ויליאם אדוארדס דמינג

ראשית דרכו

דמינג נולד וגדל בחוות סבתו בסו-סיטי שבאיווה, ולאחר מכן בפאול שבוויומינג. גם שם אביו היה "ויליאם", ולכן נקרא גם על שם שמה האמצעי של אמו (פלומה אדוארדס אירין).
בשנת 1917 התקבל דמינג לאוניברסיטת ויומינג (לאראמי), שבה סיים בשנת 1921 תואר ראשון בהנדסת חשמל. לאחר מכן פנה לתחום המתמטיקה, וסיים ב-1925 תואר שני באוניברסיטת קולורדו, וב-1928 תואר דוקטור במתמטיקה ובמתמטיקה פיזיקלית באוניברסיטת ייל. דמינג עבד כמתמטיקאי פיזיקלי במחלקה הלאומית לחקלאות (1939-1927), והיה ליועץ סטטיסטי בלשכת מפקד האוכלוסין האמריקאי (1945-1939). דמינג היה פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת ניו יורק, בבית הספר למנהל עסקים (שבו למד וסיים בשנת 1946), ולימד באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק בין השנים (1993-1988). כמו כן, הרצה לעסקים פרטיים.
בשנת 1927 הפגיש ד"ר ס.ה. קונשמן מהמחלקה הלאומית לחקלאות (USDA) בין דמינג לבין וולטר א. שוהרט ממעבדות בל. עבודותיו של שוהרט, שהיה ליוצר רעיון יישום שיטות הבקרה הסטטיסטיות בתהליכי ייצור של לוחות בקרה, סיפקו לדמינג השראה רבה ביישום תהליכים אלה בייצור תעשייתי ובניהול. רעיונותיו של שוהרט בנושא סטיות בתהליכי יצור המוניים ומיוחדים היוו גורם מנחה בעבודותיו של דמינג על תהליכי ייצור, אך גם על הגורמים המנחים במונופולים. תובנות אלו גרמו לשינוי חסר תקדים בהשפעתן על הצמיחה בכלכלה, בעקבות התיעוש המתגבר משנת 1950.
דמינג ערך סדרת הרצאות, שהועברו על ידי שוהרט, במחלקה הלאומית לחקלאות (אשר ראתה אור בספר שפורסם בשנת 1939). בהרצאות אילו הדגיש דמינג את השיטות הסטטיסטיות מזווית ראייה של בקרת האיכות על התהליכים. סיבה אחת מדוע דמינג למד זמן כה רב משוהרט צוינה על-ידו באחת הראיונות: "לשוהרט הייתה יכולת על-טבעית להפוך דברים פשוטים למסובכים", ועל כן נאלץ דמינג להשקיע זמן רב רק בהבנת רעיונותיו.
דמינג פיתח שיטה סטטיסטית פשוטה אשר יושמה בפעם הראשונה במפקד האוכלוסין האמריקאי ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר נוצרו עיכובים רבים בחיל החימוש של צבא ארצות הברית (להלן: "צווארי-בקבוק"), היה צורך למנות ועדת חירום, שתכין תקן לבחינות מדגמיות לאיכות, כפתרון מהיר לעיכובים במשלוחים. דמינג היה בין חברי הוועדה, שמנתה בסך-הכל חמישה אנשים והורכבה מכמה חוקרים ממעבדות בל, ובלט בה גם אד שילינג מהמכון הטכנולוגי של רוצ'סטר.
מתוך הוועדה נולדה גישה, הידועה עד היום בראשי התיבות AQL: "רמת איכות קבילה", שנקראת היום "גבול איכות לקבלה". AQL הוא שיעור הפגומים שהלקוח הסכים להגדיר עליו כקביל (בסטטיסטיקה זו מכונה: "טעות מסוג שני"). השימוש בתקן הצבאי לבחינה מדגמית נדרש כחובה לכל הספקים של הצבא, וזו הייתה גם אחת מהדרישות בתקני המוצרים שנרכשו. ואכן, בתוך פחות משנה נעלמו צווארי הבקבוק והיקפי הבחינה ירדו מאד. רוב השיפורים שהושגו היו לא רק באיכות, אלא גם ביעילות התהליכים ובעלות התפעול. כמו תקני האיכות, גם השיטות הסטטיסטיות, שהמפורסמת שבהם היא "תהליכי בקרה סטטיסטיים" (SPC), צברו תאוצה במהלך המלחמה, אך גם אלה וגם אלה דעכו לאיטם אחרי המלחמה מפאת חוסר-שימוש ואדישות, דבר שיצר נזק אדיר לכלכלה האמריקאית.

עבודתו ביפן

התעשייה היפנית לאחר מלחמה העולם השנייה הייתה הרוסה, ובחיפוש אחר פתרונות קראו בשנת 1947 לדמינג לבוא ליפן בראשונה ולסייע בעריכת מפקד אוכלוסין לשנת 1951. ניסיונו, בשילוב עם מעמדו בממשל הצבאי, זימן אליו את גדולי התעשייה ביפן ואת האיגוד היפני הלאומי לסטטיסטיקה. בעקבות למידתם את עבודותיו של שוורץ וחיפוש אחר מומחה בעל ידע בתהליכי בקרה סטטיסטיים ואיכות. בפתיחת הפגישה הראשונה, שלח דמינג את הנוכחים בחזרה, כאשר התברר לו כי נציגי ראשי הארגונים הגדולים לא טרחו להופיע. בעקבות זאת, קבע מועד לפגישה נוספת והפעם דרש במפגיע, שראשי הארגונים שהזמין יופיעו בעצמם. ראשי הארגונים הופיעו ודמינג תיאר בפניהם את השקפותיו על בקרת תהליכים, איכות, על שיפור מתמיד בעבודת צוות ועל שאר עקרונותיו.
"איכות לא עולה כסף, היא מביאה כסף", ציין בפגישותיו, וב-1950 דמינג נקרא שוב לבוא ליפן על-מנת שילמדם ביסודיות, כיצד לבצע את מהפכת האיכות הלאומית. במשך שנות ה-50 למדה התעשייה היפנית כיצד לבקר תהליכי הייצור וכיצד ליישם ולהטמיע SPC בתעשייה. בעקבות הצמיחה התלולה באיכות ובהקטנת העלויות בכלכלה היפנית, החליטו היפנים להכריז על פרס לאומי לאיכות ("פרס דמינג"). ב-1953 הוכרזה הזוכה הראשונה, חברת המתכת "סומיטומו", על יישום מוצלח של בקרת תהליכים במפעליה. ביפן אף חוגגים בכל שנה ב-18 באוקטובר את "חג הסטטיסטיקה", שהוא חג לאומי (נקבע בשנת 1973).

עבודתו בארצות הברית

לאחר תרומתו הניכרת לכלכלה והתעשייה היפנית, פנה דמינג לעיסוק האקדמי ועבד כפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שם עסק בתורת הדגימה. בשנת 1980, בהיותו בן 80, כתב דמינג ספר על שיטות דגימה (Quality, Productivity, and Competitive Position), בהוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולא הרבה לעסוק בתחום האיכות. בשנה זו, הפיקה הטלוויזיה החינוכית (PBS) בבוסטון תוכנית טלוויזיה בשם: "אם יפן יכולה – למה לא אנחנו?". בתוכנית תוארה מהפכת האיכות שאירעה ביפן בזכות תורתו של דמינג. באופן מפתיע, בעקבות הקרנת תוכנית זו, תשומת הלב הלאומית הוסבה לתועלות שבאיכות. גדולי התעשייה האמריקאים "גילו" לפתע את דמינג והזמינו אותו לייעץ להן. תופעה זו הייתה מפתיעה כיוון שרק בשנות ה-70, החלו האמריקאים לראות ולהבין ש"יפני" היא מילה נרדפת לאיכות (כתוצאה מגידול ניכר במכשירי חשמל ואלקטרוניקה יפניים בשוק האמריקאי), וחיפושם אחר מומחים בתחום לא זימן להם בזמנו את דמינג.
דמינג, שחי בצנעה, זכה פתאום לקצת הכרה גם במולדתו, והסכים לבוא לייעץ לראשי התעשייה על שיטותיו. אולם, דבריו של דמינג לא נעמו לאוזני המנהלים הבכירים, ושיחות המוטיבציה איתו הפכו במהירות לגידופים (הוא כינה אותם מטומטמים שאינם יודעים לשם מה הם הולכים לעבודה בבוקר). אלה הגבילו את תדירות הפגישות אתו, אבל דמינג לא ויתר על יחסי הציבור החיוביים שצמחו לו מכך. חרף ביקורות ראשי התעשייה, בלטה תרומתו במפעל המכוניות פורד, אשר היה בהפסדים עצומים (מעל 3 מיליארד דולר) בין השנים 1979–1982). דמינג חקר ובחן את התנהלות המפעל, וקבע במפתיע כי 85% מהבעיות נובעות מכשל בניהול ולא מבעיות איכות. לאחר שקיבלו את המלצותיו של דמינג החלו ביישום האיכות בניהול, וזאת תוך כדי שיפור מתמיד באיכות הייצור. בשנת 1986 פורד הייתה לחברת המכוניות האמריקאית הריווחית ביותר, לראשונה מאז ג'נרל מוטורס בשנת 1920.
בשנת 1986 כתב דמינג את "לצאת מהמשבר" (Out of the Crisis), שבו הרחיב על הגישות החדשות בניהול, אשר כללו את "14 העקרונות לניהול". ספר זה היווה השראה עצומה ברחבי העולם וממנו צמחו לא רק גישות חדשות בניהול יצרני, אלא גם עבור שירותים.
במהלך חייו זכה דמינג בפרסים אקדמיים רבים, שככלו גם דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אורגון. בשנת 1987 קיבל דמינג את "עיטור הטכנולוגיה" בזכות "הקידום העצום ביישום שיטות סטטיסטיות ותרומתו האדירה בתורת הדגימה ובפילוסופיות ניהוליות, שגרמו לשיפור באיכות המוצר". בשנת 1988, קיבל דמינג פרס למפעל חיים מהאקדמיה הלאומית למדע.
בשנת 1993 פרסם דמינג את ספרו האחרון: "הכלכלנים החדשים בתעשייה, בממשל ובחינוך" (The New Economics for Industry, Government, Education), אשר כלל את "שיטת הטמעת הידע" ואת "14 העקרונות" (הגרסה השנייה).
בשנת 1993 הקים דמינג את "מרכז דמינג" בספריית הקונגרס (הספרייה הלאומית של ארצות הברית), ובו מצוי ארכיון מקיף מעבודותיו והרצאותיו (גם בקלטות ובוידאו). מטרת "מרכז דמינג" היא לעודד את התובנות מאחורי "שיטת הטמעת הידע", לקדם מסחר, שגשוג ושלום.
באחריות ימיו עבד בוושינגטון הבירה כיועץ עצמאי.
דמינג חבב מוזיקה וניגן בחליל ובתופים והלחין כמה יצירות במהלך חייו, בהן עיבוד להמנון ארצות הברית.
בדצמבר 1993 נפטר דמינג בשנתו, לצד אשתו, בביתו אשר בוושינגטון.

תמצית הפילוסופיה של דמינג

בשנות ה-70 תומצתה הפילוסופיה של דמינג על ידי תומכיו היפנים באמצעות המדד שנקבע לאיכות, כיחס שבין סך כל המאמץ שהושקע ל- סך כל העלויות, כאשר האיכות עולה עם הירידה בעלויות לאורך זמן.