לופטוואפה (ורמאכט)

בין מלחמות עולם

מאחר שחוזה ורסאי אסר על גרמניה להחזיק בחיל האוויר, טייסים גרמנים התאמנו בסתר, תוך כדי הפרת החוזה. בהתחלה, נעשה שימוש בבתי ספר לתעופה אזרחית בגרמניה, אך החיסרון בכך שהם יכלו לבצע רק אימונים 'קלים' כדי לשמור על התדמית שמטרתם, כביכול, לטוס בחברות תעופה אזרחיות כדוגמת לופטהנזה. כדי לאמן את טייסיה על מטוסי קרב חדישים, גרמניה שידלה את לעזרתה את האויבת לעתיד, ברית המועצות אשר גם כן הייתה מבודדת באירופה. שדה תעופה אשר הוקם בליפצק בשנת 1924 שימש במשך תשע שנים לאימונים של טייסים רוסים והולנדים בעיקר, אך גם גרמנים. בסיס זה נקרא באופן רשמי הטייסת הרביעית של הכנף ה-40 של הצבא האדום. מאות טייסים וטכנאיים מטעם הלופטוואפה ביקרו, למדו והתאמנו בבתי הספר של חיל האוויר הסובייטי ובמספר מקומות במרכז רוסיה. אסים רבים מהלופטוואפה הוכשרו ברוסיה, בבתי ספר משותפים לרוסים ולגרמנים אשר הוקמו בחסותו של הנספח הצבאי, ארנסט קוסטרינג.
הצעדים הראשונים לקראת הקמת הלופטוואפה נלקחו רק כמה חודשים לאחר שהיטלר עלה לשלטון. הרמן גרינג, אלוף הפלות ממלחמת העולם הראשונה עם 22 ניצחונות ועיטור פור לה מריט, הפך לנציב הארצי לתעופה וארהרד מילך, מנכ"ל לופטהנזה לשעבר, התמנה כסגנו. באפריל 1933 משרד התעופה של הרייך (RLM) הוקם. המשרד שהיה אחראי על פיתוח וייצור מטוסים, זמן קצר לאחר מכן, אתר שדה התעופה הצבאי בריכלין הפך להיות אתר המבחן שלו. השליטה של גרינג על כל ההיבטים בתחום התעופה הפכה מוחלטת. ב-25 במרץ 1933 התאחדות הספורט האווירי הגרמנית (DVLA) איגד את כל ארגונים הפרטיים והלאומיים. המיזוג של כל ארגוני התעופה הצבאית תחת משרד התעופה התקיים ב-15 במאי 1933, "יום ההולדת" הרשמי של הלופטוואפה. רבים מחברי גיס הטייסים הנאצי (NSFK) הועברו לשירות בלופטוואפה. כמו גם, כל חברי הגיס היו חברי המפלגה הנאצית, מה שנתן ללופטוואפה בסיס אידאולוגי יציב, בניגוד לחלקים אחרים בצבא הגרמני. גרינג מילא תפקיד מוביל בבניית הלופטוואפה בשנים 1933–1936, אך חלקו הלך וקטן עד שבשנת 1937 מילך הפך לשר 'דה פקטו'.
היעדרו של גרינג בענייני תכנון וייצור היה יתרון. גרינג היה בעל ידע מיושן בתעופה וטס בפעם האחרונה ב-1922 ולא היה מעודכן בהתפתחויות בתחום. בנוסף, גרינג הציג חוסר הבנה בדוקטרינה וידע טכני בלוחמה אווירית והותיר זאת לאחרים שהיו מוסמכים יותר. לאחר 1936, השאיר גרינג את הארגון והבנייה של הלופטוואפה לסגנו, ארהרד מילך. עם זאת, גרינג היה חלק מהמעגל הפנימי של היטלר וסיפק משאבים כספיים עצומים לחימוש ולהצטיידות הלופטוואפה.
דמות בולטת נוסף בבניית כוח אווירי גרמנית היה הלמוט וילברג, וילברג שיחק תפקיד גדול בפיתוח דוקטרינת אוויר הגרמנית. הוא עמד בשנות העשרים כראש צוות האוויר של הרייכסווהר במשך שמונה שנים. משום שווילברג היה בעל ניסיון רב, מינוי לעמדת סגל בכירה היה אידיאלי. בעקבות זאת, גרינג שקל למנות אותו לראש המטה, אך נחשף לעובדה שלווילברג הייתה אם יהודייה. על אף היותו 'מישלינג', גרינג לא רצה שכישרונו יבוזבז ולכן הבטיח שחוקי הגזע של הרייך השלישי לא יחולו עליו. וילברג נשאר בצוות האוויר ועזר לגבש את עקרונות דוקטרינת 'ההתנהגות של המלחמה האווירית' ואת 'תקנה 16' שלה תחת ולטר ובר.

שינוי כיוון 1936 - 1937

ההשתתפות של ובר בבניית הלופטוואפה הגיעה לסיומה הפתאומי ב-3 ביוני 1936 כשהוא נהרג יחד עם המהנדס שלו בהיינקל He 70, באופן אירוני זה קרה באותו היום בו "מפציץ A" הוכרז. לאחר מותו של ובר, גרינג התחיל לקחת עניין במינוי קציני המטה של הלופטוואפה. גרינג מינה ליורשו כראש מטה את אלברט קסלרינג ואת ארנסט אודט לתפקיד טכני במשרד התעופה למרות העובדה שהוא לא היה מומחה טכני. עם זאת אודט התמנה ועזר לשנות את הכיוון הטקטי של הלופטוואפה לקראת הפקת מפציצים בינוניים מהירים שמטרתם להרוס כוח אויב אווירי באזור הקרוב ולא באמצעות הפצצה אסטרטגית של תעשיית התעופה שלו.
קסלרינג ואודט לא התקדמו. בתקופתו של קסלרינג כראש מטה (1936–1937) מאבק כוח התפתח בין השניים כשאודט ניסה להרחיב את כוחו בלופטוואפה. קסלרינג נאלץ גם להתמודד עם המינויים של גרינג לעמדות חשיבות בעבור אנשים שהסכימו לכל דרישה. אודט הבין את מגבלותיו, ולכישלונותיו בייצור ובפיתוח מטוס גרמני תהיה השלכות רציניות ארוכות טווח.
הכישלון של הלופטוואפה בהתקדמות נוספת לקראת השגת כוח הפצצה אסטרטגית נבע מכמה סיבות. רבים בפיקוד הלופטוואפה האמינו שמפציצים בינוניים עוצמתיים מספיקים כדי לבצע פעולות הפצצה אסטרטגיות נגד אויבותיה הפוטנציאליות של גרמניה; צרפת, צ'כוסלובקיה ופולין. בריטניה הציגה בעיות גדולות יותר. גנרל הלמוט פלמי, מפקד צי האוויר השני בשנת 1939, הואשם בהכנת תוכנית למלחמה אווירית מעל האיים הבריטיים. פלמי היה משוכנע שניתן להביס את בריטניה בהפצצה אסטרטגית אשר תפגע במורל אזרחיה. פלמי ציין את הפאניקה לכאורה שפרצה בלונדון בתקופת ועידת מינכן, כראיה, לפיו, לחולשה בריטית. הסיבה השנייה הייתה טכנית. המעצבים הגרמנים מעולם לא פתרו את הבעיות בקשיי העיצוב של היינקל He 177A שהוצגו עוד בראשיתו ב-5 בנובמבר 1937 כדי שיהיה בעל יכולת צלילה במוטת כנפיים של 30 מטר. יתר על כן, גרמניה לא החזיקה בכוח הכלכלי ובמשאבים שיתאימו למאמצים הבריטיים והאמריקאים בשנים 1943–1944. במיוחד הגרמנים לא עמדו בייצור בקנה המידה הגדול של ספקי כוח למטוסים בעלי תפוקת כוח גבוהה המסוגלים להגיע לתפוקה מקסימלית של לפחות 1,500 קילוואט (2,000 כ"ס) ליחידה. בנוסף, הפיקוד העליון של הלופטוואפה לא חזה את המאמץ התעשייתי וצבאי שהפצצה אסטרטגית תדרוש. בשנת 1939 הלופטוואפה לא היה הרבה יותר מוכן מאשר אויביו לנהל מערכת הפצצות אסטרטגיות, שבהמשך גררו תוצאות קטלניות במהלך הקרב על בריטניה.
תוכנית החימוש הגרמנית נתקלה בקשיים ברכישת חומרי גלם. גרמניה ייבאה את רוב החומרים החיוניים לשיקום הלופטוואפה, גומי ואלומיניום בפרט. יבוא נפט היה פגיע במיוחד לזמן מצור. הגרמנים דחפו לצמחי דלק סינתטיים, אבל עדיין לא הצליחו לעמוד בדרישות. בשנת 1937 גרמניה ייבאה יותר דלק מאשר היה לה בתחילת העשור ובקיץ 1938 רק רבע מביקוש סופק. בתחום הפלדה, התעשייה פעלה בקושי 83% ובנובמבר 1938 גרינג דיווח על המצב הכלכלי הקשה. הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW) הורה על הפחתה בשימוש בחומרי הגלם לייצור נשק. התחומים בהן ההפחתה הייתה משמעותית ביותר הם: 30% פלדה, 20% נחושת, 47% אלומיניום ו-14% גומי. בנסיבות אלה, לא ניתן היה למילך, אודט או קסלרינג לייצר כוח הפצצה אסטרטגי חיוני, אפילו אם היו רוצים לעשות זאת.
במצב זה, פיתוח המטוסים הוגבל לייצור מפציצים בינוניים דו-מנועיים שדרשו הרבה פחות חומרי גלם, כוח אדם וכושר ייצור מאשר "מפציצי אורל" של ובר. התעשייה הגרמנית יכלה לבנות שני מפציצים בינוניים על כל מפציץ כבד, ומשרד התעופה של הרייך לא הימר על פיתוח מפציצים כבדים שגם לקחו יותר זמן. גרינג ציין, "הפיהרר לא ישאל כמה גדולים המפציצים שיש, אבל רק כמה יש". מותו המפתיע של ובר, אחד הקצינים הטובים ביותר בלופטוואפה, הותיר את הלופטוואפה בלי כוח אווירי אסטרטגי במהלך מלחמת העולם השנייה, מה שבסופו של הדבר התגלה כקטלני עבור מאמץ הלחימה הגרמני.
החוסר ביכולת אסטרטגית היה צריך להיות מוקדם הרבה יותר. משבר חבל הסודטים הדגיש את חוסר המוכנות הגרמנית לנהל מלחמת אוויר אסטרטגית (למרות שהבריטים והצרפתים היו בעמדה מוחלשת הרבה יותר) והיטלר הורה על הרחבת הלופטוואפה פי חמישה מגודלו קודם לכן. הפיקוד העליון של הלופטוואפה הזניחו באופן קשה את הצורך במטוסי תובלה; אפילו ב-1943, יחידות התעבורה נקראו כ'יחידות הפצצה לתפקידים מיוחדים' (KGzbV). הם קובצו לכנפות ייעודיות להובלת מטען ואנשים (Transportgeschwader) רק באותה שנה. במרץ 1938 כשהאנשלוס התרחש, גרינג הורה לפלמי לבדוק את האפשרות של הפצצות אוויריות נגד בריטניה. פלמי הגיע למסקנה שזה לא יתאפשר עד שהבסיסים בבלגיה והולנד יושגו וללופטוואפה יהיו מפציצים כבדים. למזלם, הבריטים הפנו עורף לצ'כים, המלחמה נמנעה בעת ההיא, ולא התעורר צורך במטוסים ארוכי טווח.
כשלים אלה לא נחשפו עד המלחמה. בינתיים, העיצובים הגרמנים באמצע שנות ה-30 כמו מסרשמיט Bf 109, היינקל He 111, יונקרס Ju 87 ודורניר Do 17 בוצעו היטב. הבנה זו הגיעה בפעילותו של לגיון הקונדור נגד המטוסים מייצור סובייטי בזמן מלחמת האזרחים בספרד. בנוסף, הלופטוואפה הבין במהירות שימיהם של המטוסים הדו כנפיים חלפו וההיינקל He 51 הועבר לשירות כמטוס אימונים. מרשימים במיוחד היו ההיינקל והדורניק, אשר עמדו במלא דרישות הלופטוואפה עבור מפציצים מהירים יותר ממטוסי קרב של אמצע שנות ה-30.
למרות השתתפותם של המטוסים האלה (בעיקר משנת 1938 ואילך), יונקרס Ju 52 (שהפך עד מהרה לעמוד השדרה של הכנפות התובלה) שעשה את התרומה העיקרית. במהלך מלחמת האזרחים בספרד, אמר היטלר, "פרנקו צריך להקים אנדרטה לתפארת יונקרס Ju 52. זה המטוס שהמהפכה הספרדית צריכה להודות לו על הניצחון שלה".

הפצצות צלילה

בשל הדיוק הנמוך של מפציצים מגובה רב, הוביל את הלופטוואפה להבין בשנת 1937 את היתרונות של מפציצי צלילה. מפציצי צלילה יכולים להשיג דיוק הרבה יותר טוב נגד מטרות טקטיות ניידות וקטנות יותר מאשר מפציצים קונבנציונליים אשר כבדים יותר. הטווח לא היה קריטריון מרכזי למשימות האלה ולא תמיד התאפשר לצבא להעביר ארטילריה אל השטחים שנתפסו זמן קצר קודם לכן, להפציץ ביצורים, או לתמוך בכוחות הקרקע כאשר מפציצי צלילה יכולים לעשות את העבודה במהירות רבה יותר. מפציצי צלילה, לעיתים קרובות היו מטוסים דו מושביים וחד-מנועיים השיגו תוצאות טובות יותר מאשר מטוסים לשישה-שבעה אנשים, בעשירית מהעלות ובפי ארבעה יותר דיוק. זה הוביל את ארנסט אודט לדגול במפציצי צלילה, במיוחד יונקרס Ju 87.
"סיפור האהבה" של אודט עם הפצצות צלילה פגע קשה בפיתוח ארוך הטווח של הלופטוואפה, במיוחד לאחר מותו המפתיע של גנרל ובר. תוכניות מטוסי התקיפה הטקטיים נועדו לשרת כפתרונות ביניים עד שדור המטוסים הבא יגיע. בשנת 1936 מטוסי היונקרס Ju 52 היו עמוד השדרה של צי המפציצים הגרמני. זה הוביל לעומס על מצד משרד התעופה הגרמני לייצור יונקרס Ju 86, היינקל He 111 ודורניר Do 17 לפני שנערכה הערכה נכונה. היונקרס Ju 86 היה חלש בזמן שהדורניר Do 17 הראה ביצועים מבטיחים יותר. מלחמת האזרחים הספרדית שכנעה את אודט (יחד עם תפוקה מוגבלת מתעשיית התחמושת הגרמנית) שבמונחי תחמושת, בזבוז לא יהיה מקובל. אודט ביקש לבנות מפציץ צלילה לתוך היונקרס Ju 88 ואותו רעיון הועבר, ביוזמה מיוחדת של משרד התעופה הגרמני להיינקל He 177, אושר בתחילת חודש נובמבר 1937. במקרה של היונקרס Ju 88, היו צריכים להיעשות 50,000 שינויים ומשקלו הוגדל משבע לשתים עשרה טון, מה שגרם להפסד מהירות של 200 קמ"ש. אודט העביר את בקשת משרד התעופה הגרמני ליכולת הפצצת צלילה של ההיינקל He 177 לארנסט היינקל, אשר התנגד נחרצות לרעיון זה. משום שהגעה ליכולת זו הייתה כרוכה בהריסת הפיתוח שלו כמפציץ כבד. גריג לא היה מסוגל לבטל את דרישת המסוגלות להפצצת צלילה עבור He 177A עד ספטמבר 1942.

מלחמת האזרחים הספרדית

לגיון הקונדור התנסה בדוקטרינה ומטוסים חדשים במהלך מלחמת האזרחים בספרד. הוא עזר לפלנגות תחת פרנסיסקו פרנקו להביס את הכוחות הרפובליקנים. יותר מ-20 אלף אנשי צוות אוויר גרמניים צברו ניסיון מבצעי במלחמת האזרחים, מה שנתן ללופטוואפה יתרון חשוב בכניסה למלחמת העולם השנייה. אחד המבצעים ההרסניים ביותר היה הפצצת גרניקה בחבל הבסקים. מקובל להניח שהתקפה זאת היא תוצרה של "דוקטרינת טרור" בדוקטרינה של הלופטוואפה. ההשפעות של הפשיטות על גרניקה ומדריד גרמו לרבים נפגעים אזרחיים וגל של מחאות במדינות הדמוקרטיות. נטען כי ההפצצה על גרניקה בוצעה מסיבות טקטיות-צבאיות, כדי לתמוך בפעילות קרקעית, אך העיר לא הייתה מעורבת ישירות בשום לחימה בשלב זה. עם זאת, רק בשנת 1942 הגרמנים התחילו לפתח מדיניות הפצצה בה האזרחים היו למטרה העיקרית, אף על פי שבבליץ על לונדון וערים בריטיות רבות אחרות פשטו הגרמנים על אזורים מאוכלסים ללא הבחנה, מה שאף כלל לעיתים הפצצות ממכונות ירייה על אזרחים ובעלי חיים.
בעקבות מעמדם של הלוחמים הגרמניים כמתנדבים, לא התאפשרה הענקת עיטור רשמי כאות הוקרה, לכן עם שובם של המתנדבים הביתה ב-14 באפריל 1939, הוחלט בגרמניה ליצור עיטור חדש, בשם "הצלב הספרדי". כמחווה ללופטוואפה, בין כל אחת מזרועות הצלב יש את סמל הלופטוואפה, משום שהלופטוואפה היווה כ-70% מליגיון הקונדור.

מלחמת העולם השנייה

כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הלופטוואפה היה לאחד מכוחות האוויר הטכנולוגיים המתקדמים ביותר בעולם. במהלך הפלישה לפולין שבעקבותיה פרצה המלחמה, גרמניה הגיעה לעליונות אווירית במהירות. עליונות זאת בתמיכת כוחות היבשה של הוורמאכט הובילו את המערכה לסיום תוך חמישה שבועות. הביצועים של חיל האוויר הגרמני תאמו לציפיות הפיקוד העליון של הלופטוואפה. חיל האוויר הגרמני נתן תמיכה רבה לצבא בטיהור כיסי ההתנגדות. אמנם החיל נתקל בבעיות פיקוד ושליטה במהלך הלחימה, אך אלה נפתרו הודות לגמישות והאלתור של הצבא וחיל האוויר הגרמני. הלופטוואפה הציב מערכת תקשורת קרקע-אוויר, שמילאה תפקיד חיוני בהצלחת המבצע מאורע צהוב.
באביב 1940, חיל האוויר הגרמני סייע לכוחות היבשה של הוורמאכט ולקריגסמרינה בפלישה לנורווגיה במבצע וסריבונג. בסיוע התגבורת האווירית תוך הגעה לעליונות אווירית, הלופטוואפה תרם תרומה משמעותית לכיבוש הגרמני וגירוש בעלות הברית המערביות מסקנדינביה.

הרקע למבצע ברברוסה

כדי להבין את משמעות ההכנות למבצע יש להתחשב בצורה בה הפיקוד הגרמני ראה את הסובייטים. באוגוסט 1940 הוצג מחקר אסטרטגי שקבע כי לוורמאכט יידרש בין 9 ל-17 שבעות להשלים את המבצע. המחקר, שעליו התבססה פקודת המבצע, יצא מנקודת הנחה שלוורמאכט יהיה יתרון מספרי קל מול הצבא האדום, ויתרון איכותי רב. כמו כן עם כיבוש השטחים הארופאים של רוסיה, ילכדו רוב המתקנים התעשייתיים, ויכולת של רוסיה להתנגד תפחת. כל אלה לא התאימו למציאות, כיוון שלכוחות הרוסים היה יתרון מספרי עצום שלקח אמנם הרבה זמן לגייס, אך בניגוד לגרמניה לרוסיה היה יתרון תעשייתי גדול שהתפתח במהלך המערכה עם בניית מפעלים גדולים מעבר להרי אורל, למרות שלפני המלחמה מספר מהנדסים גרמנים ביקרו בחלק מהמפעלים הללו, דיווחיהם לא זכו להתייחסות רצינית. המבצע גם היווה את תחילתה של חזית שלישית בנוסף על החזית עם בריטניה והחזית הצפון אפריקאית, מה שהקשה על משאביה של גרמניה, חשוב לציין שאף אחד לא יצא נגד הרעיון של המבצע, ומנהיגי הרייך לא השכילו לארגן את האספקה והכוח התעשייתי הדרוש לניהול מערכות מתמשכות, גורם חשוב במפלתה של גרמניה. תשומת הלב שניתנה לבעיה הלוגיסטית הייתה מועטה בשל ההערכה שמערכת פסי הרכבת ישמשו את הוורמאכט להובלת אספקה במהירות, עם זאת הובלת טכנאים לתיקון אותן פסי רכבת עמד בעדיפות אחרונה, מה שמצביע על הלך רוח אופטימי לגבי הבעיה. לגבי הלופטוואפה מרחביה העצומים של רוסיה היו בעיה גדולה לא פחות משאר הצבא, מה עוד שפעילותיו הנוספות של הלופטוואפה בקיץ 1940 וכן באביב 1941 לא השאירו לו זמן למנוחה, הצטיידות, אימון ושיפור, בניגוד לצבא שבקיץ 1940 לא ראה פעילות צבאית. המשימה שניתנה ללופטוואפה במבצע הייתה להביס את חיל האוויר הסובייטי ולאחר מכן להתרכז בתקיפות טקטיות כסיוע לכוחות הקרקעיים. מה עוד שהיטלר הורה לא להרוס מתקנים תעשייתיים כגון מפעלי תחמושת, עקב הביטחון כי אלה במהרה יכבשו וישמשו ליצור תחמושת לגרמנים.
העלייה בדרישות המבצעיות נפלו על חיל אוויר פעיל, אך כזה שספג אבידות רבות, ולא הצליח לשקם את עצמו בחורף. הסטטיסטיקה מראה כי סדר כוחות המפציצים ערב היציאה למבצע ברברוסה היה קטן ב-200 מטוסים מכמות המפציצים לפני תחילת המערכה במערב (אפריל 1940). הפיקוד העליון של הלופטוואפה (Oberkcommando der Luftwaffe = OKL) ארגן את כוחות האוויר התוקפים לשלושה ציים אשר כל אחד מהם פעל בתאום עם קבוצת הארמיות שלהם, בהם 2,770 מטוסים, או כ-60 אחוז מכלל המטוסים המבצעיים של הלופטוואפה. מולם עמד חיל האוויר הסובייטי עם 8,000 מטוסים, 6,000 מתוכם מוצבי בחלק האירופאי של אדמתה. אך המפלה הראשונית של החיל הזה, כמו של כל הצבא האדום לאו דווקה נגרמה בגלל פיקוד גרמני מבריק, אלא בשל חוסר היכולת של הפיקוד הרוסי, שרוב קציניו הבולטים נרצחו בידי סטלין בטיהורים בין השנים 1937–1939. הגרמנים השתמשו בתחבולה מוצלחת כדי להסוות את תוכנית הפלישה לדוגמה: גיס האוויר ה-8 (Fliegerkorps VIII) הועבר מגרמניה למזרח פרוסיה רק ב-19 ביוני (שלושה ימים לפני יום הפלישה). אמנם הפיקוד העליון של הצבא האדום העביר אזהרה מפני פלישה בערב של 21 ביוני, אזהרה זאת הספיקה להגיע למספר מאוד מצומצם של יחידות בחזית, ולכן גורם ההפתעה היה מושלם.
המודיעין שהיה בידי הלופטוואפה ערב הפלישה נאסף על ידי מספר יחידות מודיעין אותות שנפרסו מפינלנד ועד בולגריה, וכן מטייסת ביון מיוחדת שביצעה כ-180 גיחות מעל השטח הסובייטי טרום המבצע בגבהים של כ-10,000 מטר. מתוך 2,000 שדות תעופה, שזוהו בשטחה האירופאי של ברית המועצות, רק כ-200 נחשבו למתאימים להפעלת מפציצים. הגרמנים זיהו כ-38 דיוויזיות אוויר ו-162 רגימנטים אוויריים בשטח בין הגבול הסובייטי לנהר הדנייפר, ההשערה הייתה כי חיל האוויר הסובייטי כלל סך הכול כ-50 דיוויזיות אוויר, כאשר למעשה החיל כלל 70 דיוויזיות אוויר ו-5 חטיבות אוויר.

הגנה על שמי גרמניה

בינתיים, הלופטוואפה המשיך להגן על גרמניה והשטחים שכבשה, מפני ההפצצות ההולכות וגוברות של חיל האוויר המלכותי וההתגברות העקבית של חיל האוויר האמריקני. המערכה המגננתית על הרייך הרסה בהדרגה את הזרוע הלוחמת של הלופטוואפה. למרות השימוש המאוחר של מנועי טורבו-סילון מתקדמים ומפציצים מונעים רקטית, הגרמנים הוכרעו לנוכח העליונות המספרית של בעלות הברית, המחסור בדלק וטייסים מאמונים. הניסיון אחרון להשגת עליונות אווירית בראשון לינואר 1945, נחל כישלון חרוץ. לאחר כישלון זה, הלופטוואפה חדל מלהיות כוח לוחם יעיל.

רשימת המטוסים העיקריים

Bf 109 מסרשמיט - מטוס הקרב העיקרי של החיל.
He 111 היינקל - מפציץ בינוני ששימש את החיל עד סוף מלחמת העולם.
Ju 87 יונקרס - המטוס שימש להפצצה מדויקת ומחפה של המפציץ בטווחים הרחוקים.
110 Bf מסרשמיט - מטוס קרב דו-מנועי כבד שימש להפצצה טקטית ולחיפוי של המפציץ בטווחים הרחוקים.

פשעי מלחמה

לאורך המלחמה אזרחים ואסירים שימשו כשפני ניסיון בבדיקת הציוד של הלופטוואפה. לא ברור אם הבדיקות הללו נעשו על ידי הלופטוואפה או בהוראת הפיקוד העליון. בדיקות בלתי-חוקיות אלו מסווגות כפשעי מלחמה ובוצעו בשמו של חיל האוויר הגרמני.

ניסויים בבני אדם בתעופה צבאית

בשנת 1941, בוצעו ניסויים במטרה לגלות אמצעים למניעה ולטיפול בהיפותרמיה. ניסויי הקפאה נערכו בשביל הפיקוד העליון כדי לדמות את התנאים מהם סובלים החיילים בחזית המזרחית. זאת משום שכוחות הגרמנים לא היו מוכנים כיאות למזג האוויר הקר בו הם נתקלו בחורף הרוסי. מספר כוחות גרמניים הפסידו גם במהלך הקרב על בריטניה בעקבות היפותרמיה כאשר למטוסים אזל הדלק או כבו המנועים והם נאלצו לנחות בתעלת למאנש.
המקומות העיקריים לניסויים היו דכאו ואושוויץ. ד"ר זיגמונד ראשר, רופא SS בדכאו, דיווח ישירות לראש ה-SS, היינריך הימלר, ופרסם את תוצאות ניסויי ההקפאה שלו בכנס רפואי בשנת 1942 אשר נקרא "בעיות רפואיות הנגרמות מים וחורף". במהלך הניסוי שנערך על ידי ראשר יחד עם פרופ' ארנסט הולצלונר כ-300 אסירים הוכנסו למי קרח, והוחזקו שם כשעה וחצי עד לאיבוד הכרה. אחר כך האסירים הוצאו מהמים והפעילו שיטות חימום שונות. בסך הכל נפטרו כ-100 אסירים, חלקם בתוך המים הקפואים, וחלקם בעת החימום מחדש.
בתחילת 1942, אסירים ממחנה ריכוז דכאו שמשו את ד"ר ראשר לניסויים שמטרתם שכלול כיסאות המפלט. כ-200 אסירים הוכנסו לתוך חדר, ונחשפו לתנאי לחץ אטמוספירי נמוך ששימש כדי לדמות תנאי גובה של 66 אלף רגל מעל פני המים. 70 - 80 אסירים נפטרו במהלך הניסוי. ישנן שמועות שראשר ביצע ויויסקציה במוחם של הקורבנות ששרדו את הניסוי הראשוני. מתוך 200 נבדקים, 80 מתו במקום והאחרים הוצאו להורג.