google/wiki40b huggingface dataset:
בלעין

פרשת הקרקעות

בשנת 1991 פנתה "הקרן לגאולת הקרקע" אל פליאה אלבק, שכיהנה כמנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, בבקשה לרשום 780 דונם מאדמות פרטיות של תושבי בלעין כאדמות מדינה. הבקשה לא הסתמכה על מסמכים אלא על תצהיר כי הקרן רכשה את השטח אך אינה מעוניינת לבצע רישום בטאבו על שמה. על אדמות אלו הוקמה שכונת מתתיהו מזרח במודיעין עילית. לאחר מספר עתירות לבג"ץ, ועיכוב של למעלה משנה וחצי, ולאחר הכנת תוכנית מתאר חדשה, שתיקנה את הפגמים שנפלו בקודמתה, ובה נקבע כי יושב המצב לקדמותו במובלעות של קרקע פרטית השייכות לפלסטינים, והן יגודרו ותובטח נגישות אליהן, נקבע כי הבנייה במקום חוקית והותר המשך האיכלוס.
איברהים אל-יאזורי

איברהים פארס אל-יאזורי (ערבית: ابراهيم اليازوري; נולד 1941) הוא ממקימי ומנהיגי תנועת הטרור חמאס.

ביוגרפיה

איברהים פארס אל-יאזורי נולד בשנת 1941 בכפר בית דאראס שבקרבת אשדוד. במהלך מלחמת העצמאות ברחה משפחתו לרצועת עזה והתגוררה במחנה הפליטים בח'אן יונס. בשנת 1960 יצא למצרים ולמד רוקחות באוניברסיטת קהיר. במהלך לימודיו נחשף לתורת האחים המוסלמים והצטרף לתנועה. בעקבות ניסיונות החתירה תחת משטר נאצר בידי מנהיג האחים המוסלמים סייד קוטב, חברי התנועה נעצרו בידי השלטונות במצרים. בשנת 1965 נעצר אל-יאזורי ושהה במעצר במשך כשנה. בשנת 1966 שוחרר וחזר לרצועת עזה.
בחזרתו לרצועה אל-יאזורי החל לעבוד בבית החולים שיפא בעזה. כמו כן המשיך את פעילותו במסגרת האחים המוסלמים, שהנהגתם ברצועה הייתה בידי אחמד יאסין. בשנת 1973 סייע אל-יאזורי ליאסין בהקמת המוג'מע האסלאמי, אגודת רווחה דתית שפעלה לפי עקרון הדעוה להשבת האוכלוסייה לחיק האסלאם. בשנת 1975 פוטר מעבודתו בשיפא ופתח בית מרקחת פרטי. היה חבר בוועד הפועל של הסהר האדום ברצועת עזה, ובשנים 1981-1985 היה חבר באגודת הרופאים ברצועה. כמו כן שימש כמרצה באוניברסיטה האסלאמית בעזה. בשנת 1984 בעקבות מעצרו של יאסין מונה אל-יאזורי למזכיר הכללי של המוג'מע. יאסין השתחרר מהכלא בשנת 1985 במסגרת עסקת ג'יבריל, אך בשובו לעזה הודיע על התפטרותו מנשיאות המוג'מע, ולכן אל-יאזורי המשיך להחזיר בתפקיד זה.
אל-יאזורי נמנה עם מקימי תנועת חמאס בפרוץ האינתיפאדה הראשונה. ב-10 בדצמבר הוזמן לביתו של אחמד יאסין, וביחד עם בכירים נוספים הוחלט על הקמת תנועה שתבצע ג'יהאד אקטיבי כנגד ישראל. כחבר מפקדת התנועה היה אל-יאזורי ממונה על פעילות חמאס בעיר עזה. כמו כן שימש כיועצו האישי של יאסין, כחבר ועדת הבריאות של הארגון וכאחראי על קשרי החוץ. יחד עם שאר המייסדים כיהן גם כחבר הוועד הפועל של התנועה. בספטמבר 1988 נעצר אל-יאזורי במסגרת גל מעצרים כנגד בכירי החמאס, ונידון ל-27 חודשי מאסר. בינואר 1991 שוחרר מן הכלא, וחזר לשמש כמזכ"ל המוג'מע וכבכיר בהנהגה הפוליטית של חמאס.

חיים אישיים

אחד מבניו של אל-יאזורי נהרג בחיסול הממוקד של אחמד יאסין ב-22 במרץ 2004.
אחלציחה

כלכלה

במאות המוקדמות הייתה אחלציחה שוק מרכזי למסחר עבדים. מאוחר יותר בקר, עורות, חלב, שעווה ודבש. כמו כן, דגנים, חיטה, שעורה, כותנה, טבק ופשתה.

היסטוריה

העיר נזכרת לראשונה בכתובים בדברי ימי גאורגיה במאה ה-12. במאות ה-12 וה-13, היא הייתה מקום מושבם של ה"אחלציחלים", שליטי סאמצחה, ששניים מהמהוללים שביניהם היו: שלווה ואיוון אחלציחלי. מהמאה ה-13 ועד למאה ה-17, סאמצחה ואחלציחה בתוכה, נשלטו על ידי משפחות פאודליות של "ג'אקליס". בתקופה זו הייתה גאורגיה מאגר בלתי נדלה לסחר עבדים מתושבי גאורגיה, בעיקר נערים ונערות, שהיו נמכרים מדי שנה בשוקי העבדים באחאלציחה, טבריז, טרבזון וקונסטנטינופול.
בשנת 1576 נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית, ומשנת 1628 העיר הפכה למרכז נפת אחלציחה. ב-27 באוגוסט 1828, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, 9,000 חיילים רוסים תחת פיקודו של גנרל (פילדמרשל) פסקביץ' (Иван Фёдорович Паскевич), מול 30,000 חיילים טורקים, תחת פיקודו של קיוס מחמוט פאשה, כבשו את העיר. ב-4 במרץ 1929 עשו הטורקים נסיון לכבוש מחדש את אחלציחה, תחת פיקודו של אחמד פאשה, וניגפו. בסופו של דבר ניתנה, בהסכם אדריאנופול משנת 1829, לאימפריה הרוסית. בתחילה כחלק מפלך כותאיסי ולאחר מכן פלך טביליסי.
טוביה בר-אילן

טוביה בר-אילן (כ' בטבת ה'תרע"ג, דצמבר 1912 – כ' בסיון ה'תשל"ט יוני 1979) היה דוקטור לכימיה, מעובדי מכון ויצמן למדע, ממקימי תעשיית הפלסטיק בישראל, יו"ר ועדת התרבות ברחובות, יו"ר מועדון העובדים המדעים של התחנה לחקר החקלאות ומכון ע"ש דניאל זיו ברחובות, חבר ההגנה ויו"ר מד"א ברחובות. מזכיר הסתדרות הכימאים רחובות. עם קום המדינה שרת כמפקד בסיס חיל המדע במחנה שנלר בירושלים בדרגת רב-סרן, תחת פיקודו של אפרים קציר. יו"ר בפועל של האיגוד לחקר הפלסטיקה בישראל. מנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן, ומפרסם מאמרים בכתבי עת מדעיים בתחום הכימיה האורגנית, הביוכימיה, והפלסטיקה. חבר הדירקטוריון של הנדסת התפלה בישראל (תהליך זרחין) בע"מ.
בר-אילן היה בנו של הרב מאיר בר-אילן (שעל שמו קרויה האוניברסיטה), מראשי ומנהיגי תנועת המזרחי ומייסדו של עיתון "הצופה", ונכדו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, ראש ישיבת וולוז'ין.

ביוגרפיה

בר-אילן נולד בברלין בסוף 1912. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1923 ולמד בבית המדרש למורים של המזרחי. הוא קיבל תואר ראשון בכימיה מהמכון הפוליטכני בברוקלין ודוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1940, על עבודה בנושא "חקירות במערכות ארומאטיות פוליצקליות" בהנחית פרופ' ארנסט ברגמן. לאחר קבלת התואר עבד במכון זיו ברחובות.
בתחילת 1943 התגייס לצבא הבריטי, שירת בו כקצין והגיע לדרגת מיג'ור. הוא היה פעיל בתנועת המזרחי ונסע מטעמה לוועידות התנועה בארצות הברית. במסגרת זאת יצר קשרים עם אנשי עסקים בארצות הברית לפיתוח תעשיית הפלסטיקה בארץ ישראל הקים את מפעל הפלסטיק הראשון בארץ "שרפון" ברחובות והיה המנהל הכללי שלו, ובשנת 1953 מונה למנהל של מפעל חדש בתחום הפלסטיקה שהוקם בישראל על ידי משקיעים מארצות הברית. לאחר מכן הקים מפעל שלישי לפלסטיקה.
בתחילת 1958 נתמנה למנהל אוניברסיטת בר-אילן. ביולי 1963 התפטר מתפקיד המנהל בפועל של האוניברסיטה ונותר חבר בוועד המנהל. לאחר מכן הקים את השלוחות של האוניברסיטה וניהל אותן ובכללן השלוחות בעמק הירדן, בצפת, בתל חי ובאשקלון.
במשך שתי קדנציות היה חבר במועצת עירית חולון מטעם המפד"ל.
נפטר ביוני 1979 ונקבר בחולון.
יעקב דוד קאליש (השני)

רבי יעקב דוד קאליש (תרס"ז - פברואר 1942 תש"ב) היה אחד משני האדמו"רים מאמשינוב לפני השואה. נינו של רבי יעקב דוד הראשון מאמשינוב.

ביוגרפיה

נולד באוסטרובה לרבי יוסף קאליש. נישא לבריינדל בת רבי שלמה יוסקביץ' חתנו של ה"אמרי אמת" מגור. למד אצל אביו ולאחר נישואיו למד אצל סב אשתו, ה"אמרי אמת". 
הוא התפרסם כתלמיד חכם והתקבל לרב בז'ירארדוב הסמוכה לוורשה. בשנת תרצ"ו נקרא למלא את מקום אביו, והוא כיהן במקביל באמשינוב ובז'ירארדוב, לאחר ששתי העיירות דרשו שיכהן בהן כרב. 
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התחבא כשנתיים במקומות מסתור בוורשה, ובאחד ממחבואיו חלה בטיפוס ונפטר. הובא לקבורה באוהל סבו רבי מנחם קאליש, ליד קבר אביו רבי יוסף. אשתו וארבעת ילדיו נספו בשואה. אחיו רבי יצחק קאליש החל לכהן לאחר המלחמה כאדמו"ר מאמשינוב בארצות הברית.
האוהל והמצבות שוחזרו לאחר השואה.
שלמה הכהן גאון (השני)

קורות ימיו

עקב הגעת מסע הצלב הראשון לארץ ישראל בשנת ד'תתנ"ט (1099) (והקמת ממלכת ירושלים), ברח רבי שלמה גאון עם בני הישבה לסוריה ("חדרך"), משם נמצא כתב יד משנת ד'תתע"ו (1116), שבו חותם "שלמה הכהן בר גאון נין שלמה גאון נכד אהרן קדוש ה'". הביטוי "אהרן קדוש ה'" מכוון כלפי אהרן הכהן בן מאיר גאון].

חיבוריו

רב שלמה חיבר פיוט בשנת ד'תתל"ז (1076), בעת כישלון התקוממות נגד הסלג'וקים שבעקבותיה דבר נקמו באנשי ירושלים וטבחו בהם.
ריקרדו אלפיסי

ריקרדו דוד אלפיסי (Ricardo Alfisi) הוא כירורג, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון, מנהל החטיבה הכירורגית במרכז הרפואי הלל יפה בחדרה.

ביוגרפיה

אלפיסי בוגר לימודי רפואה בטכניון. בשנת 1982 החל להתמחות בכירורגיה כללית בבית החולים הלל יפה וסיים את התמחותו בשנת 1990.
בשנת 1996 מונה אלפיסי למנהל יחידת הטראומה.
בשנת 1999 מונה אלפיסי למנהל מחלקת כירורגית ב'.
בדצמבר 2012 מונה אלפיסי למנהל המערך הכירורגי בבית החולים הלל יפה. המערך הכירורגי כולל את המחלקות כירורגית א' ו-ב', כירורגיית כלי דם וכירורגיית ילדים.
מאוגוסט 2015 עומד אלפיסי ביחד עם פרופ' מיכאל קראוס בראש המעבדה למחקר רפואי במרכז הרפואי "הלל יפה".
אלפיסי מתגורר בבורגתא.

תפקידים ציבוריים

אלפסי מכהן כיושב ראש הוועדה למעמד הכירורג של איגוד הכירורגים.
אלפסי כיהן כיושב ראש איגוד הכירורגים בישראל בהסתדרות הרפואית בישראל.
אדמונד היינץ

אדמונד היינץ (בגרמנית: Edmund Heines; ‏21 ביולי 1897, מינכן - 30 ביוני 1934, כלא שטדלהיים) היה חבר במפלגה הנאצית וסגנו של ארנסט רהם באס אה.

ביוגרפיה

היינץ שירת במלחמת העולם הראשונה כמתנדב בצבא הגרמני ושוחרר בשנת 1918 בדרגת סגן. משנת 1919 עד דצמבר 1922 היה מפקד של יחידה בפרייקור, ואז הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ולפלוגות הסער הנאציות (האס אה).
בשנת 1929 הוא הורשע ברצח של פעיל קומוניסטי בשם קונרד פייטרזוך, שהוכה למוות על ידי פלוגה של האס אה שהיינץ עמד בראשה. המשפט היה אמור להיערך בשנית, אך היינץ זכה לחסינות מ"טעמים פוליטיים". באותה השנה הוא מונה לעמוד בראש מחוז נאצי גדול בברלין לאופן זמני. בשנת 1930 קיבל חברות ברייכסטאג וייצג את העיר לגניצה. משנת 1931 עד 1934, שימש כמפקד האס אה בשלזיה ובאותה עת גם כסגנו של ארנסט רהם. בשנת 1933, היינץ ישב במועצה הפרוסית ובמאי של אותה השנה מונה לראש משטרת ורוצלב.

הוצאתו להורג

נהגו האישי של היטלר, אריך קמפקה, סיפר בראיון שנערך עמו בשנת 1946 כי היינץ נתפס במיטה עם בחור אלמוני בן 18 ביום בו נעצר בליל הסכינים הארוכות, אם כי קמפקה לא חזה במעשה. לדבריו, היינץ סירב לשתף פעולה עם עוצריו ולהתלבש. כאשר בלשי האס האס דיווחו על כך להיטלר, היטלר בעצמו ניגש לחדרו של היינץ והורה לו להתלבש בתוך חמש דקות או שיוצא להורג. לאחר שעברו חמש הדקות היינץ נותר בלי בגדים. היטלר זעם כל כך עד שהורה להוציא הן את היינץ והן את מאהבו מהחדר ולחסלם. היינץ, רהם ובכירים רבים אחרים באס אה הוצאו להורג מיד לאחר מעצרם. 
אחיו הצעיר של היינץ, אוסקר, היה אף הוא קצין באס אה. בבוקר ה-1 ביולי 1934 שמע ברדיו על ההוצאה להורג של אחיו. זמן קצר לאחר מכן, אוסקר וקצין נוסף באס אה, וורנר אנגלס, התייצבו בפני משטרת ורוצלב. הם נלקחו למעצר על ידי אנשי האס אס מיידית. משם הם נלקחו בנסיעה לילית לאזור מיוער והוצאו להורג ביריות בשחר ה-2 ביולי 1934.
מעטפה

מעטפה היא אמצעי אריזה שטוח, עשוי נייר, המשמש למשלוח מכתבים או להעברת פריטים קלים אחרים, לרוב מסמכים או ניירות אחרים. במדינות רבות בעולם המעטפות משמשות גם את פתקי ההצבעה בעת הבחירות. במכרזים, נשלחות ההצעות השונות של הניגשים למכרז במעטפות, והשלב במכרז בו נחשפות ההצעות נקרא "פתיחת המעטפות" (אם כי במקרה זה, המושג "מעטפה" הוא פעמים רבות סמלי, משום שהמענה למכרז עשוי להיות קלסר עב כרס, ואפילו קלסרים אחדים כאלה, בהתאם לאופי המכרז).
למעטפות צורות שונות, אך ככלל, שלושה מצדי המעטפה אטומים, וצד אחד שלה פתוח, כך שנוצר מעין כיס. קצה הנייר בצד הפתוח דביק, אך הדבק פועל רק כאשר הוא בא במגע עם נוזל (בדרך כלל רוק), בדומה לדבק שבגבם של בולים. כך ניתן לאטום את המעטפה, לאחר הכנסת הפריט אליה. בעבר, נאטמו מעטפות באמצעות חותם. צורתה של המעטפה לאחר שנסגרה היא בדרך כלל מלבנית.
מעטפה מיועדת בדרך כלל לשימוש חד-פעמי. למשלוח של דואר פנימי משמשות בארגונים שונים מעטפות רב-פעמיות, שמטרתן לחסוך בעלות המעטפה. כאשר המעטפה משמשת למשלוח דואר, נכתבת בחזיתה כתובת הנמען. כאשר נשלח חפץ עדין, כגון ספר או תקליטור, נדרשת הגנה טובה יותר על תוכנה של המעטפה, ולשם כך קיימות מעטפות מרופדות בפלסטיק בועות. 
את המילה העברית "מעטפה" חידש אליעזר בן-יהודה, אולם, מעטפות אינן המצאה מודרנית. ארכאולוגים גילו שהמצאת המעטפה קדמה, למרבה ההפתעה, אפילו להמצאת הנייר. מעטפות חימר ומכתבי חימר היו בשימוש כבר בבבל, בה התכתובות היו בכתב יתדות. סביב מכתב פרטי היה מקובל בתקופה ההיא לצקת שכבת חימר נוספת ודקה שהייתה למעשה מעטפה לכל דבר.
בקרב יהלומנים מקובל מסחר ביהלומים במעטפה, הקרויה בפיהם "בריפקה".

מעטפות בתרבות הפופולרית

בעונה השביעית של קומדיית המצבים האמריקנית "סיינפלד", בוחר ג'ורג' קוסטנזה מעטפות זולות למדי עבור ההזמנות לחתונתו הצפויה עם ארוסתו סוזן רוס. רוס מלקקת את הדבק שעל המעטפות, ומתה כתוצאה מהרעלה.
גבעת וימינאלה

גבעת וימינאלה (באיטלקית: Viminale; בלטינית: וימינאליס Collis Viminalis) היא הקטנה מבין שבע גבעות רומא. צורתה כצורת אצבע המשתפלת לכיוון דרום מהרמה הנמצאת צפונית לרומא. הגבעה נמצאת בין גבעת הקווירינאלה בצפון-מערב לגבעת אסקווילינו בדרום-מזרח. 
אורכה של הגבעה מצפון לדרום כ-700 מטרים, שטחה כ-240,000 מ"ר, וגובהה מעל פני הים נע בין 50 ל-57 מטרים. בעת העתיקה היא הייתה גבוהה יותר.
מקור שמה של הגבעה בערבות (בלטינית "וימינה") שצמחו שם.
הגבעה הפכה חלק מהעיר רומא בעת בניית חומת סרוויוס, והייתה המחוז השישי של רומא בתקופת אוגוסטוס.
גבעה זו הייתה לאורך השנים הפחות חשובה מבין שבע הגבעות, ולא נבנו עליה אתרים בעלי חשיבות.
כיום מצויות על הגבעה תחנת טרמיני ובית האופרה של רומא.
אפקט טטריס

אפקט טטריס מתרחש כאשר אנשים מקדישים את מלוא תשומת לבם לפעילות מסוימת במשך זמן רב מאוד, עד שהיא מצליחה לחדור למחשבות, לדימויים ולחלומות שלהם.
מקור שמה של התופעה הוא המשחק טטריס. אנשים ששיחקו טטריס במשך זמן ממושך נוטים למצוא את עצמם חושבים על דרכים שבהם ניתן להתאים בין צורות שונות בעולם האמיתי כמו קופסאות על מדף סופרמרקט ובניינים ברחוב, או להזות יצירה של צורות, אשר נופלות למקומן בפריסה בלתי נראית. במובן זה, אפקט טטריס הוא צורה של הרגל. אותם אנשים יכולים לחלום גם על נפילה טטרונימואים  בשלבי ההירדמות או לראות תמונות של חלקים שנופלים בקצוות שדות הראייה שלהם או כשהם עוצמים את העיניים.

דוגמאות נוספות

אפקט הטטריס יכול להתרחש גם עם משחקי מחשב אחרים. הוא יכול להתרחש גם בעקבות משחקים לא דיגיטליים, כמו אשליות של קווים מעוגלים אחרי עיסוק ממושך בפאזל, או התממשות חזותית בלתי רצונית של קובייה הונגרית.
ברמה התחושתית, רגלי ים הם סוג של אפקט טטריס.] אדם שזה עתה נעמד על האדמה, אחרי שבילה תקופות ארוכות בים והתרגל לתנודות הגלים, עשוי לחוש אשליה תנועתית של התנדנדות הקרקע. 
ברמה המנטאלית, תכנות מחשבים, הביא את העוסקים בפעולה זו לחלום חלומות על קידוד. מתמטיקאים דיווחו שהם חולמים על מספרים או משוואות.
טלי פלוסקוב

קורות חיים

נולדה בשם טטיאנה נובק בעיר בלץ שבמולדובה (אז חלק מברית המועצות), שם גם עבדה במערכת החינוך עד עלייתה לישראל בשנת 1991, במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
בישראל החלה לעבוד כמטפלת בבית אבות. לאחר מכן עבדה כחדרנית בבית מלון בים המלח, וקודמה תוך ימים מספר לתפקיד אחראית חדרניות. ב-1994 עברה לעבוד בסניף בנק לאומי בערד ולימים הפכה למנהלת מחלקה, ובמקביל הפכה פעילה ציבורית. לפני בחירתה לראשות עיריית ערד כיהנה כחברת מועצת העיר וכסגנית ראש העיר.
באפריל 2010 נבחרה לראשות עיריית ערד. בשנת 2014 זכתה ב-55% מקולות הבוחרים ונבחרה שנית לראשות העירייה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הצטרפה למפלגת כולנו, הוצבה במקום השישי ברשימת המפלגה לכנסת ונבחרה לכנסת. בכנסת שימשה כסגנית יושב ראש הכנסת.
הייתה מועמדת במקום החמישי מטעם "כולנו" בבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך לא נבחרה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, התאחדה כולנו עם מפלגת הליכוד וב-31 ביולי 2019 התפקדה פלוסקוב לליכוד, יחד עם יו"ר כולנו משה כחלון והשר אלי כהן. היא הוצבה במקום ה-35 ברשימת הליכוד ולא נבחרה לכנסת. 
בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה, מתגוררת עם בעלה, מיכאל פלוסקוב, בערד, אם לשני ילדים.
מיכאיל פטרוב

תחילת דרכו

פטרוב נולד ב-15 בינואר 1898 בזלוסטיה שבאימפריה הרוסית למשפחת איכרים. הוא עבר לפטרוגרד בגיל צעיר, ועבד במפעל מתכת. בפטרוגרד הוא נפגש עם רעיונות המפלגה הבולשביקית וב-1917 השתתף בהסתערות על ארמון החורף במהלך מהפכת אוקטובר. ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים הרוסית. ב-1920 נעשה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. באותה שנה הועבר למרכז אסיה, והשתתף בדיכוי המרד הבסמאצ'י - מרד מוסלמי כנגד הרוסים שהחל עוד ב-1916. מאוחר יותר השתתף בדיכוי מרד טמבוב, ואף למד בבית הספר הצבאי בטמבוב עד 1923. ב-1932 הוא סיים קורס שריון, ושימש כמפקד גדוד בבריגדה הממוכנת הראשונה. באוקטובר 1936 התנדב להילחם במלחמת האזרחים הספרדית במסגרת הבריגדות הבינלאומיות. הוא לחם במלחמה עד יוני 1937 כחלק מבריגדת טנקים סובייטיים בפיקודו של דמיטרי פבלוב. ב-2 בינואר 1937 הוא קיבל את עיטור הכוכב האדום.
לאחר חזרתו לרוסיה קיבל פטרוב את עיטור גיבור ברית המועצות, הועלה לדרגת פולקובניק וקיבל פיקוד על הקורפוס הממוכן החמישי. ב-1938 הפך הקורפוס שלו להיות קורפוס הטנקים ה-15. בספטמבר 1939 לחם עם הקורפוס במהלך פלישת ברית המועצות לפולין, והתבלט בקרב גרודנו. ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ביולי 1940 הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס הממוכן השישי, ובאוקטובר של אותה שנה מונה למפקח על השריון במחוז הצבאי המערבי המיוחד. בתחילת 1941 סיים קורסים אקדמיים גבוהים באקדמיה הצבאית של המטה הכללי. ב-11 במרץ של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס הממוכן ה-17 אשר הוצב ליד סלונים. קורפוס זה היה באותו זמן רק שלד של יחידה, וכלל 36 טנקים בלבד.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה

מבנה המפלגה

מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED) הורכבה מגופים האופייניים למפלגה קומוניסטית: הפוליטביורו, הוועד המרכזי, המזכירות וקונגרס המפלגה. 
רשמית, קונגרס המפלגה הוא הקובע הראשי של מדיניות המפלגה ומתכנס מאז 1971 אחת לחמש שנים. הוא בוחר את הנציגים לוועד המרכזי שמתכנס פעמיים שלוש בשנה. הוועד המרכזי בוחר את המזכיר הכללי של המפלגה, את חברי הפוליטביורו והמזכירות, והמזכיר הכללי מפקח עליהם ומכוונם (את הפוליטבירו והמזכירות), והפוליטביורו והמזכירות מפקחים ומכוונים את הוועד המרכזי. בפועל קונגרס המפלגה, כמו בכל המפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם, היה למעשה מפגן ראווה שבו הכריזו על הישגי הקומוניזם בעולם בכלל ובגרמניה המזרחית בפרט.
ההחלטות לא התקבלו בצורה דמוקרטית, או כפי שהמפלגות הקומוניסטיות נהגו לכנות "צנטרליזם דמוקרטי"; אלא בידי מספר מצומצם של חברי פוליטביורו והמזכיר הכללי. תנועת הנוער של המפלגה הייתה "הנוער הגרמני החופשי", מקבילו של הקומסומול הסובייטי.

שיר המפלגה (Lied der Partei)

"שיר המפלגה" (בגרמנית: das Lied der Partei), הידוע גם כ"המפלגה תמיד צודקת" (בגרמנית: Die Partei hat immer recht), היה השיר המפלגתי של המפלגה. השיר נכתב על ידי לואיס פירנברג (Louis Fürnberg). השיר ידוע בעיקר בשל השורה הראשונה של פזמונו: Die Partei, die Partei, die hat immer recht (בעברית: המפלגה, המפלגה, תמיד צודקת). הגוון של השיר נמצא בשימוש בקרב המפלגה הסאטירית die PARTEI.
ברין ג'ונס

חייו

ג'ונס נולד בפניארד שליד העיירה מרתיר טידפיל, והיה חלק ממשפחת כדורגלנים. כל ארבעת אחיו ושלושה מדודניו היו כדורגלנים ששיחקו במועדונים מקצוענים. את קריירת הנוער שלו הוא העביר בשלושה מועדונים מקומיים, וב-1933 חתם בוולבס. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול מחזיקת גביע ה-FA אברטון, ובהפסד 1 - 3 לדרבי קאונטי שבועיים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה. 
ג'ונס התבלט בזכות יכולת ההחזקה בכדור ובזכות יכולתו להשתלב במשחק קבוצתו. הוא בישל יותר שערים לשחקני קבוצתו מאשר הבקיע בעצמו, ובזכות יכולתו הגבוהה ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ויילס במשחק מול נבחרת צפון אירלנד ב-1935, ובנוסף לכך השתתף בעוד 16 משחקים ו-8 משחקים לא רשמיים במלחמת העולם השנייה. בחמש השני שלו בוולבס הוא השתתף ב-163 משחקים, ועונת השיא הייתה 1937/1938, בה הוביל את הקבוצה עם 17 שערים למקום השני אחרי ארסנל. 
יכולותיו של ג'ונס בוולבס זיכו אותו בתשומת לבו של מאמן ארסנל ג'ורג' אליסון, שהיה זקוק למחליף במקום אלכס ג'יימס שפרש ב-1937. הנהלת ארסנל שילמה 14,000 לירות שטרלינג, סכום שיא באותה תקופה, על מנת שג'ונס יגיע לאצטדיון הייבורי, ובכך שברה בכמעט 3,000 לירות שטרלינג את שיא ההעברה ששולם על ידה עבור דייוויד ג'ק עשר שנים קודם לכן. הסכום העצום במונחי אותה תקופה, בשילוב עם השפל הגדול המתמשך, גרם לתהיות ביחס לגודלו החריג ואף נדון בבית הנבחרים. אוהדי וולבס זעמו על העברתו של ג'ונס, ואף ערכו מספר הפגנות מחאה מחוץ לאצטדיון קבוצתם.
ג'ונס הבקיע את שערו הראשון בארסנל כבר בהופעת הבכורה במשחק מול פורטסמות' ב-27 באוגוסט 1938, ובשלושת המשחקים שלאחר מכן הבקיע שני שערים נוספים. בהמשך עונת 1938/1939 הוא הצליח להבקיע רק ארבעה שערים נוספים, ובסיום העונה נותרה ארסנל ללא תואר כלשהו. חלק מהאשמה בכישלון הוטל על ג'ונס שלא הצליח למלא את מקומו של אלכס ג'יימס בצורה ראויה. ברנרד ג'וי, עמיתו לקבוצה שהפך גם לכתב ספורט, כתב בספר ההיסטוריה שלו !Forward Arsenal כי:
האם נרשום את ברין ג'ונס כהימור שנכשל, או שבסופו של דבר הוא היה מצליח? פריצת המלחמה בספטמבר 1939 מנעה מאיתנו למצוא את התשובה המלאה. לפני כן היו סימנים, כפי שהיה עם ג'יימס, שהוא צועד בנתיב הרע שבו צועדים אלה שמשנים את סגנון משחקם מחלוץ קדמי לחלוץ שני. [...] אולם, דעתי היא שצניעותו של ג'ונס הייתה המחסום להשגת תפקיד המפתח שארסנל ייעדה לו. הוא לא היה יכול [...] להתייחס לאור הזרקורים כאתגר כך שיפיק ממנו את המיטב; כל הזמן זה הטריד אותו, והפך אותו למרוכז בעצמו ולחסר מנוחה.
במלחמת העולם השנייה שירת ג'ונס ביחידות של חיל התותחנים המלכותי שהוצבו באיטליה ובצפון אפריקה, ובמקביל השתתף במספר משחקי מלחמה לא רשמיים עבור ארסנל ובשמונה משחקים בינלאומיים במדי נבחרת ויילס. למרות שהיה בן 34 כשליגות הכדורגל חודשו בעונת 1946/1947, הוא הצליח להשתתף ב-26 משחקים באותה עונה. בעונה שלאחר מכן איבד את מקומו בהרכב לטובת ג'ימי לוג'י, בסיומה זכתה ארסנל באליפות, ובסך הכל השתתף בשבעה משחקי ליגה.
ג'ונס שיחק והבקיע במשחק מגן הצדקה מול מנצ'סטר יונייטד ב-1948, וגם בעונת 1948/1949 לא שיחק בהרכב באופן קבוע. הוא עזב את ארסנל ב-1949 והצטרף לנוריץ' סיטי כמאמן-שחקן, אך במאי 1950 פרש בעצת רופאיו בגלל בעיות בחזה. לאחר פרישתו הוא לא עסק באימון, וכשחזר ללונדון הוא הקים חנות עיתונים ליד אצטדיון הייבורי, וניהל אותה בין ספטמבר 1951 לאפריל 1979.
ונסן דה פול

ונסן דה פול (Vincent de Paul; ‏24 באפריל 1581 - 27 בספטמבר 1660) היה כומר צרפתי, הנחשב לקדוש נוצרי. דה פול נחשב למייסד של ארגון הרווחה והצדקה הקתולי קאריטאס. ב-1737 הוכרז על ידי הכנסייה הקתולית כקדוש.
דה פול נולד למשפחת איכרים במחוז לאנד שבגסקוניה בצרפת, בכפר שכיום נקרא על שמו ("סן ונסן דה פול"). דה-פול סיים לימודי תאולוגיה בטולוז והיה בעל מעמד בקהילה. ב-1605 בהיותו בהפלגה בחזרה ממרסיי לטולוז, עטו על ספינתם 3 ספינות טורקיות. במהלך המתקפה נפצע מחץ. שודדי הים כבלו את הנוסעים בשלשלאות, הובילו אותם לתוניס ומכרום כעבדים. בהתחלה נקנה על ידי דייג אך הוא לא היה שבע רצון מדה-פול כדייג ומכר אותו לאיכר, צרפתי לשעבר, שהיה בעבר נזיר פרנציסקני וכשנפל בשבי התאסלם על מנת לזכות בחרותו. כאשר חרש את אדמת אדונו שר פסוקים ג-ד ממזמור קל"ז בתהילים " כִּי שָׁם שְׁאֵלוּנוּ שׁוֹבֵינוּ, דִּבְרֵי-שִׁיר-וְתוֹלָלֵינוּ שִׂמְחָה: שִׁירוּ לָנוּ, מִשִּׁיר צִיּוֹן. אֵיךְ-נָשִׁיר אֶת-שִׁיר-ה': עַל, אַדְמַת נֵכָר". השירה גרמה התרגשות לאשת האיכר שאמרה לבעלה כי שגה כאשר המיר דתו. זה תכנן תוכנית מנוסה וכעשרה חודשים מאוחר יותר, אחרי שהטביל את אדונו חזרה לנצרות, נמלטו דה-פול ואדונו בסירה לצרפת.
בכהונתו ככומר הוא הדגיש את נושא הצדקה. לאחר שובו לצרפת נשלח למשימה סודית מטעם האפיפיור אל הנרי ה-7, היה הכומר האישי של הנסיכה מרגריט, רעייתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, וכומר הקהילה בקלישי שליד פריז. מ-1612 היה כומר של משפחת גונדי. במהלך כל אותה תקופה הקדיש מזמנו ומרצו לטובת השייטים הכבולים בספינות העבדים, לטובת האסירים ולטובת החולים. ב-1622 מונה ככומר של ספינות העבדים הצרפתיות (ספינות שהושטו בכוח שריריהם של שייטים עבדים) ובתוקף תפקידו זה פעל לשיפור מצבם ועשה פעולות מיסיונריות בשייטים.
דה-פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים. הן לא היו חייבות להיות נזירות ולקבל עליהן שבועת נזירות וגם לא להתחייב מראש לתקופת שרות קצובה אולם היה עליהן להתלבש בפשטות ובצניעות ולהקדיש עצמן לטיפול בחולים. ארגון זה קיים עד היום כ"בנות החסד" או כ-"האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול", (Sœurs de Saint Vincent de Paul). הארגון מונה כיום כ-21 אלף נזירות.
דה פול נפטר בפריז ב-1660. על שמו נקראים מוסדות רווחה וצדקה רבים. בין היתר, מעון סנט וינסנט ובית הספר לחינוך מיוחד "המעיין" בעין כרם (ירושלים), בבעלות מסדר "האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול" המשמש מעון לטיפול בילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים הסובלים מפיגור שכלי ונכויות פיזיות, ומנזר סן ונסן דה פול, המבנה הראשון שהוקם בשכונת ממילא ההיסטורית בירושלים.
רובעי רומא

רובעי רומא (באיטלקית: Rioni di Roma - "ריוני די רומא", מלטינית: "regio - "אזור") הם 22 האזורים האדמיניסטרטיביים להם מחולקת העיר רומא בירת איטליה. חלוקת רומא לרבעים החלה בעת העתיקה, במאה הרביעית לפנה"ס. חלוקה נוספת בוצעה בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס, והעיר חולקה שוב בימי הביניים ובעת החדשה.

ימי הביניים

עם נפילתה של האימפריה הרומית ירדה אף העיר רומא מגדולתה. הביזות התכופות על ידי השבטים הברברים הביאו לנפילת כלכלת העיר ולקיטון אוכלוסייתה. הפיחות המשמעותי באוכלוסייה הביא למצב בו התייתרה חלוקת העיר לרבעים. במהלך המאה ה-12, בשלהי ימי הביניים החלה שוב אוכלוסיית העיר לגדול, והעיר חולקה ל-12 רבעים, אולם הדבר בוצע מטעמים של מנהג ונוחות התושבים (אשר קראו לרבעים השונים בשמם) ולא לאור החלטה מנהלתית כלשהי. רבעים אלה נקראו "רג'יו" כמו בתקופה הרומית, אולם גבולותיהם היו שונים. במהלך המאה ה-13, חולקה העיר רשמית ל-13 רבעים. גבולות הרבעים לא הוגדרו במפורש, מאחר שהתושבים התגוררו בסמוך למרכז של כל רובע ורובע, ובשטחי הפריפריה בין הרבעים לא התגוררו תושבים.

רובעי רומא כיום

עם הקמת ממלכת איטליה, במסגרת ארגון של כל חלקי הממלכה והפיכת רומא לבירתה, בוצע ארגון מחדש של העיר רומא - ארגון שנדרש לאור הגידול הרב באוכלוסיית העיר בשלהי המאה ה-19, וגדילתה מעבר לחומות אורליאנוס. בשנת 1874 נוסף רובע מספר 15 לעיר (רובע אסקווילינו, שחלקו נלקח מרובע מונטי).
גידול העיר בשטחה ובאוכולוסייתה הביא לחלוקה מחודשת לרבעים בשנת 1921 - במסגרת חלוקה זה מספר הרבעים הוגדל ל-22.
בשל גדילתה של העיר, בוצעה רפורמה נוספת בשנת 1972, במסגרתה חולקה העיר רבתי ל-20 רבעים שנקראו "צ'ירקוסקריזיוני" (circoscrizioni), ובהמשך שונה שמם ל"מוניצ'יפי" (municipi). מרבית רובעי המקוריים של העיר (למעט שלושת הרבעים בגדתו המערבית של נהר הטיבר) שייכים כיום למוניצ'יפי I.
רבעי רומא וסמליהם:
יעקב גינצבורג

תולדות חייו

נולד בפראג לרבי יצחק דוד בכ"ב באלול תק"ג (11 בספטמבר 1743).
רבו היה רבי מאיר פישלס, ולאחר פטירתו התמנה ללמד בישיבה בפראג לצד רבי ליב פישלס בן רבו. שימש כדיין בבית הדין של רבי יחזקאל סגל לנדא בעל הנודע ביהודה. בספרים רבים נדפסה הסכמה ממנו בין השנים תקכ"ח-תק"ס. לאחר פטירת הנודע ביהודה כיהן בבית הדין לצד בנו הרב שמואל לנדא ולצד הדיין הרב מיכאל בכרך.
תלמידו הוא רבי נחום טרייביטש שאף מילא את מקומו לאחר פטירתו. 
נישא לשפרינצה. נפטר בי"ג בחשון תקע"ה (27 באוקטובר 1814) ונקבר בפראג.