–589). הסופר שו ווי (徐渭) שפעל בתקופת שושלת מינג במחזהו "האישה מולאן" (雌木蘭) משייך אותה לשושלת וויי הצפונית (386–536) ואילו מקורות מאוחרים יותר מציבים אותה בתקופת שושלת טאנג.
"הבלדה של מולאן" מתחילה כך:
צלילים של אנחות, אחת אחרי שנייה,
באשר מולאן אורגת בפתח.
אין צליל של נול האריגה.
רק של ילדה מקוננת.
תשאל אותה מה היא חושבת.
תשאל אותה למי היא משתוקקת.
הבלדה מתארת כיצד קיסר סין מורה על גיוס של גבר אחד מכל משפחה, כדי להגן על סין מפני פולשים. לחואה מולאן יש רק אח אחד, והוא עדיין ילד, כך שאביה נאלץ להתגייס לצבא אולם הוא זקן וחלש. על כן חואה מולאן לובשת בגדי גבר ומתגייסת לצבא במקומו. היא משרתת בצבא במשך עשר שנים, ולאחר המלחמה חוזרים הלוחמים חזרה לסין. חואה מולאן מסרבת לקבל את התגמול המוצע לה, ומבקשת רק סוס מהיר כדי לרכב חזרה לביתה. היא מתקבלת בשמחה בידי משפחתה, לובשת חזרה את בגדי האישה ומציגה עצמה בפני חבריה מהצבא שמזדעזעים מכך שבמשך עשר שנים חיו בחברתה של אישה בלי לדעת זאת. 
אני מורידה את גלימת הקרב שלי,
ולובשת את בגדי הישנים.
אני מסרקת את שערי הדליל על אדן החלון.
ומתאפרת מול המראה.
אצא החוצה כדי לראות את חברי לנשק,
הם כולם הופתעו ונדהמו:
"נסענו ביחד עשר שנים,
ועדיין לא הבנו שמולאן הייתה אשה!"
מקורות אחרים מוסרים סוף טרגי יותר על פיו, מולאן נופלת בשבי ונחקרת בידי בתו של מפקד האויבים, אשר מגלה את היותה אשה והשתיים הופכות לידידות. מולאן משוחררת לחזור לביתה, אולם מגלה שאביה כבר מת ואמה נישאה לאדם זר. הקיסר מנסה לספח אותה להרמונו אולם היא מסרבת ומתאבדת.
חזית פוליסריו

חזית פוליסריו (בספרדית: Frente Polisario, בערבית: جبهة البوليساريو) היא התנועה לשחרור לאומי בחבל סהרה המערבית, שלחמה תחילה נגד השלטון הספרדי ולאחר מכן נגד שלטונות מרוקו ומאוריטניה. חזית פוליסריו הכריזה ב-27 בפברואר 1976 על עצמאות רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, אך שולטת רק על חלק מהחבל.
חזית פוליסריו הוקמה רשמית ב-10 במאי 1973 במטרה לאלץ את ספרד לשחרר את סהרה המערבית. מ-1979 מוכרת חזית פוליסריו על ידי האומות המאוחדות כנציגת תושבי סהרה המערבית. היא גם חברה משקיפה באינטרנציונל הסוציאליסטי. ב-1975, לאחר הסכמי מדריד, מרוקו ומאוריטניה השתלטו על הטריטוריה של סהרה המערבית וחזית פוליסריו פתחה במלחמת גרילה נגדן. חזית פוליסריו זוכה לתמיכה של אלג'יריה.
השם Frente Polisario הורכב מהמילה "חזית" (Frente) והאותיות המתחילות את המילים Popular de Liberación de Saguía el Hamra y Río de Oro (עממית לשחרור סגווייה אל-חמרה וריו דה אורו, שני חלקיה של סהרה הספרדית).
יחסי טוגו–ישראל

היסטוריה

ב-1 בינואר 1960 נסעה שרת החוץ גולדה מאיר לסדרת ביקורים באפריקה, שבאחד מהם ביקרה בקמרון. לאחר שביקרה בקמרון היא הגיעה לביקור בטוגו, ובביקור זה נכונו קשרים דיפלומטיים למעשה בין שתי המדינות. ישראל הושיטה לטוגו סיוע, וכן הכשרתם של אנשי מקצוע בתחומי החקלאות ויחסי עבודה, וכן בייסוד תנועות נוער והפעלתן. נשיא טוגו, ניקולס גרוניצקי, ביקר בישראל בין ה-6 ל-14 באפריל 1964.
עקב מלחמת יום הכיפורים, ב-21 בספטמבר 1973 טוגו ניתקה את קשריה הדיפלומטיים עם ישראל יחד עם צ'אד, הרפובליקה של קונגו, ניז'ר, מאלי ובורונדי. יחסי טוגו-ישראל חודשו ב-9 ביוני 1987. בתגובותיהן הרשמיות של ארצות ערב בנוגע לחידוש היחסים בין ישראל וטוגו נרשמה התאפקות. באמצעי תקשורת הערביים הביעו אכזבה מהמדיניות של ארצות ערב כלפי אפריקה והזהירו שאם המדינות הערביות לא יתגברו את פעילותן ויקיימו אותן במלואן, תצליח ישראל לבסס את מעמדה באפריקה. טוגו חידשה את יחסיה עם ישראל סמוך לביקורו של ראש הממשלה יצחק שמיר. רק במדינות אפריקאיות מעטות שבהן הייתה ניכרה השפעתן של ברית המועצות, איראן ולוב - כדוגמת אנגולה, אוגנדה וקונגו - נשמעו גינויים נגד טוגו על כך שחידשה את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל. חידוש זה נתפס כאירוע פוליטי מכונן שיפתח פרק חדש ביחסי אפריקה-ישראל.
בשנת 1962 נפתחה בבירת טוגו, לומה, שגרירות ישראלית. השגרירות נסגרה בשנת 1973 עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים. ישראל סגרה את שגרירותה בחודש אפריל 1994 ומאז היא מיוצגת במדינה על ידי שגריר לא-תושב. ב-1997 סגרה טוגו את שגרירותה ששכנה בתל אביב-יפו ושהוקמה ב-1988.
בשנת 2005 שיגרה טוגו לישראל 8 משתלמים, והמדינות שיתפו פעולה בתחומי החקלאות והפיתוח הקהילתי. באותה השנה התברר שנשיא טוגו גנאסינגבה אייאדמה לקה בהתקף לב כשהיה בדרכו לישראל לצורך קבלת טיפול רפואי.
פאורה גנאסינגבה ביקר מספר פעמים בישראל. גנאסינגבה ערך ביקור רשמי בישראל בשנת 2012 ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס. השניים דנו בשיתופי פעולה בתחום החקלאות ובתחומים נוספים. גנאסינגבה אמר: "דעו כי אנו מבטאים את תמיכתנו בגאווה רבה גם במועצת הביטחון של האו"ם. איננו יכולים לוותר על ידידות כה נפלאה עם מדינה שהצליחה לשגשג בסביבה כל כך עוינת". בביקורו במפעל רותם אמפרט נגב. הוא אמר במהלך הביקור: "בהיותנו מדינה שמפיקה פוספט, התרשמנו מאוד מהיכולות ומהמומחיות שלכם בייצור פוספט. [...] פוספט הוא מרכיב מרכזי בייצור דשנים והוא מסייע במאבק העולמי ברעב".
באוגוסט 2016 שוב ביקר גנאסינגבה בישראל ונפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו. נתניהו אמר בפגישה: "ברצוני להביע הכרת תודה עמוקה על עמדת טוגו בפורומים הבינלאומיים. הייתם ידידותיים שם כלפינו באופן עקבי ועמדתם לא רק למען ישראל, עמדתם למען האמת פעם אחר פעם". בספטמבר 2016 שב לישראל לצורך השתתפות בהלוויית שמעון פרס.
ב-21 בדצמבר 2017 טוגו הייתה המדינה היחידה מאפריקה ואחת מ-9 מדינות שהתנגדו לגינוי האו"ם להכרזת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ המכירה בירושלים כבירת ישראל, שהתקיימה בעצרת האו"ם.
Internet Message Access Protocol

היסטוריה

IMAP פותח על ידי מארק קריספין בשנת 1986. נודע גם בעבר כ-Internet Mail Access Protocol, ו-Interactive Mail Access Protocol.

תיבות דואר ב־IMAP

הפרוטוקול מניח שהתיבות מסודרות במבנה היררכי ושישנה תיבת דואר אחת ראשית. לתיבת הדואר הראשית קוראים INBOX. בנוסף לה יכולות להיות עוד תיבות דואר (mail boxes). תיבת דואר יכולה להכיל גם הודעות וגם תיבות דואר אחרות (אם כי לא כל השרתים תומכים באפשרות האחרונה).
עובד בפרוטוקול TCP ובפורט 143.

תמיכה בלקוחות

רוב לקוחות הדואר תומכים בעבודה מול שרתי IMAP, ביניהם ניתן למנות את Microsoft Outlook, Mozilla Thunderbird, pine ועוד.

עבודה ב־IMAP

כמו POP3 ו־SMTP, גם IMAP הוא פרוטוקול טקסטואלי פשוט. אולם בניגוד להם, הלקוח צריך לכתוב תווית ייחודית כלשהי לכל פקודה. הדבר מאפשר לזהות בקלות רבה יותר קצרים בתקשורת.
גליקוזאמינוגליקן

גליקוזאמינוגליקן (באנגלית: Glycosaminoglycan, בראשי תיבות: GAG) הוא רב-סוכר הבנוי מיחידת דו-סוכר החוזרת על עצמה מספר רב של פעמים.
משפחה זו של פחמימות חיונית לחייהם של חוליתנים ומגון בעלי חיים אחרים. ל-GAG תפקיד מרכזי ברקמות חיבור. קשר קוולנטי בין GAG לחלבון יצור פרוטאוגליקן. הפארין הוא דוגמה ל-GAG המשמש כנוגד קרישה.
פטיש קרב

פטיש קרב, פטיש מלחמה או מקבת הוא כלי גדול וכבד, הדומה לפטיש עבודה ולמכוש ונועד בעיקר לניפוץ עצמות מבעד לשריון היריב. פטיש הקרב היה יעיל במיוחד כאשר היריב היה עטוי שריון לוחות. 
פטיש הקרב מורכב ממוט או ידית ארוכה שבראשה נמצא ראש מתכתי דו-ראשי דמוי מכוש, אשר צדו האחד קהה, כפטיש עבודה, ומיועד בעיקר להנחתת מהלומות חזקות. צידו השני חד כמכוש ונועד לחדור את שריון היריב ולפוצעו. בניגוד לתיאור הפופולרי בסרטי הפנטזיה של פטיש גדול וכבד, הראש הנפוץ היה בעל ממדים צנועים יותר (ראה תמונה).
פטיש המלחמה היה נפוץ במיוחד בימי הביניים המאוחרים, המאה ה-14, המאה ה-15 והרנסאנס, בייחוד בגרסה דו-ידנית עם מוט ארוך, כנשק שנועד להתמודד מול אבירים משוריינים בכבדות ומול פרשים בעלי שריון לוחות. בזכות ידית ההנפה הארוכה היו פטישי המלחמה יכולים  לגרום לפציעות ומכות קשות לאבירים המשוריינים גם בלי לחדור את השריון (פציעות יבשות ומכות הלם). המקור החד שימש לתפיסת והפלת פרשים מסתערים; במכה חזקה יכול היה הפטיש אף לחדור דרך השריון. פטיש המלחמה שימש גם כדי לפגוע ברגלי הסוסים ובכך להפיל פרש רכוב מסוסו.
רוב פטישי הקרב הם דו ידניים אך יש גם פטישי מלחמה קטנים וחד ידניים. פטישי מלחמה חד-ידניים היו נפוצים בעיקר בקרב פרשים שהשתמשו בפטיש להנחית מכות חזקות על חיל הרגלים בעת שדהרו בתוך שורותיהם. בפטישי קרב נעשה שימוש גם על ידי איכרים ופועלים כנשק מאולתר בעת הצורך. כך נתנו פטישי הקרב את שמם ל"מרד הפטישאים" של 1382 בפריז.
פטיש קרב הוא כלי נשק חביב במשחקי וסרטי הפנטזיה, בייחוד פטיש קרב שמושפע מתיאור פטיש הקרב של אל הרעם הנורדי ת'ור.
לפי אחת הדעות, כינויו של יהודה המכבי נובע מהמילה "מקבת".
שוואביה

שוואביה הוא אזור היסטורי-תרבותי בגרמניה המתאפיין בייחוד לשוני (גרמנית שוואבית). אזור שוואביה נמצא ברובו במדינת באדן-וירטמברג של ימינו (בעיקר אזור וירטמברג ההיסטורית והפרובינציה ההיסטורית של שושלת הוהנצולרן), אך גם באזור במדינת בוואריה של ימינו, שם קיים אזור מנהלי בשם זה. במהלך ימי הביניים הייתה שוואביה מדינה גדולה, שכללה גם חלקים מבאדן, את פורארלברג, נסיכות ליכטנשטיין, שווייץ (בחלקים דוברי הגרמנית שלה) ואלזאס (כיום חלק מצרפת).
הדעות חלוקות בשאלה האם השוואבית היא רק ניב של גרמנית, או שהיא שפה עצמאית. השוואבית מדוברת על ידי כ-850 אלף דוברים בגרמניה, והיא מהשפות או הניבים המדוברים ביותר בגרמניה. השוואבית דומה מאד לשפה המדוברת בשווייץ. ססמתה הרשמית (וההיתולית במקצת) של באדן-וירטמברג שואבת את השראתה מהשוואבית והיא "Wir können alles. Außer Hochdeutsch" ("אנחנו יכולים הכל. חוץ מלדבר גרמנית תקנית").
השוואבים מקשרים עצמם לשבט גרמאני עתיק, ה"סואבים" (Suebi). שבט זה נדד מאזור הים הבלטי לאזור ימת קונסטנץ, שם הפכו לחלק מן הקונפדרציה האלמאנית. הסואבים הגיעו אף עד לחצי האי האיברי, והקימו שם בשנת 410 ממלכה עצמאית באזור צפון פורטוגל, גליסיה ומערב אסטוריאס של ימינו. הממלכה התקיימה עד שנת 558 ומרכזה היה העיר בראגה בפורטוגל.
לאחר קרב טולביאק בשנת 496 הפכה שוואביה לדוכסות של האימפריה הפרנקית. שוואביה הייתה אחת הדוכסויות המקוריות של האימפריה של לואי הגרמני, שהפכה מאוחר יותר, במאות התשיעית והעשירית לאימפריה הרומית הקדושה (בתקופה זו נודעה שוואביה כאלמניה). במאות ה-12 וה-13, שליטי האימפריה היו שוואבים - בני שושלת הוהנשטאופן; אבל לאחר הוצאתו להורג של קונראדין ב-12 באוקטובר 1268, התפוררה הדוכסות ליחידות קטנות.
בסוף המאה ה-15, התאחדו רוזנויות ודוכסויות רבות באזור שוואביה לקונפדרציית הליגה השוואבית. ליגה זו כבשה את וירטמברג וסילקה את אולריך, דוכס וירטמברג מכסאו. לאחר מכן התפרקה הליגה, במסגרת המאבקים בתוך הכנסייה ועליית תנועת הרפורמציה, לא לפני שהספיקה לדכא את אחת מן המרידות הגדולות בתולדות אירופה הפיאודלית, מרד האיכרים של 1525. הליגה התפרקה והאזור שב להיות מפורד ומפוצל בין דוכסויות, נסיכויות ורוזנויות.
לאחר פירוק ‘הליגה השוואבית’, חזר הדוכס של וירטמברג למשול באזור. תקופה זו התאפיינה בחלוקת שוואביה בין הזרם הקתולי ובין הזרם הפרוטסטנטי, בעקבות המהפך שחוללה תנועת הרפורמציה. נסיכים חילוניים כמו דוכס וירטמברג והמרקיז של באדן כמו גם רוב הערים החופשיות, הפכו לפרוטסטנטים, בעוד הקתוליות המשיכה לאחוז בשטחים כנסייתיים וכן באזורים שבשליטת ההבסבורגים והוהנצולרנים.
בעקבות ארגון מחדש של טריטוריות האימפריה הרומית הקדושה ב-1803, השתנה אזור שוואביה לחלוטין. מרבית השטחים הכנסייתיים, המחוזות הקטנים והערים החופשיות, איבדו מתוקפם, ונבלעו בתוך ממלכות גדולות יותר. רק דוכסויות וירטמברג, באדן והוהנצולרן נותרו מדינות ריבוניות. חלק גדול ממזרח שוואביה סופח לבוואריה, והפך למה שמכונה כיום, האזור המינהלי השוואבי של בוואריה.
בכך למעשה פוצלה שוואביה למחוזות ומדינות שונות, כאשר מצב זה מתקיים עד היום.
שוואביה העמידה אישי רוח וספר רבים, ולה תפקיד מכריע בהתפתחות התרבותית והספרותית במרחב הדובר גרמנית. בין אישים אלה ניתן למנות את פרידריך שילר, פרידריך הלדרלין, אדוארד מריקה, גאורג וילהלם פרידריך הגל ורבים אחרים.
גרמניה הנאצית טענה בתקופת קיומה לשטח באנטארקטיקה, לו היא העניקה את השם "נוי שוובנלאנד" (NeuSchwabenland), כלומר "שווביה החדשה".