עצמונה (סיני)

הקמת היישוב

היישוב עצמונה הוקם בכ"א באדר תשל"ט (20/3/1979), יום לפני הדיון בכנסת שבו אושר הסכם השלום עם מצרים, שכלל פינוי כל היישובים הישראלים בסיני.
יש אומרים כי הרעיון להקמת יישוב בסיני, עלה בזמן ביקורו של נשיא ארצות הברית קארטר בישראל, שבוע קודם לכן. רבים מאנשי גוש אמונים נעצרו מפני שהפריעו או חשבו להפריע לביקור, ובזמן המעצר באו לבקרם תושבים מיישובי ימית, ואז עלה הרעיון.
למקום הגיעו כמה קבוצות של מתיישבים. קבוצת הסטודנטים סל"ע, מחוגי תנועת הליכוד, ואיתם צחי הנגבי, קבוצה של תלמידים מישיבת קריית ארבע, וקבוצה של כ-20 חברי גרעין קשת, שהגיעו מרמת הגולן, כאשר מזכיר הגרעין היה חנן אשל. ראשונה הגיעה קבוצת התלמידים מישיבת קריית ארבע, שלמעשה התכוונו רק לתגבר את המתיישבים העיקריים בימים הראשונים. גם תלמידים מישיבת ימית תגברו את המקום בהתחלה. ממארגני מבצע ההתיישבות במקום היו מאיר אינדור ויהודה חזני, אנשי גוש אמונים.
המתיישבים התבססו במתחם שהוקם כשנה קודם לכן. מתחם זה היה אחד היישובים שנבנו על ידי השר שרון, במהלך שיחות השלום (מטרת הקמתם אינה ידועה). יישובים אלו לא אוכלסו, וכונו על ידי העיתונאים "יישובי דמי" לכן הייתה כבר קיימת במקום חצר מגודרת בגודל 15 דונמים, ובה מגדל עם מיכל מים, וכן מבנה מגורים קטן מפיברגלס. מים הובאו בצינור מהיישוב חרובית, וחשמל סופק על ידי גנרטור. יומיים אחר כך הובאו למקום שני מבנים נוספים. בתחילה לא ניסו כוחות הביטחון להפריע לפעילות במקום, אך כשהמשיכו להביא ציוד נוסף, המשטרה הזהירה כי תעצור את מי שיביא ציוד. כמו כן, הוצבו מחסומים כדי למנוע את הגישה ליישוב, אך המתנחלים הצליחו לעקוף אותם. המבנים שהובאו בימים הראשונים, היו מבנים שנלקחו משאר "ישובי הדמי", והובאו לעצמונה בעזרת מתיישבים מיישובי האזור. בימים הראשונים, ביקרה ביישוב קבוצה של חברי כנסת, ביניהם גאולה כהן ומשה שמיר, שהיו עדיין חברי הליכוד. גאולה כהן הודיעה כי תבקש ממשרד הביטחון להכיר ביישוב החדש.
תושבי היישובים האחרים באזור ימית, קבלו ברובם בברכה את היישוב החדש. "חברים ותיקים מן הפיתחה ליוו את אנשי עצמונה מן היום הראשון לעלייתם על הקרקע בהדרכה חקלאית, ואספו עבורם ציוד חקלאי אצל אנשי היישובים" אך מצד שני "מקצת הוותיקים לא רצה לשמוע על אנשי עצמונה ואפילו כעס עליהם, על 'הדוסים האלה, שבאים לעשות חיל על חשבוננו ונכנסים עכשיו למלחמתנו, כדי להציל את ביתם ביהודה או בשומרון'". בתקופה הראשונה התקימה תורנות בין יישובי האזור, להבאת אוכל לאנשי עצמונה. במשך שנות קיומה היוותה עצמונה מרכז דתי ליישובי האזור.

המיקום הקבוע

בחול המועד פסח תשל"ט, כארבעה שבועות לאחר הקמת היישוב, עבר היישוב למקום חדש על גבעת חול סמוך לים, כקילומטר וחצי מצפון ליישוב חרובית. מתיישבי נאות סיני וחרובית עזרו בהעברת הציוד והגנרטורים. תושבי עצמונה הודיעו כי המיקום החדש הוא מקום הקבע שלהם, והוא נוח יותר מהמיקום הראשוני. המיקום החדש של עצמונה היה, כמו המיקום הראשון, בתוך מתחם שהוקם שנה קודם לכן. 
בהתחלה, עסקו המתיישבים בעבודה שכירה ביישובי האזור. בקיץ החלה במקום פעילות חקלאית, שכללה גן ירק בן 5 דונמים, של עגבניות, מלפפונים, אבטיחים וקישואים, וכן 100 שתילי הדרים. במקום פעלו שני טרקטורים. כמו כן היה במקום מפעל לתיקון ספרי תורה. שאר התושבים המשיכו לעבוד ביישובי הסביבה. לעצמונה סייעו המינהל האזורי איתם וגוש אמונים.

תוכניות הממשלה לגבי היישוב

הממשלה אפשרה באופן לא רשמי את קיומו של היישוב, ונמנעה מלפנותו, למרות לחץ האופוזיציה והתקשורת, שטענו שקיומו של היישוב מסכן את הסכם השלום עם מצרים.
כשבועיים לאחר הקמת עצמונה, נפגש מנחם בגין עם נציגי ישובי חבל ימית. כאשר נשאל על ידי נציג עצמונה, מה יעלה בגורל ההתנחלות, השיב: "עליתם ללא אישור הממשלה - ואיני רוצה לדון במצבכם כאן".
בסוף חודש תמוז תשל"ט (יולי 79), במסגרת ההכנות לנסיגה מסיני, הוחלט בפגישה אצל שר החקלאות שרון, שתושבי עצמונה, יעברו למורג בגוש קטיף (ההחלטה לא הייתה על דעתם של התושבים, אך לבסוף הם אכן הגיעו ליישוב מורג).
בחורף תש"ם, ניהלה תנועת אמנה משא ומתן עם השר שרון, לקבלת תקציב של 15 מיליון לירות לפיתוח מושב עצמונה. בקשת התקציב כללה: מבני מגורים, כולל חדר אוכל, שני צריפים והבאת 10 מבנים יבילים, תשתיות מים חשמל וכו', וכן צרכים חקלאיים, כולל הכנת עשרות דונמים לגידול קישואים, מילונים, חצילים ופלפלים, טרקטורים, כלי רכב ועוד. הנימוק הרשמי לתקציב זה היה, כי המושב עצמונה מהווה הכשרה חקלאית לצורך התיישבות בגוש קטיף. 
כשנתיים לאחר הנסיגה מסיני, אנשי עצמונה, שגרו במקום זמני בגוש קטיף, דרשו פיצויים מהמדינה. משרד האוצר דחה את הפנייה, אך בדק אפשרויות לסייע ליישוב בדרכים אחרות.

הנסיון להקמת היישוב חצרון

כשנה לאחר הקמת היישוב, בתחילת ניסן תש"ם (סוף מרץ 80), נעשה ניסיון להקים נקודה נוספת בסמוך. שם הנקודה החדשה היה חצרון או עצמונה ב'. מתיישבי עצמונה ביקשו אישור מהממשל הצבאי להקים מחנה עבודה במרחק כמה מאות מטרים מהיישוב, כשהמטרה הייתה שמחנה העבודה יהפוך ליישוב חדש. הממשל הסכים לאשר הקמת מחנה עבודה, אך רק בצמוד ליישוב, ולא במקום שביקשו. במקביל, הובא לעצמונה ציוד להקמת 4 מבנים, שנרכשו בכספי תנועות המחאה. וקבוצות של צעירים שהגיעו מישיבות במקומות שונים בארץ, רצו להקים את המבנים במקום המיועד, ללא אישור, למרות התנגדות אנשי עצמונה. בניסיון הראשון נכשלה הקמת המבנים בגלל רוח חזקה שגרמה לסופת חול, וחלקי המבנים הונחו בינתיים בצידי הכביש בסמוך לעצמונה. כעבור מספר ימים, אנשי הממשל הצבאי שכרו בדואים שלקחו את חלקי המבנים והביאו אותם לתחנת המשטרה בשייח זוויד. בלילה שאחרי כן, עלו אנשי חצרון על הקרקע, כשהם מביאים איתם 3 מבנים קטנים יותר, ומציבים אותם במקום. למחרת היום, פונו המתיישבים בכח על ידי חיילי צה"ל, לאחר שסירבו להתפנות מרצון. נעצרו 33 מתיישבים, 11 מתוכם צעירות מקרית ארבע.

ביקורת

דרך ההתמודדות של עצמונה, ספגה ביקורת משני כיוונים. היו שטענו שאנשי עצמונה מנותקים מהמציאות, בכך שהם ממשיכים להתנהג כאילו לא קרה דבר, גם כאשר כוחות הפינוי כבר בדרך. והיו שטענו שמאבקם חלש וחסר סיכוי, מפני שאינם מתכוונים להאבק בכוח נגד הפינוי, כשיגיע. שתי הביקורות מתעלמות מהאידאולוגיה המיוחדת שהתקבלה במקום. דרך ההתמודדות של עצמונה הפכה לסמל בביטוי "עמונה או עצמונה", כאשר עמונה מסמלת התנגדות קשה לפינוי, ועצמונה ההפך מכך (גם בפינוי מסיני וגם בפינוי מגוש קטיף).
היו גם בעצמונה תושבים שלא הסכימו לדרך זו של מאבק, ולכן עזבו את היישוב ועברו ליישוב חצר אדר.

התפתחות היישוב

בהתחלה הייתה תחלופה גבוהה של התושבים, אך בהמשך הגיעו משפחות עם ילדים שקבעו את ביתם במקום. בשנת תשמ"א היו במקום 8 משפחות ו-11 ילדים.
בסוף שנת תשמ"א, גרו בעצמונה 15–20 משפחות.
ביישוב עצמונה היו בשלב זה כבר 15 מבנים, מהם 6 קרוואנים. לצורך הבניה הובאו חומרי בנין, במימון גוש אמונים והמינהל האזורי.
בעצמונה הוקמו מבני קבע בודדים: חדר אוכל, מקווה (שנבנה במימון משרד הדתות), והתחיל להבנות בית כנסת.
בחודש שבט תשמ"א, הגישו אנשי עצמונה בקשה לעוזר שר החקלאות, אישור לדייג חופי באזור ימית – חרובה.
בשנת תשמ"א עיבדו אנשי עצמונה 40 דונם של עגבניות. העגבניות של עצמונה נחשבו ללהיט מבוקש אצל הסוחרים, ואף יוצאו לחו"ל במחירים מצוינים. בשנת תשמ"ב עובדו 130 דונם של עגבניות.
הייתה החלטה שלא להיעזר בעבודה שכירה.
במוצאי שמחת תורה תשמ"ב (אוק' 81), הגיע לעצמונה גרעין שמטרתו הייתה להקים יישוב חדש באזור. בגרעין היו 15 רווקים ורווקות ומשפחה אחת.
ובחנוכה, עלה הגרעין והקים את היישוב חצר אדר.
בסוף חודש טבת תשמ"ב, הוקם יישוב נוסף על חוף הים מזרחית לעצמונה, מעוז הים שמו. 10 צעירים השתכנו במבנה ששיקמו, והתכוונו לעסוק בדיג.
בחודשים האחרונים, התקיימו במקום תלמוד תורה, ובית ספר לבנות.
קבוצת חברי כנסת, ובהם סגן השר דוד שיפמן, יגאל כהן ויגאל כהן אורגד מהליכוד, ורענן נעים ממפלגת העבודה, ביקרו ביישובים עצמונה וחצר אדר, לאות הזדהות עם מאבקם נגד הנסיגה.

הפינוי

עצמונה הייתה אחת מארבעת היישובים שבהם היה ריכוז של מתנגדי הנסיגה. 
עצמונה פונתה מסיני בכ"ו ניסן תשמ"ב. התושבים לא עשו כל הכנות שהן לפינוי, וסירבו אף לדבר או לחשוב מה יהיה במקרה של פינוי. ביום הפינוי עסקו התושבים ביציקת בטון של ארון הקודש של בית הכנסת ההולך ונבנה. לדברי התושבים, לא הייתה זו התרסה נגד הפינוי, אלא במקרה הגיעו באותו יום לשלב זה של הבניה.
כוחות פינוי גדולים מאוד הגיעו לעצמונה עם בוקר, כולל מספר גדול של אמבולנסים. לתושבים היה נראה שהצבא חושש מאוד מפינוי עצמונה. החשש נבע מכך שביישוב זה התנהגו התושבים בצורה מוזרה, בעיני הצבא. תגובתם למצב לא הייתה על פי המצופה, והצבא חשש אולי מהפתעות מרות של הרגע האחרון.
התושבים לא התעמתו עם החיילים, ואף התייחסו אליהם בצורה ידידותית, אך לא הסכימו להשתתף אף בפינוי חפציהם האישיים מהבתים. חלק מהתושבים התפללו בבית הכנסת, או אמרו תהלים בחדר האוכל. במשך היום עסקו חיילים וחיילות באריזת חפצים אישיים, צעצועים, בגדים, כלי אוכל מהכיורים. ברקע נשמע קולו של מערבל הבטון, עד שאלוף הפיקוד ניגש וכיבה אותו.
סוכם שהתושבים יעלו על אוטובוסים, שיקחו אותם לאן שיחליט הצבא, מלבד קבוצה קטנה של תושבים שישארו בינתיים במקום, לשמור על ציוד, ולהמשיך בקטיף המילונים. הצבא התחייב שלא לפנות באותו יום את מבני המגורים.
לקראת ערב, לאחר תפילת מנחה עלו התושבים לשלושה אוטובוסים. לפני העלייה לאוטובוסים, נשא מזכיר היישוב, איציק אידלס, דברים בפני כל החיילים שהיו במקום. לתושבים לא היה כל מושג לאן מסיעים אותם. רק במהלך הנסיעה נודע להם שהוכן מקום עבורם בבתים ריקים, ביישוב מורג שבגוש קטיף. המקום הוכן ביוזמת ראובן רוזנבלט, ראש המועצה האזורית בגוש קטיף, שידע שאנשי עצמונה לא יסכימו להשתתף בשום תכנון, הנוגע למקרה של נסיגה ופינוי.
למחרת הפינוי, הורשו כמה מהתושבים שכבר פונו, לחזור לעצמונה, ולהמשיך בקטיף המילונים עוד כמה ימים.
אחרי כמה שנים שבהן התגלגלו אנשי עצמונה בכמה מקומות בגוש קטיף, התיישבו ביישוב הקבע בני עצמון.
בחמישים הימים האחרונים לפני הפינוי, צולם בעצמונה, בהסכמת התושבים, סרט טלוויזיה, המתאר את חיי התושבים בצל איום הנסיגה. בסרט מובאים דברי התושבים, ונראים שגרת החיים, ונופי היישוב והסביבה. הסרט מציג גם את יום הפינוי עצמו. הסרט נערך לאחר הפינוי, והוקרן בתוכנית מבט שני.