google/wiki40b huggingface dataset:
כוספא

כוספא (כֻּסְפָּה) היא שם כולל לפתיתי מזון עשירים בחלבון לבעלי חיים הנוצרים מעיבוד תעשייתי של גרעינים ומיצוי השמן מהם. הכוספא משמשת להעשרת מזון בעלי החיים בחלבון מן הצומח.
הכוספא הנפוצה ביותר כיום היא מסויה, ובנוסף קיימות כוספאות מהגרעינים הבאים (מן הנפוץ לנפוץ פחות): תירס, לפתית, חיטה, שעורה, חמניות ועוד.
הכוספא היא סחורה (commodity) הנסחרת בבורסת הנגזרות של שיקגו (CBOT) כלומר, מחירה מושפע מהיצע וביקוש עולמיים, מזג אויר, מחירי אמצעי ייצור כגון נפט ומתנועות ספקולטיביות שונות.

מקור המילה

בתלמוד מופיעה המילה "כוספא" לתיאור שארית מוצקה של פרי או צמח שנסחטו ממנו הנוזלים. (למשל במסכת שבת דף נ' ע"א, ורש"י תרגם מופע זה כ"פסולת שומשומין" כלומר פסולת מוצקה שנותרה מסחיטת שמן משומשום). כמו כן מוכר הביטוי "כוספא דתמרי" כלומר גוש מוצק של תמרים, שהיווה מזון מרוכז ועשיר ושימש נוודים.
הלן מקרורי

ביוגרפיה

מקרורי נולדה בלונדון לאן, אם ממוצא ולשי ולדיפלומט הסקוטי איאן מקרורי.
למדה בבית ספר פרטי לבנות "קווינסווד" שבהרטפורדשייר וחיה שנה אחת באיטליה.
החלה ללמוד משחק בבית הספר ללימודי דרמה "מרכז הדרמה" שבלונדון.

קריירת משחק

הופיעה לראשונה בשנת 1994 בסרט הערפדים "ראיון עם הערפד" בתפקיד קטן ולצידה של קייט בקינסייל בסרט הבריטי "חשוף".
זכתה להערכה ראשונה בבריטניה כאשר זכתה בשנת 1995 בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל האקדמיה הבריטית בוויילס, על הופעתה בדרמה "רחוב החיים".
ב-2003 זכתה להערכה על הופעתה במיני סדרה הבריטית "צ'ארלס 2: הכוח והתשוקה" בתפקיד הקורטיזנה ברברה וילרס. ב-2004 השתתפה לצידם של דניאל קרייג וסמנתה מורטון בדרמה הבריטית "אין סוף לאהבה".
ב-2005 שיחקה בדרמה הקומית התקופתית "קזנובה" בתור אמו של ההרפתקן האיטלקי ג'קומו קזנובה (הית' לדג'ר).
התפרסמה לראשונה בתפקיד גדול ב-2006 בדרמה הפוליטית "המלכה" בתפקיד שרי בלייר אשתו של ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר (מייקל שין), שיחקה בתפקיד גם ארבע שנים לאחר מכן בהפקה הטלוויזיונית המצליחה "מערכת יחסים מיוחדת".
ב-2009 התפרסמה בעולם בשובר הקופות "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" בתור נרקיסה מאלפוי אמו של תלמיד סלית'רין הרשע דראקו מאלפוי (טום פלטון) אויבו של הארי פוטר.
בנוסף שיחקה בחמישה פרקים בסדרת הפשע "חף מפשע", לצד בעלה כוכב הסדרה דמיאן לואיס.
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד גברת ג'ונאס במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק. ב-2010 וב-2011 חזרה לתפקיד נרקיסה מאלפוי בשני החלקים המצליחים של הסרט " הארי פוטר ואוצרות המוות".
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה", לצדם של ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין. באותה שנה שיחקה גם בסרט "לאהוב את וינסנט" על חייו של וינסנט ואן גוך.

חיים אישיים

בשנת 2007 התחתנה מקרורי עם השחקן דמיאן לואיס כוכב הסדרה "אחים לנשק", לזוג נולדו בת ובן.
שמואל פרסוב (אמן)

ביוגרפיה

פרסוב נולד בפּוֹצֶ'פּ שברוסיה. עד גיל 18 למד בישיבה מסורתית מקומית. ביחד עם בניו של הרב, אורי ניסן גנסין ומנחם גנסין, החל לעסוק באמנות, ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל והצטרף למחזור הראשון של תלמידי "בצלאל" כתלמיד בכיתה העליונה. לאחר סיום לימודיו שימש פרסוב כראש המחלקה לעיצוב פיליגראן ב"בצלאל" והיה מעורב בניהול "מושבת בצלאל" בבן שמן.
בשנת 1908 נישא לפועה הילמן, שאותה הכיר במטבח הפועלים בירושלים. לזוג נולדו חמישה ילדים, בהם בועז פרסוב, שהיה חבר ב"קבוצת הרועים" בשייח' אבריק ונפטר בשנת 1936 (נקבר בבית הקברות של אגודת השומרים), ושחקן הקולנוע והתיאטרון נחמיה פרסוף.
ב-1913 היה שותף ביחד עם זאב רבן ומאיר גור אריה בהקמת בית המלאכה לאמנות "מנורה". בנוסף לפעילותו בבצלאל היה פרסוב חבר מפלגת "הפועל הצעיר" וחבר "חובבי הבמה העברית". בשנת 1923 היגר פרסוב לארצות הברית. בתחילה שהה שם בגפו, ובשנת 1929 הצטרפה אליו משפחתו. בשנת 1949 חזר לישראל ושימש כמורה בבית הספר "מאיר שפיה". בשנותיו האחרונות התגורר בקיבוץ שדות ים.
גלזוב

היסטוריה

גלזוב מוזכרת לראשונה במקור מ-1678. היישוב הוקם ככל הנראה על ידי אודמורטים מכפר סמוך.
בצווה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה מ-1780 גלזוב קיבלה מעמד של עיר. ב-1793 במרכז העיר הוקמה קתדרלה מאבן. בין 1796–1818 בראשות עיריית גלזוב עמד פיוטר פיודורוביץ צ'ייקובסקי, סבו של המלחין הנודע פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, בתקופת כהונתו הוקמו בניין העירייה ובית החולים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה בעיר פעלו שני בתי חולים אשר טיפלו בפצועי המלחמה. לאחר מהפכת אוקטובר בסביבות העיר התנהלו מרידות כנגד השלטון הבולשביקי, אך הן דוכאו על ידי הצבא האדום. ב-2 ביוני 1919 העיר נכבשה על ידי צבאו של אלכסנדר קולצ'ק, אך כחודש לאחר מכן העיר חזרה לשלטונה של ברית המועצות.
שמחה פרידמן

ביוגרפיה

פרידמן נולד בשנת 1911 בסטריצוב שבפולין. בצעירותו עבר עם משפחתו לנירנברג בגרמניה ובבגרותו למד בבית המדרש לרבנים על שם הילדסהיימר בברלין ובאוניברסיטת ברלין. בין השנים 1935–1938 היה מורה בבית הספר היהודי בלייפציג. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו ארצה החל פרידמן לעבוד כמורה בבית הספר החקלאי מקווה ישראל, בו לימד עד הצטרפותו לקיבוץ טירת צבי בשנת 1943. במשך 24 שנים, עד לשנת 1967, היה מורה ומנהל בבתי הספר של תנועת הקיבוץ הדתי. לאחר מכן יצא לשליחות חינוכית בניו יורק ובשובו ארצה, בשנת 1968, מונה למפקח על מוסדות החינוך העל-יסודיים הדתיים במחוז הצפון.
בשנת 1969 נבחר פרידמן לכנסת השביעית מטעם המפד"ל. כהונתו נמשכה עד לפיזור הכנסת והתחדשה בשנת 1975, במהלך הכנסת השמינית, כמחליפו של מיכאל חזני. במקביל לכהונתו זו הרצה גם במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
סם מקברטני

ביוגרפיה

מקברטני נולד בבלפסט. בתקופת מלחמת העולם השנייה נאלצו מקברטני ובני משפחתו לעזוב את העיר עקב הפצצות, ולבסוף התיישבו בליסבורן. מקברטני, שפרסם את ספרו הראשון בשנת 1976 עבד כמורה עד שזכו ספריו להצלחה ספרותית, בתחילת שנות ה-90. הצלחתו של הספר "תנחש כמה אני אוהב אותך" איפשרה לו להקדיש את זמנו לכתיבה. כתיבתו זכתה במספר פרסים לספרות ילדים, בבריטניה, אירלנד, ובעולם. מקברטני נשוי ולו שלושה ילדים.
מקברטני פרסם ספרים המיועדים למגוון של גילאים. עם זאת ספריו המצליחים, שתורגמו לשפות רבות, בהן עברית, ומלווים באיוריה של אניטה ג'ראם, עוסקים בעולמו של הפעוט, ומתארים את היחסים בין בני משפחה דרך עיניהן של חיות. כך, למשל, הארנבים אגוזי הגדול ואגוזיני הקטן, בספר "נחש כמה אני אוהב אותך", מתחרים זה בזה בגילויי אהבתם, עד שאגוזיני הקטן נרדם. בראיון לכתבת נורית קנטי מסר מקברטני כי העברת סיפוריו לילדים דרך דמוית החיות "מונעת את העיסוק בשאלות מגדריות, תרבותיות, דתיות ואחרות." וכי "הילדים מסוגלים בקלות רבה להקיש מסיפוריהן של חיות לבני אדם. החיות פשוט עושות את העבודה בספרות הילדים".
לויד לה ביץ'

ביוגרפיה

לה ביץ' נולד בפנמה סיטי להורים מהגרים מג'מייקה. בהיותו תלמיד בבית הספר משפחתו חזרה לג'מייקה. אחיו הצעיר, ביירון, אף הוא אתלט אולימפי בעבר. בהמשך הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בברנקייה, קולומביה בשנת 1946 זכה לה ביץ' במדליית זהב בקפיצה לרוחק.

שיאן עולם

בתחרות שנערכה בפרזנו, קליפורניה ב-15 במאי 1948 השווה לה ביץ' בריצת 100 מטר את השיא העולמי של ג'סי אוונס בתוצאה של 10.2 שניות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקומפטון, קליפורניה הוא קבע שיא עולם חדש בריצת 200 מטר. 
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה לה ביץ' בשתי מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות, אחרי הריסון דילארד שקבע שיא אולימפי חדש של 10.30 שניות ובארני איוול (10.4 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.2 שניות, אחרי מל פטון שקבע שיא אולימפי חדש של 21.1 שניות ואיוול (21.1 שניות), שלושתם מארצות הברית. 
בשנת 1957 פרש לה ביץ' מספורט תחרותי ובשנת 1999 נפטר בבית חולים בניו יורק.
אורך חיים ממוצע

אורך חיים ממוצע (mean lifetime) הוא הממוצע החשבוני של משך הקיום של חלקיקים במערכת פיזיקלית. באופן כללי יותר, אורך חיים ממוצע הוא הממוצע החשבוני של משכי זמן הנוכחות של איברים בקבוצה.
קיים הבדל בין אורך חיים ממוצע לבין זמן מחצית חיים. זמן מחצית החיים הוא הזמן שנדרש לדעיכת חצי מהחלקיקים או המרכיבים של מערכת. לעומת זאת, אורך חיים ממוצע הוא ממוצע הזמן שנדרש לכל החלקיקים או המרכיבים של מערכת כדי לדעוך. השימוש בנתון זמן מחצית החיים נפוץ בתחום הפיזיקה הגרעינית; השימוש בנתון אורך החיים הממוצע נפוץ בתחום פיזיקת החלקיקים. זאת, בין היתר, מכיוון שמשך החיים של חלקיקים תת-אטומיים בלתי-יציבים הוא, לרוב, קצר בהרבה מזה של אטומים בלתי-יציבים. יתר על כן, פיזיקת החלקיקים מרבה לעסוק במערכות המכילות מספר קטן של חלקיקים תת-אטומיים – לעיתים, רק אחד – כך שאין טעם או אפשרות של ממש לדון בזמן הנדרש לדעיכת חצי מהחלקיקים.
אורכי החיים הממוצעים של חלקיקים שונים משתרעים על פני טווח רחב. כך, לדוגמה, אורך החיים הממוצע של בוזוני W הוא כ-‎3×10⁻²⁵‎ שניות, אורך החיים של נייטרון חופשי (כזה שאינו חלק מגרעין) הוא כ-881.5 שניות ואורך החיים של חלקיקים יציבים הוא אינסופי, או אינסופי מבחינה תצפיתית (observationally stable).
סילביוס לאופולד וייס

ביוגרפיה

נולד בגרוטקאו שליד ברסלאו. אביו, יוהאן יאקוב וייס, היה אף הוא נגן לאוטה נודע. וייס שירת בחצרות מלכים ונסיכים בבסלאו, רומא ודרזדן. כנגן הצטיין בשליטתו הטכנית וביכולת האלתור שלו, כמלחין היה פורה וכתב מעל 600 יצירות ללאוטה סולו בתבנית של סונאטה בארוקית ושל סוויטה (פרטיטה). כמו כן כתב גם קונצ'רטי ויצירות קאמריות, מרובן שרדו רק חלקי הסולו ללאוטה.
בדרזדן, שם שהה בסוף ימיו, התיידד עם וילהלם פרידמן באך דרכו הכיר את אביו, יוהאן סבסטיאן באך. יוהאן פרידריך רייכארדט דיווח שוייס איתגר את באך לנגינת מודולציות וקונטרפונקטים מורכבים, כאשר וייס מבצע אותם בלאוטה ובאך בצ'מבלו ובעוגב (הנגינה בלאוטה קשה ומסובכת יותר). יש בכתובים סוויטה בלה מז'ור לכנור ולצ'מבלו, BWV 1025 אשר יוחסה בטעות לבאך אך למעשה היא עיבוד של באך ליצירה מאת וייס, סונטה ללאוטה סולו בלה מז'ור, SC 47. יש הסוברים כי יצירותיו של באך ללאוטה (995, 996, 997, 998, 999, 1000) נכתבו עבור וייס.
תמר מייק לאופר

ביוגרפיה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. 
תמר מייק לאופר היא דור שלישי בישראל מצד אמה, בתם הצעירה של עדנה (ילידת ירושלים לבית מיקא) וחיים מייק (יליד תל אביב), נכדתם של הלה (ריבקו) מיקא ילידת ביאליסטוק פולין שמרבית משפחתה נספתה בשואה ועו״ד מנחם מיקא (יליד ירושלים) ואהובה ומשה יוסף מייק (ילידי טיקטין פולין). בת דודתו מדרגה שנייה של נשיא המדינה הרביעי אפרים קציר.
מרבית שנותיה עברו בגבעתיים וברמת גן. בצעירותה למדה במגמת אדריכלות בתיכון ברמת גן. בנוסף התמקצעה ולמדה ציור ורישום במסגרות פרטיות. לאחר שירותה הצבאי (מ"כית ומ"מית בבה"ד 12), רכשה את השכלתה המקצועית בתחום העיצוב הגרפי במסגרת לימודים בשלוחת הטכניון בת"א (1983), וסיימה בהצטיינות. במקביל ללימודיה עבדה במשרדי אדריכל הפנים - רוטמן (פרויקט בית גידי ת"א-יפו).
בספטמבר 1985 (ארבעה חודשים לאחר נישואיה), נפצעה קשה בתאונת דרכים. אירוע זה השפיע רבות על מהלך חייה. עברה שיקום ארוך בו הציור היה עבורה גם כלי שיקומי. עסקה בהוראת אמנות וניהול מועדוניות לגיל הרך, במסגרת החינוך המשלים ברמת גן.
(1989-1994).
המהפך האמיתי בחייה המקצועיים (למרות בעיית ראיה מילדותה) היה כשהשלימה לימודי המשך למעצבים גרפיים, בקורס מחשבי מקינטוש במכללת סיון בת"א 1991. במשך מספר שנים, עוד לפני עידן האינטרנט, תרמה את ידיעותיה בעיצוב ואמנות דיגיטלית ברשתות תקשורת פנים ארציות - אינפונט ובתוכניות טלוויזיה בתחום המחשבים כגון – זומביט. "מייק לאופר, הרימה את דגל האמנות הדיגיטלית והייתה למובילת דרך", ציטוט צבי פדלמן ראש המחלקה לתקשורת חזותית במכון אבני. בשנת 2009 פרצה לתודעה הבינלאומית והחלה להציג עבודות וידאו ארט וציורים מבוססי מדיה דיגיטלית ברחבי העולם ופיתחה שפה ויזואלית ייחודית לה, כשיצרה בתוכנות מתקדמות לציור ופיסול תלת ממדי.
מייק לאופר נשואה ואם לבן ובת. חיה ויוצרת ברמת גן. על האמנית הייחודית לומדים במכללות שונות בישראל, כגון המכללה האקדמית ספיר - בית הספר לתרבות יצירה והפקה. בקורס: האמנות בעידן הדיגיטלי והווירטואלי. מרצה: ד"ר מיכל סדן. בד בבד עם מאבק של 17 שנים במחלת הסוכרת הקשה, מייק לאופר ממשיכה לפתח קונספטים לתערוכות, להציג בניו יורק ולקדם אמנים ישראלים.
באסו קונטינואו

באסו קונטינואו (מאיטלקית: Basso Continuo, בתרגום מילולי: "בס מתמשך") או בקיצור הרווח קונטינואו, היא שיטת הלחנה ופרקטיקת ביצוע אשר ליוותה את תקופת הבארוק, ונמשכה הלאה גם לתקופה הקלאסית. בהלחנה "יחידת"  או "קו" הבאסו קונטינואו כתובה בחמשה התחתונה בפרטיטורה, עבור כלי הרמוני בדרך כלל כלי מקלדת או תֵיאוֹרבּוֹ), המנגן "קו" הבס ואקורדים, לעיתים יחד עם כלי בס מלודיים כמו צ'לו, ויולה דה גמבה או בסון, המכפילים ומקשטים את קו הבס במה שהוא למעשה תפקיד אובליגטו. כל הכלים השותפים לנגינת הקונטינואו מהווים ה"יחידה", והמלחין על פי שיקול דעתו מציין בקיצור בקו הקונטינואו איזה כלי מנגן כל חלק מקו המנגינה, אולם לרוב הציון חסר, מאחר שהנוהג המקובל היה שלא לציין הקטעים המבוצעים על ידי כלי המקלדת, או אם המלחין לא ראה חשיבות מיוחדת בכלי הקונטינואו והעדיף להעניק חופש הבחירה למבצעים (בהתאם לכלים הזמינים להם) או אם מצא הבחירה כברורה מאליה. לכן כאשר מצוין כלי מסוים כחלק מיחידת הקונטינואו יש לראותו כתוספת לכלי המקלדת ולרוב הקטעים הרלוונטיים בקו המנגינה יצוינו עבור המבצעים, הכל בחמשה אחת. 
יחד עם זניחת שיטת ההלחנה המודאלית, התמורה הסגנונית בכתיבה ההרמונית שבתורה הזמינה תמורות בבניית כלי הנגינה כיוונם (Pitch) וכוונונם (Temperament), הבאסו קונטינואו מהווה נקודת המפנה ואבן בוחן בין מוזיקת הרנסאנס למוזיקת הבארוק. הקונטינואו הוא חלק כל כך מהותי ושגרתי הטבוע במוזיקת בארוק עד כדי הנוהג המקובל לציין במיוחד יצירות שאינן דורשות קונטינואו, ולא רק באילו יצירות נדרש, לדוגמה הסיווג המיוחד של הסוויטות לצ'לו והסונטות ופרטיטות לכינור מאת באך כ"סוויטות לצ'לו ללא ליווי קונטינואו" וכיוצא בזאת.    
תפקיד הכלי ההרמוני לא נכתב במלואו, ועל הנגן למלא את ההרמוניה הנכונה לפי ראות עיניו, כך שנשמרת מידה רבה של אלתור. צירופי הכלים היו שונים בתקופות שונות. כך למשל בבארוק המוקדם היו נפוצות קבוצות קונטינואו גדולות (עוגב, מספר צ'מבלי, מספר תיאורבי, נבל וכו'), ואילו במחצית הראשונה של המאה ה-18 היה נפוץ צירוף מופחת כלים של צ'מבלו וצ'לו. ברוב המקרים לא ציין המלחין באילו כלים להשתמש, והסתפק בציון המילים "באסו", "קונטינואו", "פונדמנטו" וכדומה. 
כל קו באס נוגן כקונטינואו. ברוב המקרים - אם כי לא תמיד - הוסיפו המלחינים שורת מספרים מעל קו הבאס כדי לייצג את ההרמוניה שיש לנגן. המספרים מייצגים את המרווח מקו הבס - למשל הספרה 6 מסמלת סקסטקורד, אקורד המורכב מטרצה וסקסטה מעל הבס. בכל-אופן, ביצירות רבות אין מספרים (או מספר מועט שלהם) ועל נגן הקונטינואו לדעת לפענח את ההרמוניה בלעדיהם.
ראשיתה של טכניקת הקונטינואו בסביבות שנת 1600 באיטליה, כשהמקור הראשון המסביר את הטכניקה החדשה הוא של לודוביקו ויאדנה. הקונטינואו המשיך ללוות את כל תקופת הבארוק כפונקציה הכרחית הן בטכניקת ההלחנה והן בפרקטיקה הביצועית. בסוף המאה ה-18 החלה דעיכתה של הטכניקה, והחל מ-1800 היה נדיר למצוא תפקיד קונטינואו, למעט במוזיקה כנסייתית ובאופרה, בה היה נהוג ללוות רצ'יטטיבים בצ'מבלו או פורטפיאנו קונטינואו. עם זאת, הכתיבה ב"סגנון קונטינואו" המשיכה במשך כל התקופה הקלאסית; תפקידי באס מן התקופה דומים מאוד באופיים לקונטינואו, גם אם לא משתתף בהם כלי הרמוני.
עם התפתחות אסכולת הנגינה בגישה היסטורית, קם דור מבצעים היודעים לפענח ולנגן קונטינואו, תוך הסתמכות על המקורות ההיסטוריים השונים של תקופת הבארוק.
איינשטירצנדה נויבאוטן

ההיסטוריה של הלהקה

הלהקה הוקמה באופן מקרי, ואת הסגנון המוזיקלי שלה ואת האג׳נדה שלה הלהקה לא היה ניתן להגדיר באופן חד משמעי, או לשייך לסגנון קיים, כך שהמוזיקה הוגדרה בהתחלה כאבסרקטית. השימוש בכלי נגינה משלהם נוצר כתוצאה מכך שהמתופף נאלץ בעקבות מצב כללכי למכור את התופים שלו, ובנה תופים מפלדה ומתכת שהוא מצא ברחוב. בליקסה ברגלד סיפר בראיון שהם הושפעו מעבר לכך מההפגנות ההמוניות שנערכו בשנות השמונים בברלין שלפני נפילת החומה, בהם המפגינים תופפו בעצמם כאות מחאה על כלי מתכת שונים ברחוב וקיבלו מכך השראה. 
הלהקה הייתה חלק מהסצנה הברלינאית של התקופה, בה להקות רבות חיפשו את עצמן ואת הסגנון המוזיקלי שלהן, והייתה בעצמה סוג של ניסוי אקספרימנטלי. ההופעה הראשונה שלהם הייתה במועדון ״מון קלאב״ במערב ברלין. האלבום הראשון שלהם יצא בשנת 1981, ושילב מוזיקה תעשייתית עם שילובים של פאנק. בשנת 1983 יצא האלבום השני של הלהקה, כשבאותה שנה הצטרף בליקסה ברגלד ללהקה של ניק קייב, ובעצם היה חבר בשתי הלהקות בו זמנית.
אומוניה (כדורסל)

היסטוריה

אומוניה היא חלק מאגודת הספורט אומוניה ניקוסיה. מאמנה הנוכחי הוא קיריאקוס אדאמו הקפריסאי. אומוניה משחקת בצבעים ירוק ולבן. אולמה הביתי הוא אולם אלפטרייה המכיל כ-6,800 מקומות. אומוניה נוסדה בשנת 1948, אך אף פעם לא זכתה באליפות או בגביע קפריסין. למרות זאת היא סיימה כמה פעמים במקום הראשון בסיום העונה הסדירה. בשנת 2003 היא הגיעה לגמר הגביע. ובעונות 2003/04, 2005/06 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הגביע.
הקבוצה השתתפה בגביע קוראץ' בעונות 1995/96, 1996/97.
פרנסיסקו מדרו

פרנסיסקו איגנסיו מדרו גונסאלס (ספרדית: Francisco Ignacio Madero González; ‏30 באוקטובר 1873 - 22 בפברואר 1913) היה מדינאי ומהפכן מקסיקני, נשיאה ה-33 של מקסיקו.
מדרו היה האיש שהתניע ב-1910 את המהפכה המקסיקנית, והוביל להפלת משטרו של הרודן פורפיריו דיאס. זו הייתה המהפכה העממית המוצלחת הראשונה של המאה ה-20 (אם כי עלתה בחייהם של מעל מיליון מקסיקנים).
הוא לא היה מהפכן במובן הפשוט של המילה, כי אם ליברל-דמוקרטי, שדרש רק את קיום הכתוב בחוקה, ובעיקר בחירות שקופות והוגנות שיאפשרו את החלפת המשטר. לאחר שדיאס מנע כל אפשרות להדיחו בבחירות, ואף כלא את מדרו שרץ נגדו, מדרו הכריז על מרד באמצעות הסיסמה "בחירה אפקטיבית, לא לבחירה מחדש" ("Sufragio efectivo, no reelección"). הוא קרא למצביעים למנוע את הבחירה מחדש השישית של פורפיריו דיאס, אשר מדרו ראה כאנטי-דמוקרטי והצליח לגייס כמה ממושלי מדינות הצפון של מקסיקו לצידו, כמו גם שודדי דרכים, פנצ'ו וייה, ואת אמיליאנו ספאטה מנהיג איכרים מהדרום. המהפכה הצליחה, ומדרו נבחר וכיהן כנשיא מקסיקו בשנים 1911-1913. מדרו אכזב את תומכיו מימי המרד כיוון שלא מילא את הבטחותיו לחלק אדמות באופן נרחב לאיכרים. כך התחילה תקופת התקוממויות נגד בהנהגת ספאטה.
לאחר תפיסת השלטון של ויקטוריאנו ורטה, נרצח מדרו על ידי קצינים מתומכי דיאס בעת שהועבר למעצר, אחד מהם קודם בהמשך לדרגת גנרל. הטענה הרשמית הייתה שמדרו וסגנו נרצחו עקב ניסיון חילוץ כושל של חמושים.
ניראל קאראנתינג'י

ניראל קאראנתינג'י (בערבית: نيرال كاراناتينجي; נולדה ב-1 בספטמבר 1985) היא דוגמנית ערבייה-ישראלית. זוכת העונה השנייה של תוכנית המציאות, "הדוגמניות".

ביוגרפיה

קאראנתינג'י נולדה למשפחה מוסלמית חילונית בחיפה, וניתן לה השם נג'יה. בשנת 2006, לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, החליטה להתמודד בתוכנית המציאות "הדוגמניות". היותה של ניראל ערבייה היה אחד מהנושאים הבולטים והמיוחדים לעונה זו, ואחד מהגורמים ליצירת יחסי איבה בינה ובין חלק משאר המתמודדות בתוכנית, אשר התקשו לקבל את תרבותה ואורח חייה. הסכסוך המתמשך של ניראל קאראנתינג'י עם מימי טדסה, מתמודדת נוספת בתוכנית, היווה עניין במהלך הפרקים, כאשר מימי מתקשה לקבל את ניראל, בטענה כי היא "אגרסיבית" ו"חסרת נימוס ותרבות", טענות שהפכו במהרה לסדרת מריבות קשה. מספר פעמים הגיעה ניראל למצב בו היא מועמדת לניפוי, כאשר שאר הבנות בחרו בה לפחות מתאימה מביניהן.
התוכנית נתנה לקאראנתינג'י אפשרות להתנסות בעולם הדוגמנות והאופנה הישראליים. היא השתתפה, יחד עם שאר המתמודדות, במספר סדרות צילומי אופנה, ביניהן של הצלם עידו לביא ושל מעצבת האופנה נעמה חסין, בתצוגת האופנה של המעצב יוסף, בקליפ של סאבלימינל והצל, בפרסומת לשמלות הכלה של יאיר ז'רמון (יחד עם רודריגו גונזלס) ובמספר סדרות צילומים מיוחדות; מתחת למים, בהיכל קרח ובתלייה באוויר. בשבוע ה-9 של התוכנית שלחה הפקת התוכנית את המתמודדות למילאנו, שם כשרונה של ניראל הגיע לשיאו, כשעורכת עיתון אופנה וסוכנת דוגמניות בחרו בה כמצטיינת מבין המתמודדות, כשזכתה במשימת פרסומת מיוחדת, כשניצחה במשאל הרחוב ובצילומים מיוחדים עם צלם איטלקי. ב-5 באפריל נערך גמר התוכנית. בגמר הצטלמה קאראנתינג'י בצילומים אוויריים מיוחדים, השתתפה בתפקיד אורח ב"השיר שלנו" ובפרסומת לחברת הלבשה תחתונה. בסופו של הגמר, נבחרה ניראל כמנצחת של העונה, כאשר היא משאירה אחריה מתמודדות אהובות אחרות כמו אליסיה אסתרין ונטלי סבג. ניראל ניצחה הן בבחירת השופטים והן בבחירת הקהל.
באפריל קיבלה קאראנתינג'י את הקמפיין הראשון שלה (מחוץ למסגרת התוכנית) בחברת האיפור "מאדינה מילאנו". באותו חודש שודר סרט תיעודי מיוחד שעקב אחר מהלכיה ב"הדוגמניות" בשם "לא פראיירית, יא חביבתי!", המבוסס על משפט מפורסם שאמרה במהלך התוכנית. במאי הצטלמה קאראנתינג'י ליומן נוער בנושא דוגמנות, והשתתפה בצילומים למגזין הנשים "את". הופיעה בתפקיד אורח בטלנובלה "האלופה" כארוסתו של ג'לל קאסום (יוסף סוויד). ביולי 2006 פורסם שהחליטה לעבור ניתוח פלסטי להגדלת שדיה.
ביחד עם זאת, לא הצליחה קאראנתינג'י להמריא עם הקריירה שלה ובעקבות ראיון ביקורתי שנערך עמה בחודש נובמבר 2007 לעיתון "מעריב" שוחררה מסוכנות הדוגמנות "יולי", בה הייתה חברה מאז זכייתה בתוכנית "הדוגמניות". לפי גורמים בסוכנות ההחלטה נובעת מ"התנהלות לא מקצועית בצורה קיצונית ובעיות משמעת וגישה חריפות" של הדוגמנית.
קאראנתינג'י התחתנה בשנת 2011 עם הכדורגלן מחוף השנהב, סרג' איילי.
הארמייה השישית (ברית המועצות)

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-28 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור ויניצה. היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין. לאחר סיום הקרבות היא הוצבה באוקראינה.  
לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, הארמייה השישית החלה בקרבות מגננה באזור לבוב. במהלך יולי חזית הארמייה נפרץ ובסוף יולי יחידותיה רוכזו באזור דנייפרופטרובסק. ב-2 באוגוסט במהלך קרב אומן הארמייה השישית כותרה ומפקדה איוואן מוזיצ'נקו נהרג. ב-10 באוגוסט 1941 הארמייה פורקה.
ב-25 באוגוסט 1941 הוחלט להקים את הארמייה מחדש. היא השתתפה בהגנה על אזור דונבס ובקרבות באזור חרקיב. ב-25 במאי 1942 היא כותרה ורק לאחר קרבות קשות חלק מיחידותיה הצליחו לפרוץ את המצור. ב-10 ביוני 1942 הארמייה השישית פורקה.
ב-7 ביולי 1942 הוחלט להקים את הארמייה השישית בפעם השלישית. היא השתתפה במבצע וורונז'-וורושילובגרד. בהמשך, בתחילת 1943 היא לחמה באזור חרקיב ודונבס. בשנת 1943 הארמייה צורפה ליחידות של החזית האוקראינית השלישית. היא לחמה בדרום אוקראינה הסובייטית והשתתפה בשחרור העיר אודסה. ביוני 1944 רוב היחידות הועברו לארמייה ה-37 וארמייה ה-46. בדצמבר 1944 הארמייה השישית תוגברה ביחידות חדשות ורוכזה באזור סנדומיר. עד למאי 1945 היחידות לחמו באזור וורוצלב. בספטמבר 1945 הארמייה השישית פורקה.
בשנת 1952 הארמייה השישית הוקמה מחדש. היא הייתה חלק של היחידות שהוצבו באזור מורמנסק ובהמשך הועברה לקרליה הסובייטית. בשנת 1974 לארמייה השישית הוענק עיטור הדגל האדום. לאחר התפרקות ברית המועצות הארמייה השישית פורקה.
נעמה מלומד

ביוגרפיה

מלומד גדלה והתחנכה ברמת גן. בתיכון, למדה במגמת המוזיקה והכימיה בבית הספר התיכון "בליך" רמת גן. בתום לימודיה, התגייסה לצה"ל ושירתה כמראיינת פסיכוטכנית.
עם סיום השירות התקבלה ישירות לשנה השנייה בלימודי קומפוזיציה רב-תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. במסגרת זו למדה אצל ד"ר יוסף ברדנשווילי ורפי קדישזון. במהלך לימודיה השתלבה בפרויקטים מוזיקליים רבים, כמלחינה וכמבצעת. בתקופה זו התמקדה בהלחנת מוזיקה לסרטים וצברה ניסיון רב בזכות עבודותיה בסרטי סטודנטים ואנימציות. זכתה לציון לשבח בתחרות ההלחנה למחול "גרטרוד קראוס", וסיימה לימודיה בהצטיינות יתרה.
כתבה מוזיקה מקורית ליצירות מחול, וכן עיבודים לתזמורת הסימפונית חיפה, לסינפונייטה הישראלית באר שבע ולתזמורת המהפכה.
ב-2013 כתבה את המוזיקה לסרט "עד הסוף אמיר", סרט תיעודי לזכרו של אמיר מנשה, שנהרג בפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס ביולי 2012. הלחינה מוזיקה לסרטים דוקומנטריים ישראלים נוספים, בהם "החולמים האחרים" (2013), "על הקצה" (2013) ו"נשמה של חייזר" (2017). בין עבודתיה הדוקומנטריות שהופקו בארצות הברית הסרטים "כנסייה ומדינה" ( 2017 Church & State), "לא העור שלך" ( 2017 Not Your Skin), "לולי" ( 2016 Lolly) ועוד.
סרטים נוספים בהלחנתה: "מיס אריזונה" (2017 Miss Arizona), "הרפתקאותיה של תומסינה סוייר" (The Adventures of Thomasina Sawyer 2018). "בערבות הנגב" (2013), "פחד" (2013), "Woods"‏ (2012), "על קצות האצבעות" (2009)
סדרות בהלחנתה: "אבסנטיה" (2019, עונה 2- ערוץ הוט 3), "הכלום הגדול" (2017, ערוץ יס קידס), "סוף הדרך" (2019, כאן דיגיטל) הלחינה מוזיקה להצגות תיאטרון, בהן "לא אומרים איכס על אוכל" (2013), "פרפרים בבטן" (2007). כמו כן, הלחינה מוזיקה לסדרות רשת כמו שיחות יוצאות, במאי: ניר ברגר, Behind The Blinds, במאי: צ'ארלס אנסל, פרסומות וסרטי תדמית.
במרץ 2014 התקבלה לתוכנית להלחנה של מוזיקה לקולנוע וטלוויזיה (SMPTV Program), באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) בלוס אנג'לס. במסגרת זו נבחרה לתוכנית המנטורים להדרכה אישית מהמלחין תומאס ניומן.
בקיץ 2016 השתתפה בסדנת המוזיקה לסרטים של ASCAP‏ עם ריצ'רד בייליס (Richard Bellis). לסדנה מתקבלים 12 מלחינים מכל העולם. באוקטובר 2016 נבחרו יצירותיה לקונצרט "נשים בסרטים" שהתקיים בלוס אנגל'ס והופק על ידי ארגון Women In Film. במאי 2017 בוצעה יצירתה "New Zealand's Guide To Tessering" על ידי התזמורת הקאמרית של הוליווד.
בספטמבר 2017 זכתה בפרס המוזיקה לסרט קצר בתחרות Fimucite, פסטיבל שנתי בטנריף, המוקדש למוזיקה לסרטים. לתחרות הוגשו 908 סרטים בקטגוריה זו. "לומינאריס" "Luminarias" זכה בפרס המוזיקה בפסטיבלים נוספים בעולם. באוקטובר 2017 הוכרזה כמועמדת לפרס המוזיקה לסרט עצמאי באורך מלא בתחרות פרסי המוזיקה למדיה בהוליווד -Hollywood Music in Media Awards, עבור המוזיקה לסרט "היום הזה הלאה" בהלחנתה. (מאנגלית: This Day Forward). נעמה היא האישה הישראלית הראשונה שזוכה להכרה בתחרויות בינלאומיות אלו.] ב-2018 זכתה בתחרות הHMMA עבור המוזיקה לסרט Passage, ואף הייתה מועמדת בקטגוריית הסרטים העצמאיים-האמריקאיים (באורך מלא) עבור המוזיקה לסרט Miss Arizona.
זכרון יהודה

זכרון יהודה, הוא ספר השו"ת, של רבי יהודה בן הרא"ש. הוא חיבר את הספר בזמן שישב על כיסא אביו הרא"ש ברבנות העיר טוליטולה (טולידו), בצוואתו המפורסמת הנדפסת עם הספר, מגולל רבינו יהודה את מהלכי חייו ותיאור קורותיו בבריחתו מארץ אשכנז לאחר הגזירות ופחדו של אביו הרא"ש שגורלו יהיה כגורל רבו המובהק המהר"ם מרוטנבורג, שנאסר ונכלא עד יומו האחרון. עוד מתאר את חייהם של בני משפחתו, וחלאים רבים אשר עטו עליהם כגון מחלת העיניים בה לקה בקטנותו ואשר סבל ממנה כל חייו.

מהדורות

ספר זכרון יהודה יצא לאור לראשונה בשנת 1867 על ידי מנחם איזנשטט בעיר אונגוואר ומאז יצא לאור במספר מהדורות. מהדורה ערוכה ומוערת יצאה על ידי מכון ירושלים ומכון שלמה אומן על ידי א.י. גולדמינץ ויואל קטן ובה הודפסה גם צוואתו המפורסמת ושיריו, ואף שירים שנכתבו בידי בני דורו עליו.
49er

49er (קרי: "פורטי ניינר") היא מפרשית זוגית (משיטים אותה הגאי ואיש צוות נוסף). הסירה עוצבה על ידי ג'וליאן בת'ווית, בנו של פרנק בת'ווית (שעיצב את הדגמים: טייזר ולייזר 2). עיצוב הסירה נחשב מהפכני.
מספר השייטים אשר משיטים את ה-49er גדל בצורה משמעותית מאז אולימפיאדת סידני, בה היא הוצגה כדגם אולימפי.

ממדים

אורך כולל: 4.99 מטר
רוחב: 2.9 מטר
משקל גוף: 70 ק"ג
שטח מפרש ראשי וחלוץ: 21.2 מ"ר
שטח ספינקר אסימטרי (ג'ניקר): 38 מ"ר