google/wiki40b huggingface dataset:
מיכל עבאדי-בויאנג'ו

מיכל אסתר עבאדי-בויאנג'ו (נולדה ב-5 בדצמבר 1966) כיהנה בעבר בתפקיד החשבת הכללית במשרד האוצר. עבאדי-בויאנג'ו היא האישה הראשונה והיחידה שכיהנה בתפקיד זה. בחודש פברואר 2018 החלה לכהן כיו"ר דירקטוריון בית ההשקעות פסגות.

ביוגרפיה

עבאדי-בויאנג'ו נולדה וגדלה בחולון. היא בת לאם שעלתה ממרוקו בגיל 12 ועבדה כאחות מיילדת ואב שעלה ממצרים בגיל 18 במסגרת גרעין של השומר הצעיר. אחיה יואל עבאדי הוא נגן קרן יער המכהן כיושב ראש התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואחיה גדי עבאדי הוא נגן ויולה המשמש מנהל המרכז למוזיקה ירושלים.
בשנת 1984 התגייסה לצה"ל ושירתה כקצינת מודיעין ביחידה 8200. סיימה תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובחשבונאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1991 החלה לעבוד כמתמחה במשרד רואי החשבון סומך-חייקין, בעלת רישיון רואה חשבון משנת 1993. בשנת 1996 השלימה לימודי תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב וקיבלה רישיון עריכת דין. בנוסף, הייתה בשנות ה-90 חברת מרכז הליכוד.
בשנת 1997 עברה לעבוד במגזר הציבורי ושימשה יועצת כלכלית לשר הבריאות יהושע מצא. בינואר 1998 מונתה לסמנכ"ל במשרד הבריאות, האחראית לפיקוח על קופות החולים ושירותי בריאות נוספים (שב"ן). באוקטובר 2003 מונתה במקביל ליושבת ראש החברה הממשלתית נכסים מ.י בע"מ, האחראית על מכירת מניות הבנקים שבהסדר, בתפקיד זה הובילה את הפרטת בנק דיסקונט לישראל, שגרעין השליטה בו נמכר לקבוצת משקיעים בראשות מת'יו ברונפמן. במרץ 2005 התפטרה בעקבות מחלוקת עם החשב הכללי ירון זליכה ולאחר שלא שותפה במהלכים למכירת מניות בנק לאומי לדויטשה בנק. כמו כן שימשה חברת מליאה ויו"ר ועדת הביקורת ברשות לניירות ערך בשנים 1998–2006.
בתחילת 2006 החלה לעבוד בבנק הבינלאומי בו שימשה סמנכ"לית וראש חטיבת חשבונאי ראשי וכן כדירקטורית בחברות קשורות של הבנק בהן כרטיסי אשראי לישראל, בנק אוצר החייל, מת"ף - מיחשוב ותפעול פיננסי והבינלאומי הראשון הנפקות.
ב-2011 מונתה לחשב הכללי במשרד האוצר, לאחר שהייתה מועמדת לתפקיד המפקחת על הבנקים ומנכ"לית משרד האוצר. היא נכנסה לתפקידה ביוני אותה שנה. בתפקיד זה כיהנה עד ינואר 2017. בין היתר הייתה האחראית בפועל על תקציב המדינה (למעלה מ-330 מיליארד ש"ח) וניהול של נכסי המדינה. בשנת 2016 הצליחה להוריד את הגרעון לשיעורו הנמוך ביותר מאז משבר האשראי העולמי בשנת 2008, וכן הנפיקה לראשונה אג"ח של מדינת ישראל מחוץ למדינה. בפברואר 2017 דרש גנזך המדינה ממנכ"ל משרד האוצר שיפעל להשבת ארגזי מסמכים שנטלה עבאדי-בויאנג'ו עם עזיבתה את התפקיד. סמוך למועד זה מסרה עדות במשטרה בפרשת הצוללות.
עבאדי-בויאנג'ו כיהנה כחברה בוועדת ריבלין, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס השופט אליעזר ריבלין, שתפקידה לבחון את האפשרות להחלת הסדר פיצוי מיוחד על עובדי הקריה למחקר גרעיני בדימונה שחלו בסרטן בעת חשיפתם לקרינה מייננת במהלך עבודתם.
לאחר שסיימה את תפקידה כחשבת הכללית במשרד האוצר, שמה של עבאדי-בויאנג'ו עלה כמועמדת לשורה ארוכה של תפקידים בכירים, ביניהם מועמדת מובילה של ראש הממשלה לתפקיד נציבת שירות המדינה, מועמדת לתפקיד מנכ"לית מגדל ביטוח. לבסוף מונתה בחודש פברואר 2018 לתפקיד יו"ר דירקטוריון בית ההשקעות פסגות.
עבאדי-בויאנג'ו נשואה לד"ר אנדי בויאנג'ו, רופא שיניים, ולהם שני ילדים. מתגוררת בחולון.
טיפוס TopRope

טיפוס TopRope היא צורת הטיפוס הנפוצה ביותר עבור ספורטאים מתחילים העוסקים בטיפוס קירות.

במסלול Top Rope חבל האבטחה מחובר אל המטפס, עובר בטבעת שנמצאת בראש המסלול וחוזר מטה אל המאבטח. צורת אבטחה זו מכתיבה גם את צורת המסלול: מסלול Top Rope לעולם לא יהיה בעל שיפוע שלילי במיוחד או יסטה במידה משמעותית מהאנך היורד מהטבעת העליונה אל הרצפה מכיוון שבמקרים כאלו תיווצר בחבל האבטחה זווית משמעותית שתמשוך את המטפס כמו בנדנדה.
צורת טיפוס זו נפוצה בקרב המתחילים מכיוון שלמעשה היא אינה דורשת ידע מוקדם, ובתנאי שהמטפס חובר לציוד האבטחה בצורה נכונה והוא מאובטח על ידי מאבטח מוסמך אין כמעט סכנה לפגיעות.
בניגוד לצורות טיפוס אחרות (כמו הובלה) הכנת עמדת Top Rope דורשת הכנה מוקדמת - השחלת החבל בטבעת העליונה ובדרך כלל גם קשירת קשרים, חיבור אמצעי חיכוך וטבעות במקומות המתאימים.
פיודור השלישי, צאר רוסיה

המשפחה

פיודור התחתן עם אצילה ממוצא פולני, אגפיה גרושצקיה. כתוצאה מכך חל שינוי מהותי בחצר הצאר. בפעם הראשונה האצילים החלו להופיע בבגדים מערביים.
בקיץ 1681 אשתו נפטרה במהלך הלידה, וזמן קצר לאחר מכן נפטר גם בנם. בפברואר 1682 התחתן פעם שנייה עם מרפה אפרקסינה, אך אשתו הייתה צארינה רק במשך 71 ימים.
תחנה מרכזית כפר סבא

מבנה התחנה

בתחנה ישנם בעיקר תחנות אוטובוס ומבנה התחנה אינו גדול, בתחנה קיים מספר מצומצם מאוד של בתי עסק, ורוב החנויות ומרכזי העסקים ממוקמים מחוץ לתחנה בסמוך אליה.
דאכשטיין

גאוגרפיה וגאולוגיה

פסגת המסיב היא השנייה בגובהה ברכס האלפים הגיריים הצפוני החוצה את אוסטריה במרכזה ממזרח למערב. אורכו של המסיב הוא 30 ק"מ ורוחבו 20 ק"מ, והוא מגיע לשיא גובהו בצידו הדרומי והדרום-מערבי. בעוד שחלקו הצפוני של המסיב משתפל בהדרגה לכיוון הזאלצקמרגוט ורכס טוטס, צידו הדרומי תלול ומסתיים בקיר מאונך הצולל אל קרקעית עמק נהר אנס, בהפרש גבהים של 2,136 מטר, המדורג שמיני בהרי האלפים.
הדאכשטיין עשוי אבן גיר הקרויה על שמו (Dachsteinkalk) והוא נוצר בטריאס. מאז התעצב המסיב בתהליכים קארסטיים מתמשכים, והוא עשיר במערות הידועות שבהן הן מערת הממוטה (Mammuthhöhle), מערת הירלץ (Hirlatzhöhle) ומערת אייסריזן (Eisriesenhöhle). עוד ידוע המסיב במאובנים שנמצאו בו. 
קרחונים אינם נפוצים ברכס האלפים הגיריים הצפוני, אך בדאכשטיין שלושה קרחונים גדולים - קרחון האלשטאט (Hallstätter Gletscher), קרחון גרוסר גוזאו (Großer Gosaugletscher - "קרחון גוזאו הגדול") וקרחון שלאדמינג (Schladming glacier). שלושה אלה הם הקרחונים הגדולים ברכס, והצפוניים והמזרחיים ביותר ברכס האלפים כולו. קיימים מספר קרחונים קטנים יותר כמו קרחון קליינה גוזאו (Kleine Gosaugletscher - "קרחון גוזאו הקטן") וקרחון שניילוך (Schneelochgletscher - "קרחון חור השלג"), ואלה כמו גם הקרחונים הגדולים נסוגים במהירות ועתידים להיעלם לחלוטין בקצב הנוכחי בתוך 80 שנים.

הטיפוס אל ההר

פסגת הדאכשטיין נכבשה לראשונה ב-1832 על ידי פטר גאפמאיר, ושנתיים לאחר מכן הוצב צלב עץ על הפסגה. ב-14 בינואר 1847 הגיע פרידריך סימוני אל הפסגה לראשונה בחורף. שתי ההעפלות נעשו מכיוון צפון, בעוד שההעפלה הראשונה אל ההר מדרום נעשתה רק ב-22 בספטמבר 1909. מאז הפך הטיפוס אל ההר לפופולרי.
טקס פרסי אוסקר ה-81

זוכים ומועמדים

המועמדויות לטקס פרסי האוסקר ה-81 הוכרזו ב-22 בינואר 2009 בתיאטרון סמואל גולדווין בבוורלי הילס על ידי נשיא האקדמיה סיד גניס והשחקן פורסט ויטאקר.
הסרט עם מירב המועמדויות היה "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן" עם 13 מועמדויות. אחריו היה הסרט "נער החידות ממומביי" עם 10 מועמדויות. הזוכים הוכרזו בטקס מיוחד שנערך ב-22 בפברואר 2009.
מגפת הדבר באמאוס

מגפת הדבר באמאוס הייתה מגפת דבר בקנה מידה רחב שפרצה בשנת 639 לספירה בעיר אמאוס ניקופוליס ליד לטרון, פרק זמן קצר לאחר כיבושה מידי האימפריה הביזנטית, על ידי האימפריה המוסלמית בהנהגת שושלת הראשידון. המגפה, שהובילה למספר רב של נספים בקרב הצבא האסלאמי והתושבים המקומיים, האטה את התפשטותה של ח'ליפות ראשידון וגרמה לחורבן ונטישת המקום. מגפה זאת היא אחת מבין סדרה של התפרצויות דבר שהתרחשו בין המאה השישית למאה השמינית לספירה באזור אפריקה, אסיה וארצות אגן הים התיכון שראשיתן במגפת יוסטיניאנוס (מגפת הדבר הראשונה).

נספים מפורסמים בקרב ח'ליפות ראשידון

רבים מבין בני לווייתו של מוחמד (אלצחאבה) נפלו קורבן למגפה. הנודע מכולם הוא אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, מפקד הצבא האסלאמי. מוטרד מחומרת המגפה הורה הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב לאבו עוביידה לחזור מיד לאל-מדינה על מנת להינצל מהדבר. אולם זה האחרון סירב וביקש להשאר עם חייליו. לבקשת הח'ליף הסכים אבו עוביידה להתרחק מהאזור הכפרי הנגוע בדבר ולנוע, יחד עם צבאו, לכיוון חורן. אולם בסמוך ליישוב ג'ביה (כ-5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר הסורית נווה), לא הרחק מזירת ניצחונו הגדול בקרב ירמוך, נדבק אבו עוביידה בשנת 639 ונפטר מן המגפה שהספיקה כבר להתפשט צפונה לסוריה.

בשנת 640 נספה יזיד אבו סופיאן, מפקד האגף השמאלי של הצבא האסלאמי בקרב ירמוך, בעת ששימש כמושל מחוז סוריה בח'ליפות.
ספוקו

סֶפּוּקוּ (ביפנית: 切腹, שילוב הקנג'י של "חתך" ו"בטן") היא מילה יפנית שמקורה בשפה הסינית, המציינת התאבדות טקסית המתבצעת על ידי חיתוך הבטן בפגיון או בוואקזישי. ספוקו ידוע בעולם המערבי גם כ"הרהקירי", ובעברית גם כ"חרקירי" (יפנית: 腹切り, "חיתוך הבטן").
סוג נוסף של התאבדות טקסית, שנועדה לחזק את ערכי הסמוראים היא ג'ונשי (殉死) – ליווי האדון המת. מתורגם לעיתים כ"התאבדות מתוך נאמנות".

מאפיינים

הספוקו הוא חלק מהבושידו, קוד ההתנהגות של הסמוראי. כדי להימנע מנפילה בשבי והבושה הכרוכה בכך, היה מורה הדאימיו (האדון הפיאודלי) לסמוראי שלו לבצע ספוקו.
בתקופות מאוחרות יותר, הורשו לוחמים שנשבו לבצע ספוקו במקום להיות מוצאים להורג. מטרת הספוקו העיקרית הייתה לשמר את כבוד הלוחם במותו, ולכן אלו שלא השתייכו למעמד הסמוראים לא הורשו ולא היה מצופה מהם לבצע ספוקו.
בעולמם של הסמוראים, הספוקו היה מעשה של אומץ שזכה להערכה במקרה של לוחם שהובס, איבד את כבודו או נפצע פצעים אנושים. בביצוע הספוקו יכול היה לוחם שכזה למות בכבוד ואף לזכות במוניטין וכבוד נוסף בשל המעשה. המוות בספוקו היה כואב במיוחד וממושך יחסית, ולכן לעיתים ביקש הסמוראי המתאבד מידידיו לערוף את ראשו ולהביא עליו את הקץ במהירות.
אם אפשר זאת הזמן, היה הספוקו מלווה בטקס פרטני. הלוחם היה לובש את מחלצותיו, יושב על מחצלת מיוחדת כשחרבו מולו ומתכונן למוות בכתיבת פואמת מוות. כשעוזרו ניצב לצידו, היה הלוחם פותח את הקימונו שלו, נוטל את חרב הווקיזאשי הקצרה או את הטאנטו (פגיון) ודוקר את בטנו בתנועה אחת משמאל לימין ותנועה שנייה מעלה באלכסון, לכיוון הלב. משום שרוב הסמוראים אינם מצליחים לגמור את הספוקו בעת התנועה השנייה, לרוב, היה עוזרו של הסמוראי עורף את ראשו בתנועה טקסית המותירה חיבור דק בין הראש לגוף כך שהראש יפול לידיו של הסמוראי וכך הראש היה "יושב" על ידי הסמוראי.

ספוקו ביפן המודרנית

הספוקו נאסר רשמית ברסטורציית מייג'י, 1868. עם זאת, עשרות אנשים ביצעוהו מאז, כולל קבוצה גדולה של אנשי צבא ב-1895 כמחאה על החזרת שטחים לסין, הגנרל נוגי ואשתו במותו של הקיסר מייג'י ב-1912, וחיילים ואזרחים שהעדיפו מוות על פני שבי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1970 ביצע הסופר יוקיו מישימה ספוקו פומבי במפקדת הצבא היפני לאחר שכשל לשכנע את ראשיו לבצע הפיכה ביפן. עוזרו של מישימה לא הצליח לעורפו בשלושה ניסיונות, והוא נערף לבסוף על ידי אדם אחר.
שדרת לקסינגטון

שדרת לקסינגטון (באנגלית: Lexington Avenue) או בקיצור "שדרת לקס" (Lex), היא שדרה בצידו המזרחי של האי מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק. השדרה חד סטרית, ומאפשרת תנועה לכיוון דרום בין רחוב 131 לגראמרסי פארק (הממוקם ברחוב 21 מזרח). אורכה של השדרה כ-8.9 ק"מ והיא משתרעת לאורך 110 גושי בניינים בין השכונות מארי היל, מידטאון, קרנגי היל והארלם. דרומית לגראמסי פארק נקרא הרחוב הממשיך את קו השדרה בשם "אירווינג פלייס".
השדרה מסחרית באופייה, עם חנויות לאורך הרחוב ובנייני משרדים רבים לצידיה. במרכז השדרה, באזור הרחובות 30 - 50 מצויים מלונות רבים, והחל מרחוב 50 משני צידי השדרה מצויים מבני מגורים.

היסטוריה

שדרת לקסינגטון לא הייתה חלק מתוכנית המפקח של 1811 לפיתוח האי מנהטן, ולכן אין לשדרה מספור בהתאם למספור השדרות של האי (והיא נמצאת בין השדרה השלישית לשדרה הרביעית. חלק השדרה הנמצא דרומית לרחוב 42 נבנה בשנת 1832 במסגרת תוכנית פיתוח של איש הנדל"ן ועורך הדין סמיואל ראגלס, אשר הקים את גראמרסי פארק ואת השדרה המהווה ציר כניסה אל אזור הפארק מכיוון צפון.
השדרה נקראה על שם קרב לקסינגטון וקונקורד שאירע בשנת 1775 - הקרב הראשון של המהפכה האמריקאית.
בניינים רבים בשדרה ניזוקו במהומות הגיוס בניו יורק בשנת 1863.
חלק השדרה הצפוני לרחוב 42 נבנה מאוחר יותר, בראשית המאה ה-20 בעת הקמת קו שדרת לקסינגטון של הרכבת התחתית של ניו יורק. הרחוב וקו הרכבת נפתחו ב-17 ביולי 1918.
Like a Virgin & Other Big Hits!

רקע והפקה

מיני-האלבום כולל בתוכו שלוש גרסאות רמיקס לשיריה של מדונה משני אלבומיה הראשונים, Madonna ו-Like a Virgin. בנוסף לכך, הוא כולל את הגרסה המקורית של השיר "Holiday", אשר לקוח מתוך אלבומה הראשון, Madonna.
הרמיקסים לשירים נעשו על ידי המפיק ג'ון "ג'ליבין" בניטז אשר עבד עם הזמרת בעבר. מיני-האלבום לא זכה להצלחה רבה, אך כאשר יצא לאור מחדש בארצות הברית ב-2016 הצליח לצבור תאוצה, ואף הצליח להיכנס אל המקום החמישי במצעד האלבומים הפיזיים האמריקאי, למקום ה-3 במצעד אלבומי הדאנס \ אלקטרוניים, ולמקום ה-8 במצעד "Top Tastemaker Albums".
רוזנבורג (כדורגל)

היסטוריה


המועדון נוסד בשנת 1917, בשם 'אוד' ששונה לרוזנבורג ב-1927. המועדון זכה באליפות נורווגיה בכדורגל 13 עונות רצוף (2004-1992), הרצף נשבר ב-2005 כשרוזנבורג סיימה במקום השביעי בטבלה. זו הזכייה הרצופה השנייה באורכה בליגה אירופאית לאחר סקונטו ריגה מלטביה שכרגע ברצף של 14 זכיות.
המאמן המצליח ביותר של רוזנבורג, נילס ארנה אגן, פרש לאחר עונת 2002. הוא היה המאמן משנת 1988, והוחלף רק לאחר עונת 1998.
אגה הריידה, המאמן הקודם של הקבוצות הלסינגבורג השוודית וברונדבי הדנית ושל המועדון הנורווגי מולדה, החליף את אגן ב-2003. הוא קיבל הצעה לאמן את נבחרת נורווגיה. והוחלף על ידי עוזר המאמן של רוזנבורג, אולה ביי רייס, בדצמבר 2003.
למרות הזכייה באליפות ב-2004, והעפלה לליגת האלופות, הסתיים החוזה של אולה ביי רייס באוקטובר 2004. למשך זמן רב היו שמועות על המועמדים להחליפו, אולם בנובמבר היה ברור שנילס ארנה אגן יחזור שוב, הפעם בתור עוזר של עוזר-המאמן הקודם, פר יואר הנסן, שקודם להיות מאמן.

ליגת האלופות

רוזנבורג הופיעה בשלב הבתים של ליגת האלופות 11 פעמים תוך 13 שנים. 8 מהן היו רצופות (מ-1995 עד 2002). ההישג היווה שיא עד 2004, כשמנצ'סטר יונייטד העפילה לשלב הבתים 9 שנים רצופות. רוזנבורג לא הצליחה לעלות ב-2003, עם הפסד לדפורטיבו לה קורוניה, אבל הצליחה לעלות שוב ב-2004 לאחר ניצחון על מכבי חיפה. רוזנבורג העפילה שוב בשנים 2005, 2007, 2010 ו-2011.

אצטדיון ביתי

רוזנבורג משחקת את משחקי הבית באצטדיון לרקנדאל. לרקנדאל נבנה במקור ב-1947, ועבר שיפוצים נרחבים ב-1996, ובין דצמבר 2000 עד אוקטובר 2002 עבר מודרניזציה.
התכולה הנוכחית של לרקנדאל היא 21,166 מקומות, וגודל המשטח הוא 105 על 68 מטרים. שיא הצופים במשחק אחד היה 28,569 ב-1985.
בכור-שלום שטרית

ביוגרפיה


נולד בטבריה למשפחה שעלתה במחצית המאה ה-19 ממרוקו. בצעירותו למד בחדר ולאחר מכן בבית הספר אליאנס ובישיבת טבריה. ייסד את התנועה הציונית "התחיה". היה חבר מפלגת הפועל הצעיר. שימש כמורה בבית הספר אליאנס שבו למד ואחר-כך חינך כמורה לעברית, במושבה מנחמיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מונה להיות המוכתר של המושבה כנרת. ב-1919, עם כניסת הצבא הבריטי לטבריה, ניהל את משטרת טבריה. מונה לקצין חקירות במשטרת המנדט ולמפקד המשטרה בגליל התחתון. נמנה עם מארגני משטרת הפרשים היהודים במשטרת הגליל והיה סגן מפקד בית הספר לשוטרים בירושלים. למד בבית הספר האנגלי למשפטים בירושלים והוסמך כעורך דין. לאחר מאורעות תרפ"ט מונה להיות תובע בבית-הדין לפשעי המאורעות שפתח שלטון המנדט. היה מדריך בבית הספר לשוטרים והיה קצין החקירות שמונה לחקור את רצח חיים ארלוזורוב. בשנת 1935 מונה לשופט שלום ובשנת 1939 היה הראשון בארץ להתמנות לשופט שלום ראשי, תפקיד בו כיהן סוף שנת 1947, כאשר מונה לשופט מחוזי על ידי הנציב העליון האחרון קנינגהאם.
היה חבר מנהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות (היחיד שהיה יליד ארץ ישראל – צבר). בכנסת הראשונה עמד בראש סיעה של ארבעה חברי כנסת (ספרדים ועדות המזרח), שהייתה קשורה עם מפא"י. אחר כך הצטרף למפא"י. כיהן כחבר כנסת בשש הכנסות הראשונות, עד מותו; היה שר המשטרה הראשון של ישראל מימי הממשלה הזמנית (מאי 1948) ועד לפרישתו ב-2 בינואר 1967, וכן שימש כשר המיעוטים בעת תקופת קיומו של משרד המיעוטים בין השנים 1948–1949. שטרית כיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים מהקמתה ועד מותו. לאורך שנות כהונתו בכנסת כיהן מספר פעמים כשר הדואר. שטרית היה השר אשר החזיק בתיק כלשהו במשך הזמן הרב ביותר (18 שנים וחצי). נפטר ב-28 בינואר 1967. נטמן בהר המנוחות.
היה אב לחמש בנות ושלושה בנים. בתו איז'אני נפטרה בגיל ילדות. בתו עליזה נישאה לאשר גורן, מזרחן, עובד משרד החוץ, סופר ומתרגם מערבית (בנו של נתן גורן). בתו תקווה נרצחה על ידי פורעים ערבים בינואר 1948. בנו יוסף שירת במשרד החוץ בתפקידים דיפלומטיים. בתו כרמלה נפטרה ב-1962 (בת 36), יום לאחר לידת בתה כרמלה (נכדתו של שטרית) הקרויה על שמה. נכדה זו מכהנת כשופטת שלום בבית משפט השלום בתל אביב. אחיה הבוגרים של הנכדה כרמלה יריב ויובל עסקו בחשבונאות. בנו מיכאל היה עורך דין, ובתו תחיה היא אמה של סופרת הילדים עפרה גלברט-אבני. בנו אבנר שירת בתפקיד קונסול ישראל בשיקגו.
מנחם מיכאלי

מנחם מיכאלי (באזרית: Mirzə Xəzər – מירזה כוזר, נולד ב-29 בנובמבר 1947) הוא איש תקשורת ומתרגם ישראלי.
מיכאלי המוכר גם בשם מירזה מיכאלי, יהודי במוצאו, נולד באזרבייג'ן, אז חלק מברית המועצות. הוא נכדו של הרב ג'אומשואד מיקאילוו מההתנחלות היהודית של מאוג'יהאפטאראן במחוז יסמאיילי באזרבייג'ן. 
מיכאלי השלים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה הממלכתית של אזרבייג'ן בשנת 1973. הוא עבד כעורך דין בין השנים 1973 ותחילת 1974. ביוני 1974 עלה לישראל והשתתף בקורסים למשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא שירת בצה"ל בין יוני 1975 וינואר 1976.
מיכאלי תרגם את התנ"ך (הברית הישנה) והברית החדשה לאזרית לבקשת המכון לתרגום תנ"ך בסטוקהולם. מיכאלי החל את עבודת תרגום הברית החדשה לאזרית בשנת 1975 והשלים אותו בשנת 1984. בשנים האחרונות הודפס התרגום חמש פעמים. ב-1984 סיים גם את תרגום התנ"ך, אולם תרגום זה טרם ראה אור (נכון לשנת 2009). 
מיכאלי עבד כסגן העורך הראשי של השירות האזרי ברדיו אירופה החופשית במינכן בין השנים 1976 ו-1985. ב-1985 עבר לוושינגטון ושימש שם עורך ראשי של השירות האזרי ברדיו קול אמריקה. בשנת 1987 הוא חזר לרדיו "אירופה החופשית" בגרמניה ושם עבד עד 2003. בתחילת 2004 הקים עיתון "קולו של מירזה חאזר" בבאקו, בירת אזרבייג'ן. במהלך שנת 2005 הנחה תוכנית טלוויזיה עצמאית, הראשונה ששודרה באזרבייג'ן ממדינה זרה. בדצמבר 2005 השיק תחנת רדיו באינטרנט. קולו ושמו של חאזר מוכרים לרוב האזרים בתוך ומחוץ לאזרבייג'ן.
מאמרים של חאזר העוסקים במצבה הפוליטי והכלכלי של אזרבייג'ן ומדינות ברית המועצות לשעבר התפרסמו בטורקיה, בצ'כיה ובמדינות נוספות.
במהלך ינואר השחור (20 בינואר 1990) הצליחו מיכאלי וצוותו לשדר דיווחים יומיים מבאקו והיו למקור החדשות היחיד לאזרים בתוך ומחוץ למדינה.
שמו של חאזר נכלל בספר "מאה אזרבייג'נים גדולים" שחובר על ידי החוקרת האזרית עליזה ניג'ט ויצא לאור בבאקו בשנת 1999. שמו הופיע ב"אנציקלופדיה של יהודי ההרים". הספר הודפס בחיפה ב-2006.
מאוגוסט 2009, מנהל חאזר את העיתון באינטרנט בשלוש שפות: אזרית, אנגלית ורוסית.
חאזר מתגורר במינכן.
מלון פנינת ירושלים

המבנה

מבנה המלון תוכנן על ידי האדריכל אלדר שרון, תוך ניצול מרבי של אחוזי הבנייה במקום וזאת בשל אילוצים תכנוניים רבים. למעשה, מלון פנינת ירושלים זהה בגודלו מעל פני הקרקע למלון פאסט שעמד במקום. גובהו של המלון ארבע קומות מעל הקרקע, כגובה מלון פאסט, וזאת בשל גובהה של הפינה הצפון מערבית של חומת העיר העתיקה הסמוכה - המלון חייב היה להיות נמוך מגובה החומה. על מנת שלמלון יהיו שטחים מספיקים נבנו ארבע קומות תת-קרקעיות המכילות מגרשי חניה, אולמות אירועים וחדרי אוכל, וכן בריכת שחייה.
חזיתות המלון משלבות משטחי זכוכית עם עמודי אבן (שכן חוקי העזר העירוניים של ירושלים דורשים כי לכל מבנה יהיו קירות המצופים אבן).
פוליקרפוס

חייו ומותו כמרטיר

פוליקרפוס נולד בסמירנה ב-69 לערך, עלה במעלות הכנסייה וכיהן בעיר כבישוף. ב-150 פרצו בסמירנה מהומות נגד הנוצרים, כי ההמון סבר שאם יעשו פרעות בנוצרים (הכופרים באלים) יעלמו הצרות שתקפו את האוכלוסייה.
ההמון המוסת פנה נגד פוליקרפוס. בעצת ידידיו נמלט הבישוף אל מחוץ לעיר אולם נתפס והוחזר לסמירנה. מפקד היחידה שנשלחה לתופסו, הנציב העליון של העיר, הציע לפוליקרפוס כי יכבד את פולחן הקיסר, יאמר שהקיסר הוא האלוהים, יעלה קטורת על מזבחו וכך יציל את נפשו. 
בהשפעת הכתוב בספרי המכבים בדבר מוות בנפש חפצה (אלעזר) או בשמחה וטובי לבב (האם ושבעת בניה) הסיק פוליקרפוס כי מותו של מרטיר (נוצרי) מהווה התמזגות נצחית עם ישו. לכן סירב פוליקרפוס להצעת הנציב וזה ציווה להשלכו לזירה. 
לפני ששיחררו את האריות הציעו לו מספר פעמים להציל את נפשו. פוליקרפוס התחכם. כאשר אמרו לו להגיד "הלאה הכופרים" הצביע על היושבים ביציעים, שהיו עובדי אלילים ואמר את שאמרו לו להגיד. 
נאמר לו שאם יקלל את ישו ינצל, אבל תשובתו הייתה שהוא עבד את ישו כ-86 שנה, שבהן לא גמל לו ישו רע על נאמנותו, ולכן לא יוכל לקללו. כאשר אמרו לו להישבע בשם הקיסר אמר פוליקרפוס כי נוצרי משיחי הוא ואם רוצים לדעת מה פירוש הדבר יש להקדיש לכך זמן ראוי. כשנאמר לו שאם ישכנע את העם (היושבים ביציעים) יינצל השיב שהוא יכול לשכנע את המושל אבל לא את העם וביקש שישחררו את חיות הטרף. כשראה המושל שאינו נבהל מהחיות איים על פוליקרפוס שיעלה אותו על המוקד. תשובתו של פוליקרפוס הייתה שהאש במוקד בוערת זמן קצר בלבד ואילו אש הגיהנום לא כבה לעולם. 
על חיו ומותו של פוליקרפ נכתב Martyrdom of Polycarp. לפי הכתוב בספר, בעת שהיה על המוקד קרא פוליקרפוס: הוי אלוהים אדירים, אבי, ישו המושיע, אני מברך אותך על שמצאת אותי ראוי למות על קידוש השם. אקום לתחייה עם רוח הקודש. קבל נא את הקרבתי, אני מהלל אותך, מעריץ אותך, מברך את שמך בשם ישו המשיח.
מעלה לבונה

היסטוריה

מעלה לבונה החלה כהיאחזות נח"ל שהוקמה בתחילת 1983, וביום העצמאות תשמ"ד (1984) אוזרח היישוב. 
בעקבות יוזמתו של חנן פורת ליישב את מעלה לבונה, נרתמו שתי משפחות משכונת נווה יעקב בירושלים]. בט"ו בשבט תשמ"ד הן העמיסו שתילי ברושים ונסעו אל מאחז הנח"ל. לאחר קבלת האישורים המתאימים ניטעו העצים המקיפים עד היום את בית הכנסת ביישוב וההחלטה ליישב את המאחז יצאה לפועל]. בתחילה, בשל מחסור במגורים, עלו על הקרקע ארבע משפחות בניהם משפחת מימון, אך עד מהרה התפתח היישוב וכיום הוא מונה כ-140 משפחות ובכללן משפחות בנים ממשיכים.
ביישוב נמצאות אולפנת מעלה לבונה ומכללת מכלול - מכללה תורנית מדעית. ראש המכללה הוא הרב יאיר שחור, רב היישוב.

תחבורה ליישוב

עד שנות ה-90 הכביש הראשי בין רמאללה ושכם, כביש 60, עבר בסמוך ליישוב, אך בשנת 1994 נפתח כביש עוקף ארוך יותר, אך מהיר יותר דרך שילה ועלי וכל קווי התחבורה הוסטו לשם. כתוצאה מכך נוצר מחסור בתחבורה ציבורית. הדבר עצר את התפתחות היישוב לטובת התפתחותם של עלי ושילה. עד נובמבר 2014 הפעילה חברת אגד את קו 148 בין אריאל וירושלים, ואת קו 477 בין אלון מורה וירושלים. בעבר עברו דרך היישוב גם קו אגד 577 בין אריאל ותל אביב, קו אגד 473 בין ירושלים ונתניה, וקו אגד 474 בין ירושלים וכפר סבא. כיום פועלים ביישוב הקווים 461 ו-462 של אגד תעבורה מירושלים ומאריאל.
אורי דביר

אוֹרי דביר (24 באוגוסט 1931 - 2 ביולי 2011) היה סייר, גאוגרף, יושב ראש הוועדה לשבילי ישראל בחברה להגנת הטבע ואיש תקשורת ומחבר מדריכים פופולריים בנושא הטיולים.

ביוגרפיה

דביר החל לטייל לפני קום המדינה, במסגרת תנועת השומר הצעיר ומאוחר יותר כנהג ומדריך טיולים באגד. בסוף שנות ה-50 היה דביר המדריך הראשי באגד והיה ידוע בבקיאותו ובחוש ההומור שלו. משנת 1960 היה מנהל המדור לידיעת הארץ באגד, מדור שארגן טיולים לתלמידים בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך. במקביל לעבודתו באגד, היה באמצע שנות ה-60, מנהל בית הספר לתיירות שבפיקוח משרד התיירות.
בשנות ה-50 הצטרף לחברה להגנת הטבע, והחל לעסוק בסימון שבילים. במשך שנות עבודתו סומנו רוב שבילי הארץ ומופו, מפעל שהציב את ישראל כמדינה היחידה שסימנה ומיפתה אחוז כה נכבד משטחה. דביר ערך גם את מפות הטיולים וסימון השבילים של החברה להגנת הטבע, מפות נייר מנויילנות בקנה מידה 1:50,000.
בראשית שנות ה-60 דביר היה מרצה על נופי ישראל בליווי שקופיות ועונה לשאלות הקהל בנושאי ידיעת הארץ. באמצע שנות ה-60 היה דביר חבר בצוות הקבוע של התוכנית זה הסוד שלי ברדיו. בשנים 1967-1968 הייתה לדביר פינה בתוכנית לעקרת הבית של רבקה מיכאלי.
בשנות השבעים הוא ניצל את ניסיונו בתחום, והגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שביל בצד", שעסקה בשבילי טיולים. התוכנית לא צלחה ודביר שינה גישה טלוויזיונית והחל להפיק ולהגיש תוכנית קצרה, בטלוויזיה הישראלית בשם נקודת חן. תוכנית זו עסקה בנקודות מעניינות לטיול ולא בשבילים שלמים. היא הוגשה על ידו במשך שנים רבות ובה התגבש רוב החומר לספריו. דביר פרסם למעלה מ-30 ספרי טיולים, ביניהם "נקודת חן", "תל אביב נקודת חן", "נקודת חן מתחת לאף", "בין הטיפות" וכן ספרי תיירות בארצות הברית. חלק מספריו תורגמו לשפות שונות.
בתחילת שנות ה-80 יזם דביר את פרויקט שביל ישראל, על פי הרעיון של העיתונאי אברהם תמיר. באותה תקופה הקים את החוג ללימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל, בראשו עמד עד 1990.
במסגרת עבודתו המגוונת הדריך דביר חניכים רבים, שהעניקו לו את הכינוי "המדריך המטייל", והקנה להם מאהבתו לארץ ולנופיה. שמו נקשר בתודעה הציבורית עם ידיעת הארץ, סימון ומיפוי שביליה. על מפעל חייו קיבל פרס מהחברה להגנת הטבע. באוגוסט 2008 במסגרת חגיגות ה-60 קיבל מהמדינה אות על מפעל חיים בשל תרומתו לאיכות הסביבה.
התגורר בתל אביב. היה נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
בושה (מגדנאות)

בושה (בהולנדית: Bossche bol, "כדור בושה") הוא מאפה הולנדי שמקורי בעיר דן בוס. הבושה דומה מאוד לקרמבו, הוא ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד אך הוא גדול ממנו. קוטרו של כדור בושה הוא 12 סנטימטרים, כדור הגדול יותר מכדור טניס.

אכילת הבושה

כדורי הבושה (בהולנדית: chocoladebollen) נאכלים כחטיף או כממתק לצד משקה חם כגון כוס קפה או כוס תה, ולא כמנת קינוח נפרדת.
את המאפה נהוג לאכול בהולנד עם הידיים דווקא ולא להשתמש בסכין או במזלג. האכילה מתבצעת לרוב מלמעלה, מהציפוי, מטה אל תחתית הכדור.

היסטוריה

עוד לפני תחילה המאה העשרים, היה קיים מאכל דומה בהולנד. אופה בשם למברמונט פתח קונדיטוריה בשם "דה קאט" (החתול) והחל להכין גרסה של הבושה הממולאת בחביצה מתוקה. 
כדור הבושה הראשון נוצר בשנת 1920. אופה מהאג בשם הנרי ואן דר זיג'ד פתח קונדיטוריה ובה הגיש בושה ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד. מתחרהו, למברמונט שחנויותיהם היו קרובות יחסית זו לזו, החל לאמץ גם הוא את אופן הכנה זה.
ארנסט גלנר

אנתרופולוגיה חברתית

בשנות ה-60 עסק גלנר באנתרופולוגיה חברתית. הוא תרם לנושא רבות ב-40 השנים הבאות, "מהבנות מושגיות חדשות בניתוח המלוכה ועד למסגרת להבנה של הסדר הפוליטי שמחוץ למדינה במרוקו השבטית" (כפי שכתב בספרו "קדושי האטלס", 1969); מהצגה של חיבוריהם של האנתרופולוגים המרקסיסטים הסובייטים עד סינתזות אלגנטיות של המסורות של מקס ובר ואמיל דורקהיים בתאוריה החברתית המערבית; ומפיתוחים של "מבנה ההיסטוריה האנושית" עד לניתוחים חדשניים של אתניות ולאומיות (בספריו "מחשבה ושינוי", 1964, ו"לאומים ולאומיות", 1983)".

לאומיות

לפי תאוריית הלאומיות של גלנר, "לאומיות היא עקרון פוליטי שטוען כי שתי היחידות - הפוליטית והלאומית - צריכות להיות חופפות". לשיטתו, הלאומיות הופיעה ונעשתה להכרח סוציולוגי רק בעולם המודרני. בזמנים קדומים לא היה למנהיגים תמריץ לכפות הומוגניות תרבותית על נתיניהם. אך בחברה המודרנית שלאחר המהפכה התעשייתית, העבודה נעשית טכנית: יש צורך להפעיל בצוותא מכונות, ולכך צריך ללמוד. יש צורך בתקשורת בין האנשים, ובדרגה גבוהה של אחידות תרבותית, שיכולה להיות מושגת על ידי חינוך משותף שיקנה כלים זהים לכל בני הלאום. 
מעבר לכך, החברה התעשייתית מאופיינת בכך שהיא גדלה כל הזמן – התעסוקה משתנה ויש ללמוד כשרונות חדשים. לפיכך, צריך הכשרה כללית למקצוע שקודמת להכשרה המיוחדת. ברמה הטריטוריאלית, יש תחרות על אזורי גבול. על מנת לשפר את האחיזה על משאבים, את הקיום וההתקדמות, המדינה והתרבות צריכים להיות חופפים זה לזה. הלאומיות היא לפיכך הכרח.