סמטת טין פאן

סמטת טין פאן (Tin Pan Alley) הוא כינוי לקטע של רחוב 28 מערב בין השדרה השישית לשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק, המצטלב במרכזו עם ברודוויי. במפנה המאה העשרים (בין 1885 לערך ועד השפל הגדול בארצות הברית ב-1929), רחוב זה איכלס את רוב המשרדים של הוצאות לאור של מוזיקה אשר השכירו חדרים לפזמונאים ומלחינים עבור מחזות הזמר שהועלו בברודוויי ועבור המוזיקה הפופולרית באופן כללי. עקב כך הפך השם כשם כולל לכל תעשיית המוזיקה הפופולרית בארצות הברית של אותן שנים, התקופה שעיצבה את "ספר השירים האמריקאי הגדול" (Great American Songbook), אותם שירים קליטים שזכו לעשרות ביצועים ועיבודים במהלך השנים ושרובם היו לסטנדרטים של ג'אז. קולם המתמיד של עשרות פסנתרים המנגנים בו-זמנית צלילים שונים הקנה לסמטה את השם "סמטת קשקוש הפחים".
מחזות הזמר ומופעי הוודוויל היו צורת הבידור העיקרית של התקופה ונזקקו באופן מתמיד לשירים חדשים. ריכוז כותבי השירים ברחוב משך אליו מבצעים, מפיקים מוזיקליים סוכנים ואמרגנים בחיפוש אחר הלהיט הבא וכן מוזיקאים צעירים ומוכשרים מכל רחבי ארצות הברית. דפי התווים שיצאו לאור בטין פאן נמכרו במאות אלפי עותקים ברחבי ארצות הברית והיו דרך ההפצה העיקרית של המוזיקה. הופקו גם סרטים מנוקבים (Piano Rolls), עבור פסנתר מכני, סוג של תיבת נגינה משולבת בפסנתר המנגן באופן אוטומטי את המוזיקה המנוקבת בסרט.

המוזיקה

המוזיקה הייתה שילוב אמריקאי מקורי בין ג'אז מוקדם, בלוז, רגטיים, השפעות אירופאיות של אופרטות, בעיקר אלה של גילברט וסאליבן ופרנץ להר והשפעות של מוזיקה ממקורות ההגירה העיקריים של המלחינים כמו אירלנד, איטליה ומוזיקה יהודית.
עלילת חלק מהמחזות המוזיקליים התרחשה באתרים "אקזוטיים" (כגון ספרד, סין או ארצות ערב) ודרשו לפיכך שילוב קטעי מוזיקה "אותנטיים", דבר שהעשיר עוד את ההשפעות והאלמנטים בשירים, שכאשר זכו לפופולריות הפכו לאופנות.
באותה התקופה חוקי זכויות יוצרים לא היו מפותחים ולא הייתה אכיפה שלהם. מו"לים וכותבים מאנשי טין פאן התאגדו ויצרו ב-1914 גוף בשם (American Society of Composers, Authors, and Publishers (ASCAP, לשמירת זכויות הקניין הרוחני של היוצרים והמו"לים.

היוצרים

"שליטי" הסמטה היו בדרך כלל זוגות קבועים של פזמונאי ומלחין מהירי-הפקה (כתיבת שיר טין פאן הייתה צריכה להיות זריזה ביותר עקב התחרות הגבוהה, ההיצע המתמיד והכשרון של אנשים צעירים ונחושים להצליח שזרם באופן בלתי פוסק לאזור). בין הזוגות בלטו רוג'רס והארט (לאחר מכן רוג'רס והמרשטיין) והאחים איירה וג'ורג' גרשווין. עוד בלטו פזמונאים שהיו גם מלחינים כאירווינג ברלין וקול פורטר. רבים מ"אנשי התעשייה" הן כותבים, הן סוכנים ומו"לים היו יהודים. למרות ההשפעה הגדולה של אפרו אמריקאים על המוזיקה האמריקאית של התקופה לא הייתה להם נציגות בולטת בסמטה, עקב מדיניות ההפרדה. על רקע העדרות זו בולטת דמותו של המלחין סקוט ג'ופלין, שהיה המלחין האפרו-אמריקאי החשוב היחיד בסמטת טין פאן.
בין האישים החשובים הנוספים שפעלו בתעשיית השירים של טין פאן ניתן למנות את ג'ורג' מ. קוהאן, רוברט ראסל בנט, ג'רום קרן, אלפרד ניומן, פאטס וולר, דורותי פילדס ואחרים.

השקיעה

שקיעת טין פאן הייתה ארוכה ונמשכה מ-1930 ועד אמצע שנות החמישים. לשקיעה גרמו מספר גורמים ובהם המשבר הכלכלי, העברת מרכז פעילות הבידור להוליווד עקב עליית הקולנוע כצורת הבידור המרכזית ועליית סגנונות מוזיקה המדגישים ביטוי אינדיבידואלי של היוצר-המבצע מהבי בופ ועד הרוקנרול שייתרו את הצורך ב"צבא" של כותבים. גורם נוסף לשקיעה היה כאשר החל מסוף שנות ה-20 תעשיית התקליטים והרדיו תפסו את מקום דפי התווים המודפסים ככח המניע של המוזיקה הפופולרית. חברות הכתיבה וההפקה עברו לבניין בריל, הממוקם במנהטן מעט צפונה מהסמטה.
באוקטובר 2008 נודע כי האזור מועמד למכירה וקיימת סבירות גבוהה לכך שהמבנים ההיסטוריים בני ארבע הקומות ייהרסו לטובת פיתוח סביבתי מודרני והקמת גורדי שחקים. במקביל החלה להתגבש קבוצה להצלת האזור כאזור מורשת לאומית.