google/wiki40b huggingface dataset:
בוני טיילר

רקע

טיילר נולדה כגיינור הופקינס (Gaynor Hopkins) בכפר בשם סקיואן (Skewen) בדרום ויילס, לאב כורה פחם ולאם חובבת אופרה שהנחילה לחמשת ילדיה את אהבתה למוזיקה. טיילר זוכרת בעיקר את מוזיקת המוטאון, ג'ניס ג'ופלין וטינה טרנר כמוזיקה שהשפיעה עליה בתקופה זו.
בגיל 19 השתתפה טיילר לראשונה בתחרות שירה וזכתה במקום השני. אז נבחרה להשתתף כמלווה בהרכב בשם Bobby Wayne & The Dixies.
לאחר שנתיים, הקימה טיילר להקה משלה בשם Imagination, אימצה את Sherene Davies כשם הבמה הראשון שלה, והופיעה עם להקתה בפאבים ומועדונים שונים ברחבי דרום ויילס.
בשנת 1973 נישאה טיילר. לאחר כשנתיים התגלתה על ידי האמרגן רוג'ר בל ששכנע אותה להחליף את שם הבמה שלה לבוני טיילר, והיא קיבלה על עצמה את ההצעה.

קריירה

בשנת 1976 החליפה טיילר אמרגן, כותב שירים ומפיק, ומאז החלה הקריירה שלה לנסוק. לאחר שהסינגל שלה "אבודה בצרפת" הגיע לרשימת עשרת הגדולים במצעד המכירות, הוציאה טיילר את אלבומה הראשון "העולם מתחיל הלילה" (The World Starts Tonight). שני שירים נוספים מאלבום זה התברגו גבוה במצעדי ההשמעות, אחד באנגליה והשני בגרמניה.
היה זה באותה שנה, 1977, שטיילר גילתה גוש קטן במיתרי הקול שחייב ניתוח. לאחר הניתוח היה אסור עליה להוציא הגה במשך מספר שבועות. טיילר הפרה את הוראת הרופאים, דבר שגרם לצרידות הכרונית המלווה אותה עד היום. בהתחלה חשבה טיילר שזהו מן הסתם הסוף לקריירה הקצרה שלה, אך בכל זאת הוציאה לאור סינגל נוסף בשם "זהו כאב לב" (It's a Heartache) שלהפתעתה הזניק אותה למעמד של כוכבת בינלאומית ודורג במקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100 שבארצות הברית, וכן הגיע למקומות גבוהים במצעדים בצרפת, גרמניה, אנגליה ואוסטרליה.
טיילר הקליטה ארבעה אלבומים הנעים בין הסגנונות פופ וקאנטרי עבור חברת תקליטי RCA לאחר מכן החליפה טיילר חברת תקליטים לקולומביה רקורדס והחליפה כותב ומלחין, כדי להתקרב יותר לסגנון הרוק.
אלבומה הבא, "מהיר ממהירות הלילה" (Faster Than the Speed of Night) כלל את הבלדה "ליקוי מלא של הלב" ("Total Eclipse of the Heart") שהפכה ללהיט בינלאומי שהאפיל אף על הצלחתו של "It's a Heartache", להיטה הגדול הקודם.
בשנים 1984–1985 המשיכה לקצור הצלחה רבה, כולל זכייה בפרס גראמי על הקול הנשי הטוב ביותר במוזיקת הרוק, ושחרור להיטים נוספים כגון "Holding Out for a Hero" ששימש את הפסקול לסרט פוטלוס (Footloose).
האלבום הבא, בשנת 1986, "חלומות כמוסים ואש אסורה" (Secret Dreams and Forbidden Fire) נכשל בארצות הברית ואנגליה אך הצליח בצרפת, שווייץ, דרום אפריקה ועוד. בשנת 1988, הוציאה את "The Best", אשר היה ללהיט.
בסוף 1990 החליפה טיילר שוב חברת תקליטים והפעם חתמה עם החברה הגרמנית BMG. בשנת 1991 הוציאה את האלבום Bitterblue שהצליח מאוד בסקנדינביה ובארצות דוברות גרמנית כגרמניה, שווייץ ואוסטריה. עד 1993 הוציאה טיילר את התקליטים Angel Heart בשנת 1992 ששחזר את ההצלחה של אלבומה הקודם, את Silhouette in Red, ואת האוסף The Very Best of Bonnie Tyler.
מאז 1993 טיילר הוציאה אלבומים חדשים, והמשיכה להקליט שירים עם זמרים שונים, בעיקר גרסאות כיסוי לשיריה, ביצעה כמה שירים בתוכניות טלוויזיה שונות, זכתה בפרסים רבים ואף ממשיכה להופיע גם היום בהופעות ואירועים.
היא נבחרה על ידי רשת השידור הבריטית "BBC" לייצג את בריטניה בתחרות אירוויזיון 2013 וסיימה בו במקום ה-19.
ב-7 בפברואר 2017 הופיעה בהיכל התרבות בתל אביב. בשנת 2019, יצא אלבומה השבעה עשר, Between the Earth and the Stars.
טוביה אשבל

טוביה אשבל (1916–1995) היה יערן והמנהל הראשון של חבל הצפון בקק"ל. אשבל
כיהן גם כנשיא "מועדון רוטרי צפת".
אשבל נולד בעקרון בשנת 1916, לחיה ולויק אשבל. פעל ליעור הגליל בשנים 1937–1995. היה ראש קבוצת כפר יערנים שהיוותה את הבסיס למושב ביריה של ימינו.
בשנת 1958 נטע ביער ביריה עצי ארז אטלנטי בעזרת זרעים שהביא מטורקיה, ולזכרו נקראת החלקה "מצפור הארזים ע"ש טוביה אשבל".
אשבל היה אמור לפרוש מתפקידו בשנת 1983 אך בעקבות בקשתו של חיים צבן, מנהל פיתוח הקרקע בקק"ל, הסכים להקים את "המדרשה הגלילית לפיתוח הסביבה ושימורה" להעברת הידע המעשי שצבר לדור הצעיר. אשבל עמד בראש המדרשה בשנים 1983-1990.
אחיו ראובן אשבל פיתח מחרשה הנקראת "מחרשת אשבל".
המרכז לזיכרון ותיעוד השואה

תולדות

בית הכנסת ברחוב פאווה הוקם בשנת 1923 על פי תוכניותיו של האדריכל היהודי-הונגרי ליפוט באומהורן. אזור בית הכנסת שימש כמחנה מעצר לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה בית הכנסת לא חזר יותר לשימוש בשל מיעוט ההניצולים בשואה והעדר מתפללים בו. הוא אכן נסגר לגמרי בשנת 1982. מרכז התיעוד הנוכחי הוקם בשנת 2004 כחלק מהשיקום העירוני של רובע 9 בבודפשט (רובע פרנצווארוש כשם קבוצת הכדורגל המפורסמת של הרובע) והתחדשותו בראשית המאה ה-21.
האדריכלים ניסו במהלך התכנון לחקות את נזקי הבנייה שגורמות רעידות אדמה, על מנת לשקף את השואה כרעידת האדמה של היהודים בהונגריה. קירות המבנה לא סדירים במכוון, פעמים רבות הם נטויים בכוונה וקטעים מתוכם מתרוממים בהדרגה לגבהים שונים מהקצה האחד עד לשני. אי הסדירות מחריפה לעין על ידי בניית קירות מיוחדים, שבניגוד לאחרים, שורות הלבנים מותקנות בהם לא בצורה אופקית, אלא בקו עולה מול הירידה בגובה הקיר המדובר.
חזית המבנה ברחוב הטווס קופצת באמצע כצורת "וי", והכניסה למבנה גם כאן. פנים בית הכנסת שופץ וחודש אף הוא והחל לפעול. הגן הפנימי בחצר ושורת העמודים שם הוקדשו להנצחה. בקומת הקרקע הוקם חלל תצוגה. גם בגג הבניין יצרו גן. התכנון של חידוש המבנה זכה בפרס הצטיינות באדריכלות של העיר בודפשט (2004), בפרס אדריכלות נוסף בשנת 2005 ופרסי הצטיינות נוספים.
יוסי בן יוסי

יוסי בן יוסי (חי בין המאה הרביעית לחמישית), היה פייטן יהודי קדום, הראשון שפיוטיו אינם אנונימיים, אלא נושאים את שמו. על חייו ידועים פרטים ספורים בלבד, והם כי חי בארץ ישראל בתקופת הסבוראים ושכונה "היתום" (כנראה נקרא כך מפני שאביו נפטר לפני לידתו, והוא על שמו) ו"כהן גדול". יוסי בן יוסי, הוא הפייטן היחיד שלא היה ספרדי שנזכר בספרו של יונה אבן ג'נאח.

פיוטיו

פיוטיו של בן יוסי, מיוחדים בסגנונם העשיר והמליצי, אך עם זאת כתובים בשפה פשוטה. הפיוטים מזכירים את סגוננם של יניי והקליר, אך אין בהם רמזים למדרשי חז"ל, לא אקרוסטיכון ולא חרוזים, עם זאת, הם כתובים במשקל. רוב פיוטיו של היתום אבדו, וכיום ידועים לנו מספר פיוטים לראש השנה וליום כיפור.

חטאנו צורנו - הגניזה הקהירית

בחודש ספטמבר 1935 פרסם החוקר הרב ד"ר יוסף מרכוס בדו שנתון חורב, כי מצא באוסף מגניזת קהיר השמור בבית המדרש לרבנים באמריקה, 2 דפים בלויים, מתוך מסמך הידוע ככתב יד אדלר 3337. על דפים אלו, מצא לדבריו, כתובה בכתב רש"י רהוט, סליחה עם הפזמון: "חָטָאנוּ צוּרֵנוּ סְלַח לָנוּ יוצְרֵנוּ". על הסליחה מופיעה הכותרת: "חטאנו ליוסי בן יוסי". לדבריו של מרקוס, אכן, סגנון הכתיבה זהה לסגנון כתיבתו של יוסי בן יוסי.
יו-יו

יו-יו הוא צעצוע הבנוי משתי דיסקיות שוות בגודלן, העשויות מפלסטיק, עץ או מתכת, ומחוברות זו לזו בציר, שסביבו מלופף חוט.
כדי לשחק ביו-יו יש לתפוס את החוט בקצהו החופשי ולהטיל את היו-יו הרחק מהגוף בתנועה חלקה. הסיבוב שבציר גורם לתופעה גירוסקופית שמאפשרת למטיל היו-יו להחזירו לכף ידו על ידי מספר משיכות מגוונות.
היו-יו, בניגוד למיתוס הפופולרי, לא התפתח ככלי נשק. היו-יו אמנם עלול לגרום נזק רציני עם מספר קצוות חדים, אך לכשירצה מטיל היו-יו להחזיר אליו את כלי הנשק ידקור את עצמו.
האסוציאציה של המשחק לכלי נשק בא מהפיליפינים שבהם ישנו תיעוד של ציידים בני המאה ה-16 הצדים בשימוש אבנים הקשורות לחוטים. התפתחות היו-יו המודרני מקורה מאזור זה ולכן נוצר קשר שגוי זה.

היסטוריה של היו-יו

היו-יו הוא צורה עתיקת יומין של שעשוע, הוא נפוץ באין ספור תרבויות והוא הצעצוע השני בעתיקותו בעולם (לאחר בובות).
למרות שמקורותיו בסין, ההוכחה ההיסטורית הברורה העתיקה ביותר היא מיוון של 500 לפנה"ס.
הצעצוע כנראה נהפך לפופולרי בכל רחבי העולם העתיק דרך מסחר, וכיום אנו יודעים שבין העמים הרבים שהשתמשו בו היו הסקוטים, האנגלים, ההודים ואפילו המצרים.
המכשיר התקבל בברכה בעולם המערבי בזמן המהפכה הצרפתית, כאמצעי להרגעת הנפש והוצאת מתחים. תפוצתו המסיבית והשתלטות המכשיר על שוק הצעצועים התרחשה דווקא בעולם החדש.

היו-יו המודרני

היו-יו המודרני, כמוזכר לעיל, החל את דרכו בפיליפינים. על פי הסברה, מקור השם הוא במלה הפיליפינית "טאיויו", שפרושה "להסתובב".
אומנם יכול הדבר להראות כפרט שולי אך למעשה סיפק השינוי לשחקני היו-יו את היכולת להשתמש במגוון של וריאציות ותנועות.
הפטנט האמריקאי הראשון על הצעצוע שייך לג'יימס ל. הייבן וצ'ארלס הטריך משנת 1866 תחת השם 'וירליגיג', אך סיפור ההצלחה של היו-יו החל ב-1928 כשאמריקאי ממוצא פיליפיני בשם פדרו פלורס פתח מפעל ליצור יו-יוים בסנטה ברברה, קליפורניה.
היו-יו המשמש לתחרויות הוא יו-יו בעל מיסב כדורי בצירו או "מיסב מחליק" שהוא בעצם טבעת פלסטיק או עץ המקיפה את הציר אך לא מחוברת אליו אשר מסביבה נכרך החוט.
צפניה כרמל

חייו

כרמל נולד בבגדד שבעיראק. כרמל התגורר בבת ים והיה חבר באגודת השיט זבולון בת ים מגיל 14. כרמל שימש כרכז הסניף וזמן מה הדריך גם בסניף באשדוד. בשנת 1965 הוקם בבת ים מועדון רשמי שראשיו זיהו את כשרונו של כרמל ורכשו עבורו מפרשיות כדי שיוכל להתאמן ולהתקדם. בשנת 1966 ניצח כרמל עם בת זוגו לידיה לזרוב באליפות ישראל בשיט מפרשיות מדגם 420. באוגוסט 1967 הוא הגיע למקום ה-23 מתוף 52 משתתפים בתחרות בימת אונטריו. בהמשך החודש, ניצח כרמל, יחד עם יאיר מיכאלי, אברהם קמפינסקי ולידיה לזרוב, בתחרות מפרשיות בינלאומית שנערכה על נהר הדסון בניו יורק.
בשנת 1969 הגיעו כרמל ולזרוב למקום השני באליפות ישראל בנהריה בה נקבעו שלושת הצוותים לייצג את ישראל באליפות העולם בשוודיה. בשוודיה, היו הצמד לאלופי עולם ישראלים ראשונים בכל ענף ספורט שהוא, כאשר ניצחו באליפות העולם בשיט מפרשיות מדגם 420 אשר נערכה בסנדהמן. באותה תחרות, זכה כרמל גם במקום הראשון בתחרות ליחידים. עם חזרתם לישראל, הם התקבלו בטקס בנמל התעופה בן-גוריון בה הוענקה להם סירה מתנת התאחדות הספורט. 
ביוני 1970 זכה באליפות ישראל למפרשיות 420 יחד עם איתמר מור. בקיץ 1970 ניצח באליפות העולם במפרשיות בדגם סוליטאר, זכה באליפות ישראל בשיט ליחידים והיה חבר בנבחרת ישראל לאליפות העולם בשיט מפרשיות 420 שנערכה בתל אביב, בה הוכתרה נבחרת ישראל כאלופת העולם לקבוצות. לקראת אולימפיאדת מינכן 1972, כרמל החליט לעבור לדגם האולימפי ההולנדי המעופף והצתוות עם יהודה כץ אך השניים הפסידו את המקום באולימפיאדה ליאיר מיכאלי ויצחק ניר.
בשנת 1978, לכבוד שלושים שנים למדינת ישראל, נמנה צפניה בין 32 ספורטאים מצטיינים של מדינת ישראל. 
תחביבו של כרמל בשיט מנע ממנו עבודה מסודרת והוא התקשה להתפרנס. עירית בת ים סייעה לו והעניקה לו רישיון למזנון על חוף הים. כרמל טבע ומת בשנת 1980 שעה שהתאמן בשיט גלשן רוח. בשנת 1982 הוכנס שמו להיכל התהילה הבינלאומי של ספורטאים יהודים.
שני מפעלי שיט נערכים בישראל לזכרו של צפניה כרמל: "שיוט צפניה" הנערך אחת לשנה וגביע ישראל בשיט על שם צפניה כרמל.
יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט

ביוגרפיה

יוהאן נולד ב-24 במרץ 1621 בצרבסט, לרודולף, נסיך אנהלט-צרבסט ולמגדלנה מאולדנבורג, בתם של יוהאן השביעי, רוזן אולדנבורג ואליזבת משוורצבורג-בלאנקנהאוזן. בהיותו רק בן ארבעה חודשים מת אביו, ויוהאן ירש את נחלותיו ותאריו, אולם עד לבגרותו שלט דודו אוגוסט, נסיך אנהלט-פלצקאו כעוצר הנסיכות.
יוהאן התחנך בעיקר על ידי אימו, ובעקבות אי היציבות הפוליטית שנגרמה בשל מלחמת שלושים השנים, למד יוהאן בתקופות שונות בצרבסט, קוזוויג, וויטנברג. בשנת 1633 הוא נשלח לחצר דודו אנטון גינטר, רוזן אולדנבורג על מנת להשלים את חינוכו.
מיד לאחר שהוא הגיע לבגרות רשמית הוא תפס את השלטון בנסיכות, והפך את הדת הלותרנית לדת הרשמית בנסיכות. יוהאן הרחיב את שטחי הנסיכות באופן ניכר, על ידי רכישת שטחים שונים. בשנת 1642 דודו לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן, צירף את יוהאן וכמה מידידיו הקרובים לאגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft).
ב-16 בספטמבר 1649 התחתן יוהאן עם סופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת מסקסוניה, ממנה נולדו לו 14 ילדים. ב-4 ביולי 1667 מת יוהאן בצרבסט, ובנו קרל, נסיך אנהלט-צרבסט ירש את נחלותיו ותאריו. אולם בשל היותו קטין, שלטה אשתו סופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ כעוצרת עד לשנת 1674.
Type 63

תיאור

ה-Type-63 יורש את התובה שלו מ-Type 58, אך הצריך מוחלף על ידי צריח בצורת קופסה פתוחה, חמוש בתותח אוטומטי נגד מטוסים בקוטר 37 מ"מ Type 63 כפול. התותחים נטנעים באופן ידני במחסניות בעלות 5 פגזים כל אחת. בעוד שה-Type 63 היה שווה למערכות נ"מ של אותה תקופה, כמו ה-M42 "דאסטר", התותחים היו צריכים להיות מכוונים ידנית, בגלל העדר מערכות הרמה הידראוליות. כתוצאה מכך ה-Type 63 היה לא יעיל נגד מטוסים נמוכים ומהירים. למרות זאת, בזכות קצב האש נמצא כי כלי הרכב יעיל בתור נשק תמיכה.

היסטוריית שירות

ה-Type 63 סופק לצבא צפון וייטנאם מסין בזמן מלחמת וייטנאם. צבא צפון וייטנאם עשה בו שימוש באופן נרחב בזמן המלחמה, אך רק מספר מועט של רכבים היו זמינים בגלל חוסר בציוד נ"מ נאות. הוא נשאר בשירות בוייטנאם ובסין גם לאחר המלחמה עד סוף שנות ה-80. לפחות רכב אחד נתפס על ידי צבא דרום וייטנאם בזמן "מתקפת הפסחא" ב-1972.
פיליפ, רוזן פפאלץ-נויבורג

ביוגרפיה

פילי נולד ב-12 בנובמבר 1503 בהיידלברג, לרופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג ולאליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה. בשנת 1503 מת סבו גאורג, דוכס בוואריה ללא בנים, ובעקבות כך פרצה מלחמת לנדסהוט בין אביו רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ובסיומה קיבל אלברכט הרביעי את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו פיליפ ואחיו אוטו היינריך קיבלו חלק קטן ממנה שהפך לרוזנות פפאלץ-נויבורג.
בשנת 1529 לחם פיליפ נגד העות'מאנים במהלך המצור על וינה, ובשנת 1532 קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב. בשנת 1539 נסע פיליפ לאנגליה, על מנת לבקש את ידה של מרי טיודור, בתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, אולם הנישואין לא יצאו לבסוף אל הפועל. בשנת 1541 מסר פיליפ את השליטה ברוזנות לאחיו אוטו היינריך, וב-4 ביולי 1548 הוא מת בהיידלברג.
נסיכות אנהלט-צרבסט

היסטוריה

נסיכות אנהלט הוקמה בשנת 1218 על ידי היינריך הראשון, נסיך אנהלט, בנו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה, על שם טירת אנהלט, בית מושבה של בית אסקניה ליד הארצגרודה. לאחר מותו של היינריך בשנת 1252 חולקה הנסיכות בין בניו; היינריך השני, נסיך אנהלט-אשרזלבן, ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג וזיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט. בשנת 1382 מת יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט, ובשנת 1396 חולקה נחלתו בין בניו; זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ואלברכט הרביעי, נסיך אנהלט-קתן. בשנת 1516 מת ארנסט הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ובשנת 1544 חולקה נחלתו בין בניו; יוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט, גאורג השלישי, נסיך אנהלט-דסאו ויואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו. בשנת 1561 מת יואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ללא יורשים, ואחיינו יואכים ארנסט, נסיך אנהלט איחד תחתיו את כל נחלות בית אסקניה. בשנת 1586 מת יואכים ארנסט, ובשנת 1603 חולקה נחלתו בין בניו; יוהאן גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג, אוגוסט, נסיך אנהלט-פלצקאו, רודולף, נסיך אנהלט-צרבסט ולודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן. בשנת 1621 מת רודולף, נסיך אנהלט-צרבסט, ובנו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, אשר היה רק בן ארבעה חודשים ירש את נחלותיו ותאריו, אולם עד לבגרותו שלט דודו אוגוסט, נסיך אנהלט-פלצקאו כעוצר הנסיכות. יוהאן התחנך בעיקר על ידי אימו, ובעקבות אי היציבות הפוליטית שנגרמה בשל מלחמת שלושים השנים, למד יוהאן בתקופות שונות בצרבסט, קוזוויג, וויטנברג. בשנת 1633 הוא נשלח לחצר דודו אנטון גינטר, רוזן אולדנבורג על מנת להשלים את חינוכו. מיד לאחר שהוא הגיע לבגרות רשמית הוא תפס את השלטון בנסיכות, והפך את הדת הלותרנית לדת הרשמית בנסיכות. יוהאן הרחיב את שטחי הנסיכות באופן ניכר, על ידי רכישת שטחים שונים.
בשנת 1742 מת יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט ללא ילדים, וכריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-דורנבורג ואחיו יוהאן לודוויג השני, נסיך אנהלט-דורנבורג ירשו את הנסיכות. בתחילה שלט יוהאן לודוויג בצרבסט, בעוד כריסטיאן אוגוסט נשאר בשטטין, אולם בשנת 1746 מת יוהאן לודוויג, וכריסטיאן אוגוסט נאלץ לעבור לצרבסט, שם התגורר עד מותו בשנת 1747, ולאחר מותו ירש אותו בנו פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט. בשנת 1793 מת פרידריך אוגוסט, ובשנת 1796 צורפו שטחי הנסיכות לנסיכות אנהלט-דסאו.
המשחק המלכותי של אור

המשחק המלכותי של אוּר (באנגלית: Royal Game of Ur) הוא משחק לוח שהתגלה בחפירות הקברים המלכותיים של אוּר שבשומר. לוח המשחק מתוארך לשנת 2600 לפנה"ס.
לוח משחק זה הוא הקדום ביותר אחרי משחק הסנת בן האלף השלישי לפנה"ס שהתגלה במצרים העתיקה.
הלוח מוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.

תיאור לוח המשחק

ללוח המשחק צורה מלבנית, שעליה משבצות. הלוח מורכב משני מלבנים (באחד 3 על 4 משבצות, ובשני 3 על 2 משבצות) המחוברים ביניהם במלבן של 1 על 2 משבצות.
הלוח עצמו היה עשוי עץ וצופה במשבצות ודפנות צבעוניות העשויות צדפה, אבן גיר אדומה ולפיס לזולי. העץ עצמו הרקיב במהלך השנים, אולם הציפויים נותרו במקומם ואיפשרו שחזור של צורת הלוח.
על גבי לוח המשחק הופיעו צורות של רוזטה (פרח) או של חמש נקודות.

כללי המשחק

המשחק המלכותי של אור שוחק עם שתי מערכות כלים - האחת לבנה והאחת שחורה. כל מערכת כלים כללה שבע אבני משחק ושלוש קוביות משחק שצורתן ארבעון (היינו קוביות בנות ארבע פאות). כללי המשחק המקורי אינם ידועים, אולם משערים כי לא השתנו במהלך השנים, וכי לוח כללים מבבל שנכתב בשנת 177 לפנה"ס מתאר את חוקי המשחק.
אין מחלוקת כי מדובר במשחק "מרוץ" במסגרתו כל שחקן צריך להעביר את הסמנים שלו דרך מסלול מסוים, בהתאם לתוצאות הקוביה, והראשון שמעביר את כל הסמנים מנצח.
המשחק המלכותי של אור נחשב לאביו הקדמון של משחק השש בש של ימינו.
המשחק המלכותי של אור היה נפוץ במסופוטמיה גם בתקופה שלאחר נפילתה של שומר. עדות לכך היא גרפיטי של לוח משחק חרוט התגלה על גבי אחד מהלמסו (הכרובים שומרי השער) בארמונו של סרגון השני בדור שרוכין. הלמסו מוצג כיום במוזיאון הבריטי.
בסדרת הטלוויזיה "הארכאולוג העירום" בהגשת שמחה יעקובוביץ' מוצעת סברה לפיה הפור אותו מפיל המן על מנת לקבוע את מועד השמדת היהודים (יום חג פורים) בוצע על ידי משחק או הטלת קובייה במשחק זה.
אימיאסלאוויה

אימיאסלאװִיֶה (רוסית Имяславие - "הערצת השם") או אימיאבוזִ'יֶה (Имябожие - "האלהת השם" - כינוי גנאי בפי המתנגדים) הוא זרם נוצרי אורתודוקסי שהחל להתפתח ברוסיה ב-1907 אך נאסר מכוח צו כנסייתי ב-1912. האימיאסלאוויה טענה כי שמו של האל הוא ישות אלוהית, וכן כי הזכרת השם מנכיחה את האל. תומכי האימיאסלאוויה טענו כי שורשיה נעוצים בתקופת אבות הנצרות, ולזרם עדיין יש תומכים גם בהווה בקרב הכנסייה הרוסית האורתודוקסית האוטונומית שפרשה מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית ובקרב אחרים. מתנגדיה טוענים כי הוא מנוגד לעקרונות הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
האימיאסלאוויה נזכרה לראשונה במאה ה-20 בספרו של הנזיר אילריון "על הרי הקווקז" (На горах Кавказа) בו טען, על סמך ניסיונו מתפילה, כי שם האל הוא האל עצמו ויכול לחולל ניסים. הספר הפך לפופולרי מאוד בקרב נזירים רבים במדינה הנזירית בהר אתוס בצפון יוון, אשר הביאו כתמיכה לרעיון את גישתו של אפלטון כי שמו של כל עצם קדם לו, ומכך הסיקו כי שמו של האל קדם לבריאה ועל כן הוא האל עצמו. נזירים אחרים בהר אתוס הישוו את האימיאסלוויה לפאנתאיזם וטענו כי עובר לבריאה, האל לא נזקק לשם כלל ועיקר. ב-1912 אסר הסינוד הקדוש על הפצת ספרו של אילריון ברוסיה, וגם פטריארך קונסטנטינופול שתמך בו בעבר התבטא נגדו.
בחודש יוני 1913 החמירה המחלוקת בין שתי קבוצות נזירים במנזר איו פדלאימונוס הרוסי בהר אתוס על רקע שאלת התמיכה באימיאסלוויה. סכסוך על רקע בחירתו של נזיר שתמך באימיאסלאוויה כראש המנזר הוביל לתלונה בשגרירות רוסיה ביוון, וממשלת רוסיה הזדרזה ושלחה צי קטן של אוניות אל המנזר שהביא עמו את הארכיבישוף של העיר וולוגדה מלווה בכוח צבאי. הארכיבישוף ניסה לשכנע את תומכי האימיאסלאוויה לחזור בהם מאמונתם אך לשווא, וב-31 ביולי 1913 התקיפו החיילים הרוסים את המנזר, ונהגו באלימות בתושביו למרות שאלה לא גילו התנגדות של ממש. 4 נזירים נהרגו באירוע, 48 נפצעו, ו-840 נזירים נעצרו ונלקחו לאודסה. יתר הנזירים במנזר חתמו על הצהרה לפיה הם מתנערים מהאימיאסלאוויה. רק שמונה נזירים הורשו לשוב למנזר והיתר הוגלו או נאסרו.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, בפברואר 1914 התקבלו מספר תומכי אימיאסלוויה בחמימות על ידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ובמאי 1914 החליט הארכיבישוף המטרופוליטני של מוסקבה לאפשר לתומכי הזרם להשתתף בטקסים ובתפילות הכנסייה ללא צורך בבקשת מחילה. החלטה דומה התקבלה גם על ידי הארכיבישוף המטרופוליטני של קייב. ב-10 במאי 1914 החליט הסינוד הקדוש כי תומכי האימיאסלבייה יוכלו להמשיך ולשמש בתפקידיהם בכנסייה, אם כי הטפה לעקרונות הזרם נותרה אסורה. התפתחות נוספת לטובתה של האימיאסלוויה חלה כאשר הותר לאלכסנדר בולטוביץ' (Александр Булатович), מנהיג התנועה, לשמש ככומר צבאי במלחמת העולם הראשונה.
אולם באוקטובר 1918 ביטל הסינוד הקדוש של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית את ההחלטה המתירה לאימיאסלאבים להיות חלק מהכנסייה, אלא אם כן יבקשו מחילה, ובינואר 1919 ניתק בולטוביץ' את קשריו עם הממסד הדתי האורתודוקסי ברוסיה. הכומר אילריון מת ב-1916, בולטוביץ' מת ב-1919, וזרם האימיאסלוויה דעך.
בנציון רסקין

בנציון (בן ציון) רסקין (ראַסקין; 1890 – 1 בספטמבר 1930) היה סופר יידיש ועברית ומתרגם. כתב גם בשם העט "פֿעטער בן-ציון" ("הדוד בן-ציון").

ביוגרפיה

בנציון רסקין נולד בעיירה נזנה שליד מוהילוב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, באזור רוסיה הלבנה (כיום בבלארוס) בשנת 1890, במשפחת רבנים. למד במסלול מסורתי, ב'חדר', ואחר כך בישיבה; אך במקביל למד גם לימודי חוץ, סיים את הגימנסיה היהודית בקייב, אוקראינה, והשתלם במקצועות הבלשנות והמתמטיקה. עם סיום לימודיו התקבל לעבודה כעוזר למהנדס רכבות, ועבד בהנחת פסי מסילת ברזל.
בשנת 1905 עבר לוורשה, פולין הרוסית, היה מורה ופעיל מהפכני בתנועת "פועלי ציון", ונעצר בידי משטרת הצאר. לאחר שחרורו מהמעצר שב להוראה והתחייב שלא לעסוק עוד בפעילות מהפכנית. בעת מלחמת העולם הראשונה הגיע לעיר אודסה שבאוקראינה, ושם חינך ולימד בבית יתומים יהודי על שם יאנוש קורצ'אק שם גם הכיר את חנה, אשתו לעתיד שעבדה כגננת.
בשנת 1922 עלה רסקין לארץ ישראל, והשתלב במערכת ההוראה שבקיבוצים הצעירים. בין השאר היה מורה בעין חרוד, בתל יוסף ובקריית ענבים. בכל שנותיו בארץ כתב ערך והוציא לאור את ספרי הילדים שלו. אחדים מהם נכתבו ישירות בעברית, ואחדים הוא תרגם בעצמו מספרי היידיש המוקדמים שלו. יצירתו מצטיינת בלשונה העממית והפשוטה, והיא עשירה בהומור. הוא גם עיבד ללשון ימיו אגדות עתיקות וסיפורים ישנים. תרגומו הידוע ללשון יידיש הוא של "שירת היאותה" מאת הסופר האמריקאי הנרי וודסוורת' לונגפלו, שתורגם גם בידי המשורר יהואש.
בראש השנה 1930 טבע בנציון רסקין ומת בחוף הים של תל אביב, בן ארבעים במותו. השאיר אחריו אישה ובת ונקבר בבית העלמין טרומפלדור.
מבין שירי הילדים שכתב, מושרים עד היום: "היום יום הולדת" (לחן: ורדה גלבוע) ו"יום הולדת חגיגה נחמדת" (לחן: מרק ורשבסקי).
פול פאנק

ביוגרפיה

פאנק נולד בפורט הוד שבטקסס. אביו פול "בוטש" פאנק שירת כלוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, פיקד על הדיוויזיה המשוריינת השלישית בתקופת מלחמת המפרץ ועל הקורפוס ה-3.
התגייס לצבא ב-1982 והחל את שירותו כמפקד מחלקה בגדוד השני של רגימנט הפרשים השמיני. שירת כמפקד פלוגה בגדוד השני של הרגימנט המשוריין ה-32 בדיוויזיה המשוריינת השלישית שהוצבה בגרמניה המערבית. בתקופת מלחמת המפרץ לחם כמפקד פלוגת המפקדה של הגדוד הרביעי ברגימנט המשוריין ה-67 של הדיוויזיה המשוריינת השלישית. בשנים 1992–1994 הדריך במרכז האימונים הלאומי בפורט ארווין שבקליפורניה. שימש קצין אג"ם ברגימנט הפרשים המשוריין השלישי בפורט קרסון שבקולורדו. בשנים 1998–2000 שירת כראש ענף אימונים משותפים בפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה. 
בשנים 2000–2002 פיקד על גדוד הסיור הראשון ברגימנט הפרשים השביעי במסגרת החטיבה הרביעית של דיוויזיית הפרשים הראשונה. בתקופת מלחמת עיראק שירת כעוזר ראש מטה של דיוויזיית הפרשים הראשונה. בשנים 2005–2008 פיקד על החטיבה הראשונה דיוויזיית הפרשים הראשונה. במאי 2008 מונה לראש מטה הקורפוס ה-3. באפריל 2009 מונה לסגן מפקד מרכז האימונים המשולב בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית. במהלך תפקידו זה, קודם באוגוסט 2010 לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 2011 מונה לסגן לנושאי תמרון של מפקד דיוויזיית החי"ר הראשונה ובמסגרת זו שירת כסגן מפקד הגזרה המזרחית באפגניסטן. באפריל 2013 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ובמאי 2013 מונה למפקד הדיוויזיה ומפקד פורט ריילי שבקנזס. כמפקד הדיוויזיה פיקד עליה בעת שהוצבה בעיראק כחלק מהכוח ללחימה במדינה האסלאמית בסוריה ובעיראק. ביולי 2015 מונה לעוזר קצין אג"ם ותכנון במטה צבא ארצות הברית. 
באפריל 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-3 של הצבא בבסיס פורט הוד. בספטמבר 2017 מונה גם למפקד כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה למלחמה בארגון המדינה האסלאמית. ביוני 2019 מונה למפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית בדרגת גנרל.
פאנק בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של מונטנה ובעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן. הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הצבא בפורט לוונוורת' ותוכנית העמיתים למשרתים בכירים באוניברסיטת טקסס באוסטין. 
פאנק נשוי לבת', בתו של לוטננט גנרל ג'ון יוסק שפיקד על הארמייה השלישית בתקופת מלחמת המפרץ. הם הורים לשלושה ילדים.