פוליטיקה של ספרד

ספרד היא  מונרכיה חוקתית דמוקרטית שבראשה עומד מלך ספרד. היא מתנהלת לפי החוקה שהתקבלה ב-1978 אחרי תום השלטון הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו.
הרשות המחוקקת היא ה"קורטס חנרלס" ("Cortes Generales"), פרלמנט המורכב משני בתים: קונגרס הנציגים ("Congreso de los Diputados") שהוא הבית התחתון ואשר לו סמכויות רבות יותר, והסנאט ("Senado") שהוא הבית העליון. חברי הבית התחתון נבחרים בשיטה אזוריות-יחסית,  בה לכל מחוז בחירה יש כמה נציגים שמתחלקים בין רשימות המפלגות  באופן יחסי לתוצאות במחוז. רוב חברי הבית העליון נבחרים בבחירות אישיות, והיתר ממונים על ידי בתי המחוקקים של הקהילות האוטונומיות.
המפלגות הגדולות הן "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" (PSOE) משמאל, והמפלגה העממית (PP) מימין, ובנוסף יש עוד מספר מפלגות קטנות, רבות מהן מקומיות.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה אשר זקוק לאמון הבית התחתון של הפרלמנט (הקורטס). 
מערכת המשפט היא מערכת עצמאית שבנוסף אליה קיים בית משפט חוקתי.
בנוסף לשלטון המרכזי, לקהילות האוטונומיות שמרכיבות את ספרד יש סמכויות שלטוניות שמשתנות בין קהילה לקהילה.

החוקה

החוקה הספרדית הנוכחית התקבלה ב-1978 במהלך המעבר לדמוקרטיה אחרי מות פרנקו ב-1975. ב-1977 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לפרלמנט שאחרי עידן פרנקו, ובעידודו ולחצו של  המלך חואן קרלוס ניגש פרלמנט זה למלאכת כינון החוקה. ועדה בת שבעה חברי פרלמנט מכל צידי הקשת הפוליטית ניסחה את החוקה, והיא אושרה על ידי הפרלמנט ב-31 באוקטובר 1978, ובמשאל עם ב-6 בדצמבר - תאריך שנחגג בספרד כיום החוקה. החוקה נחתמה על ידי המלך וראשי הפרלמנט ב-27 בדצמבר ונכנסה לתוקף יומיים אחר כך.  
החוקה פותחת בהקדמה שבה מובעת מחויבות לצדק, לחופש, לביטחון כל האזרחים, לדמוקרטיה, לסדר כלכלי וחברתי צודק, לזכויות אדם, לשלטון החוק, לכיבוד המסורות והשפות של אזרחי המדינה ולחיזוק יחסי שלום ושיתוף פעולה עם כל עמי העולם.
המשך החוקה מחולק לעשרה פרקים המוקדשים לזכויות והחובות של אזרחי המדינה, לכתר, לפרלמנט, לממשלה, ליחסים בין הפרלמנט והממשלה, למערכת המשפט, לכלכלה, לארגון הטריטוריאלי, לבית המשפט החוקתי ולדרכי השינוי של החוקה.
על פי הפרק האחרון של החוקה, שינוי בחוקה צריך להתחיל בתור הצעת חוק רגילה ביוזמה של הממשלה, של חברי הפרלמנט, או של האספות של הקהילות האוטונומיות. עליו לעבור ברוב של שלוש חמישיות מחברי כל אחד מהבתים, ואם יש מחלוקת בין הגרסאות יכול לעבור שינוי שזכה ברוב מוחלט של חברי הסנאט (הבית העליון של הפרלמנט) ורוב של שני שלישים מחברי הקונגרס (הבית התחתון). תוך 15 יום מאישור התיקון בפרלמנט יכולים עשירית מחברי כל אחד מהבתים לדרוש משאל עם לאישור התיקון.
חלק קטן מהסעיפים, הנוגע לזכויות הבסיסיות ולחרויות האזרחיות, וכן לכתר, זוכה להגנה מיוחדת, ותיקונים שנוגעים אליהם צריכים לעבור בתהליך מורכב שכולל קבלה ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הפרלמנט, פיזור מיידי של הפרלמנט, אישור חוזר ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הפרלמנט החדש ולבסוף משאל עם. אולם הפרק שקובע את ההגנה המיוחדת הזו אינו מוגן בעצמו.
מאז כינונה החוקה שונתה פעם אחת, על מנת לתת לאזרחי האיחוד האירופי שאינם אזרחי ספרד לבחור ולהיבחר בבחירות מקומיות.   
חוקת ספרד היא אחת היחידות אשר זכויות האדם המעוגנות בה כוללות לא רק זכויות פרט וזכויות פוליטיות אלא גם זכויות חברתיות.

הממשלה

בראש הרשות המבצעת עומד ראש ממשלת ספרד, אשר תארו הרשמי הוא "Presidente del Gobierno" ("נשיא הממשלה"). הוא עומד בראש "מועצת השרים" ("Consejo de Ministros"), קבינט שמכיל בדרך כלל קצת פחות מ-20 חברים, ואשר מתכנס פעם בשבוע. ראש הממשלה הנוכחי הוא פדרו סנצ'ס מהמפלגה הסוציאליסטית.
ספרד היא דמוקרטיה פרלמנטרית ולכן הממשלה זקוקה לאמון קונגרס הנציגים,  הבית התחתון של הפרלמנט. אחרי הבחירות לפרלמנט, או עם התפטרות הממשלה הקודמת, המלך מתייעץ עם ראשי הסיעות ועם יושב ראש הקונגרס, ולאחר ההתיעצות ממנה מועמד לראשות הממשלה. מאז החזרה לדמוקרטיה תמיד היה זה ראש הסיעה הגדולה ביותר, אך אין חובה חוקית לכך. על המועמד לקבל רוב מוחלט של חברי הקונגרס בהצבעת האמון. בהיעדר רוב כזה הוא יכול לקבל את אמון הקונגרס בהצבעה חוזרת ברוב רגיל של המשתתפים בהצבעה. עם קבלת האמון הקונגרס מבקש מהמלך למנות את המועמד לראשות הממשלה, והוא נשבע אמונים בפני המלך. יתר שרי הממשלה מתמנים או מפוטרים על ידי המלך לפי הצעתו של ראש הממשלה.
אם ראש הממשלה המיועד לא מקבל את אמון הקונגרס התהליך מתחיל מחדש, ואם תוך חודשיים אף מועמד לא זוכה לאמון הקונגרס מפזר המלך, באישור יושב ראש הקונגרס, את שני בתי הפרלמנט ומכריז על בחירות חדשות. 
הקונגרס יכול להפיל את הממשלה בהצבעת אי אמון לפי בקשת לפחות מעשירית מחברי הבית שצריכים להציג מועמד חלופי לראשות הממשלה. אם ההצעה מקבלת רוב מוחלט של חברי הבית, המועמד שהוזכר שהוצע בה מתמנה לראש ממשלה, והצבעת אי האמון בממשלה הישנה הופכת להצבעת אמון בו.  
כמו כן הממשלה יכולה לבקש את אמון הקונגרס בהצבעת אמון, אשר אם היא נכשלת בה עליה להתפטר.

מערכת המשפט


בספרד נוהג המשפט הקונטיננטלי.
בראש ההיררכיה של מערכת המשפט עומד בית המשפט העליון (Tribunal Supremo), ומתחתיו בית המשפט הלאומי (Audiencia Nacional) שגם לו יש תחום שיפוט על כל המדינה. מתחתיהם עומדים בתי משפט של הקהילות האוטונומיות, ושל המחוזות (Audiencia Provincial), ומתחתיהם בתי משפט של ערכאה ראשונה,  בתי משפט לחקירות, בתי משפט שלום, בתי משפט מנהליים ועוד. את המערכת כולה מנהלת מועצה עצמאית (Consejo General del Poder Judicial) שבראשה עומד נשיא בית השפט העליון וחברים בה 20 אנשי משפט בהם לפחות 12 שופטים.
בנוסף קיים גם בית משפט לענייני חוקה (Tribunal Constitucional), שאינו חלק ממערכת המשפט, ואשר דן בענייני חוקה וסכסוכים בין המדינה לבין הקהילות האוטונומיות.

המפלגות

שיטת הבחירות לבית התחתון של הקורטס חנרלס, הקונגרס, בה יש אזורי בחירה שבכל אחד מהם הנציגים מחולקים באופן יחסי, עודדה היווצרות של מערכת מפלגתית שבמרכזה שתי מפלגות גדולות שחולקות ביניהן כ-300 מתוך 350 צירי הקונגרס, ולצידן מספר מפלגות קטנות, בעיקר בעלות אופי אזורי. בארבע מערכות הבחירות האחרונות מספר הצירים שחולקות ביניהן המפלגות הגדולות עולה בהתמדה, וב-2008 הוא הגיע ל-323. למרות זאת ברוב המקרים מפלגת השלטון לא זוכה ברוב מוחלט של הצירים בקונגרס, ונזקקת לתמיכה של מפלגות קטנות.
מאז השבת הדמוקרטיה, מפלגת השמאל העיקרית היא "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" - מפלגה סוציאל-דמוקרטית ששורשיה עוד במאה התשע-עשרה, ושבתקופת הדיקטטורה של פרנקו פעלה במחתרת. תחת הנהגתו של פליפה גונסאלס שהנהיג אותה מאז סוף ימי הדיקטטורה היא נטלה חלק חשוב במעבר לדמוקרטיה וכינון החוקה בסוף שנות ה-70, והייתה מפלגת השלטון בשנים 1982–1996 בממשלותיו של גונסאלס ו-2004–2011 בממשלותיו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו. מיוני 2018 חזרה המפלגה לשלטון בראשות פדרו סנצ'ס.
בין 1977 ל-1982 המפלגה העיקרית מימין הייתה "איחוד המרכז הדמוקרטי" 
( UCD - "Unión de Centro Democrático"‎), מפלגת מרכז-ימין  בהנהגתו של אדולפו סוארס שבתקופה זו הייתה מפלגת השלטון והובילה את המעבר לדמוקרטיה. אחרי תבוסתה בבחירות של 1982 עברה הבכורה בימין לידי "הברית העממית" (AP - "Alianza Popular"‎) שהקים מנואל פראגה ושלאחר איחוד עם עוד כמה מפלגות ימין ומרכז קטנות ב-1989 הפכה להיות "המפלגה העממית" (PP - "Partido Popular"‎). המפלגה העממית הייתה בשלטון בשנים 1996–2004 תחת חוסה מריה אסנאר, ומאז 2011 ועד 2018 חזרה לשלטון בראשותו של מריאנו רחוי.
בנוסף לאורך השנים יש ייצוג קטן אך קבוע גם למפלגות לאומניות ואזוריות בעיקר מקטלוניה, ארץ הבסקים,  וגליסיה, וגם לאיחוד של מפלגות שמאל קומוניסטיות ורפובליקניות (IU -"Izquierda Unida"‎).