google/wiki40b huggingface dataset:
צ'יין הום

צ'יין-הום (באנגלית: chain home) הוא שמה של שרשרת עמדות מכ"ם אשר נבנו לאורך חופה המזרחי של בריטניה בידי כוחות הביטחון הבריטיים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה. עמדות המכ״ם נבנו בעקבות החשש הבריטי מתקיפה אווירית גרמנית בכלל ותקיפה על לונדון הקרובה יחסית לחוף בפרט. בסך הכל נבנו במסגרת מיזם הצ׳יין-הום 60 תחנות.

רקע כללי

מספר שנים לפני מלחמת העולם השנייה פשטה שמועה ברחבי בריטניה אודות פיתוחן של ״קרני מוות״ רדיולוגיות בידי הנאצים. מערכת הביטחון הבריטית ביקשה כתגובה חוות דעת בנושא מרוברט ווטסון ואט אשר היה ידוע באותה עת במחקריו בעניין גלי הרדיו.
ווטסון ועוזריו שללו את רעיון ״קרני המוות״ ובמקביל הציעו למערכת הביטחון הבריטית את רעיון המכ״ם לגילוי מטוסים, אשר היה אז עוד בחיתוליו. הבריטים בהיעדר עומק הגנתי אסטרטגי על ערי רצועת חופם המזרחי, חששו מתקיפה אווירית שם, ועל כן הסכימו לבחון את הצעתו של ווטסון אשר התבקש לערוך ניסוי אשר יוכיח את יעילות ואמינות הצעתו. בשל הצורך בחשאיות מוחלטת נערך ניסוי ההדגמה של ווטסון באמצעות שימוש בגלי הרדיו של אחת מתחנות השידור של ערוץ הרדיו הבריטי -BBC, ללא ידיעת מפעילי התחנה. השימוש בתחנת שידור קיימת מנע את הצורך בבנית תחנת שידור עצמאית אשר היה מעורר שאלות מיותרות. במהלך הניסוי אשר בוצע בנוכחות נציג הצבא הבריטי הראה ווטסון כיצד מזוהה מטוס קרב אשר חג במרחק מספר מיילים מתחנת השידור, וזאת באמצעות קליטת החזרי גלי הרדיו אשר שודרו מתחנת ה-BBC.
בעקבות הצלחת הניסוי פתחו הבריטים במאמצי פיתוח נרחבים בנושא, אשר בסופם נבנו עשרות תחנות מכ״ם לאורך חופה המזרחי של בריטניה. 
ייחודן של התחנות במערכת זו הייתה בעיקר בזכות יעילות ומהירות ניתוב המידע שבה אל הגורמים הרלוונטיים, (מטוסים וכוחות נ.מ.) שכן למדינות נוספות ובכללן גרמניה היו גם כן מערכות מכ״ם אך בעלות יעילות נמוכה יותר בשל הסירבול ואיטיות שליחת המידע מתוכן.

במהלך מלחמת העולם השנייה

בשנותיה הראשונות של המלחמה הכריעו מטוסי חיל האוויר הבריטי את המטוסים הגרמניים בקרבות אויר רבים, וזאת רבות בזכות תחנות המכ״ם הבריטיות אשר סיפקו מידע חיוני באשר למיקום המטוסים הגרמניים.
תוך כדי לחימה הבינו הכוחות הגרמניים את עוצמת הבעיה בה נתקלו ובעקבות כך נשלחו מטוסים אשר הפציצו חלק מתחנות המכ״ם של הצ׳יין-הום. כדי להערים ולשטות בגרמנים הוסיפו הבריטים לשדר גלי רדיו סתמיים מאתרים סמוכים לתחנות המכ״ם שהופצצו, וכך גרמו למבוכה במערכות המודיעין והצבא הנאציים.

לאחר מלחמת העולם השנייה

עם הסרת האיום מגרמניה הנאצית על בריטניה, לא היה צורך נראה לעין לשכלל את תחנות המכ"ם, שהפעילות ברובן הופסקה.
החדשות אודות הניסוי בפצצת אטום שערכה ברית המועצות באוגוסט 1949 ותחילת המלחמה הקרה עוררו את בריטניה לבנות יכולת לאתר מפציצים סובייטים. חלק מהפתרון היה השמשה מחדש של תחנות ה-CH הקיימות, לצד פיתוח חידושים טכנולוגיים. מערכת הראדאר שהחליפה את תחנות הצ'יין הום היא מערכת הROTOR .
רעם כחול

עלילת הסרט

העלילה מתמקדת בפרנק מרפי (רוי שיידר), טייס מסוקים במשטרת לוס אנג'לס וותיק מלחמת וייטנאם. מרפי נבחר להטיס את המסוק המתקדם "רעם כחול" למשימות משטרתיות הדורשות השלטת סדר באזורים הומי אדם. כאשר מתברר כי מותה של חברת הסנאט דיאנה מקנילי אינה הריגה בשוגג, מרפי מתחיל בחקירה משלו. הוא מגלה כי תנועה חתרנית בשם "ת'ור" (THOR, Tactical Helicopter Offensive Response) - ששמה לעצמה מטרה להשליט סדר בהמונים דרך השימוש במסוקים צבאיים - מתכוונת להשתמש ב"רעם כחול" כדי להפטר מכמה פוליטיקאים לא רצויים. מרפי מגלה כי אויבו מזמן מלחמת ווייטנאם, לויטננט קולונל קוקראן (מלקולם מקדואל), שלמעשה היה אמור להיות טייס הניסוי ל"רעם כחול", מסתיר משהו.
כאשר מרפי עוקב אחר קוקראן ומשתמש בטכנולוגיה שבתוך המסוק "רעם כחול" כדי להקליט פגישה בין חברי התנועה, מרפי חייב להביא את הקלטת שעליה מוקלטת הפגישה לתחנת הטלוויזיה לצורך פרסומה, בשעה שחברי התנועה רודפים אחריו ואחרי שותפו.
בקרב אווירי מעל שמי לוס אנג'לס בין מרפי, שמטיס את "רעם כחול" לבין קוקראן, שמטיס מסוק צבאי, ולאחר שנאלץ ליירט שני מטוסי F-16, מרפי מצליח לבצע היפוך באוויר ולירט את מסוקו של קוקראן. לבסוף, מרפי מטיס את "רעם כחול" לפני רכבת משא שועטת ומצליח להימלט לפני שזו משמידה את המסוק.

המסוק

"רעם כחול" הוא למעשה מסוק של חברת "Aerospatiale" מדגם "גאזל SA-341G" עם חופה מותאמת אישית בדומה למסוק AH-64 אפאצ'י. התאמות מסוג זה גרמו למסוק להיות כבד ביותר, וטכניקות מיוחדות (כולל שימוש במודל מוקטן) שימשו כדי לשוות לו מראה קל תנועה בסרט. 
המסוק "רעם כחול" מצויד במערכת הכוונת ירי שעוצבה בהשראת מסוק ה-AH-64 אפאצ'י, שבו קיימת מערכת מובנית בין קסדת הטייס לכוונון הירי. המערכת, צריח ירי הנושא מקלע כבד, ממוקמת בחזית המסוק. בנוסף למערכת הנשק, המסוק מצויד בטכנולוגיות מעקב (תת-אדום, מיקרופונים ומצלמות וידאו טייפ) וחמקנות, שנועד במקור להיות נשק אווירי להשלטת סדר במקומות הומי אדם.
מנדל גרוסמן

ביוגרפיה

גרוסמן נולד למשפחה יהודית חסידית כבנם של שמואל וחנה גרוסמן. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישבה משפחתו בלודז'. בילדותו, גרוסמן צייר דיוקנאות וצילם תמונות וסצנות של אנשים ואירועים בקהילות היהודיות בסביבתו. הוא היה חובב של ספרות, תיאטרון, ציור, וצילום בעיקר. לבסוף עבד כצלם באופן מקצועי. את התמונת שצילם צבע (בזמנו התמונת היו בשחור לבן) עם צבעי אנילין (חומר מוצא לצבעים רבים- צבעי זפת, פחם). במהלך חייו, צילם בעיקר פרחים, טבע דומם, נופים, סצינות רחוב ודיוקנאות. בסופו של דבר החל מנדל גרוסמן להתרכז בנושא אחד - אדם בתנועה. המעבר מצילום נופים לצילום בני אדם בא בבת אחת, ובמקרה.
פרויקט הצילום המקצועי הראשון שלו היה בשנת 1938, כשתיעד הצגות של תיאטרון הבימה שהופיע בלודז'. בעידן שבו היה נהוג לצלם הצגות מצדי הבמה, הוא פיתח שיטת צילום חדשנית: גרוסמן רצה להיות קרוב לשחקנים, להפיק תצלום מתוככי שדה הראייה שלהם. לכן עמד בשולי הבמה, מאחורי הקלעים, ומשם צילם.
בשנת 1939, הנאצים העבירו את גרוסמן, יחד עם יהודים רבים אחרים, לגטו לודז'. שם, התחיל לעבוד כצלם במחלקת הסטטיסטיקה. עבודתו כללה הכנת כרטיסי זיהוי, תיעוד עבודתם של שאר האסירים בגטו ואף צילום של שינויי המחלוקת של המזון בגטו (אנשים רבו בגטו על אוכל ומנדל גרוסמן תיעד את מה שקרה). במהלך היום, גרוסמן החביא במעילו מצלמה (לא היה לו אישור לצלם מהנאצים), וכאשר אף אחד לא שם לב, הוא צילם יהודים בגטו- בכך הראה כמה המצב היה קשה ואכזר. עצם העובדה שעשה זאת, הוא שם את חייו בסכנה. לא רק מכיוון שהנאצים חשדו בו, אלא גם מכיוון שהלב שלו חלש. כלומר, התמונות היו כה קשות (הרעב, העוני והמחלות), כך שהיה קשה לצלם אותן.
במהלך השואה, צילם מנדל גרוסמן תמונות של הגטו ועוד דברים אחרים שקרו במהלך השואה.
את עבודת הצילום עשה באישור הנאצים אשר איפשרו לו לצלם את הדברים שקרו. לדוגמה, רציחות המוניות, ומקרים מזעזעים שקרו למשפחות בודדות. ממה שידוע, הנאצים נתנו למנדל גרוסמן לצלם את הדברים האלו כדי לזהות את הנרצחים בקבורתם. באירוע מסוים הנאצים אישרו למנדל גרוסמן וחברו אריה פרינץ לצלם את הקורבנות בבית הטהרה שרוכזו בבית הקברות בשביל לזהותם בקבורתם. רוב התצלומים של אירוע זה נמצאים בארכיון יד ושם ושם כ־571 תצלומים.
בזכות המוניטין שיצאו לו, פנתה אליו ב–1939 הנהלת טא"ז, החברה לשמירת בריאות הילד היהודי, בבקשה שיכין אלבום תמונות בנושא "הילד היהודי", מתוך דגש על ילדי רחוב עניים. כל התצלומים אבדו במלחמה. פרויקט זה יצא לפועל כדי להראות איך היהודים נראים באותה תקופה.
כאשר חוקים נוקשים ואנטישמיים נגד היהודים הוצאו לחוק, וגטאות החלו להתמלא, מנדל כבר לא צילם טבע, נופים ודיוקנאות. הוא התחיל לצלם את הטרגדיות הנוראיות שהיו ברחובות ובגטו. בנוסף לכך, במהלך השהייה בגטו עם משפחתו הוא תיעד את משפחתו הרבה כדי לשמור זיכרונות מהם בעתיד וכך נוצר תיעוד מחריד של התקדמות משפחתו אל המוות.

מותו

בסופו של דבר, הנאצים העבירו את גרוסמן למחנה עבודה בקניגס ווסטרהאוזן. שם שהה עד 16 באפריל 1945. כשנהיה חולה ותשוש, הוא נורה על ידי הנאצים במהלך צעדת מוות בכפייה, כאשר עדיין נאחז בידו במצלמה שלו. כאשר מנדל גרוסמן מת בצעדת המוות צילומיו נשלחו על ידי אחותו לישראל אבל כנראה במלחמת העצמאות נאבדו הצילומים בזמן שנכבש קיבוץ ניצנים על ידי המצרים.
נוסף לכך, חברו של מנדל מגטו לודז' (נחמן זונאבנד) הסתיר במהלך חייו בגטו צילומים של מנדל בתחתית באר בגטו. צילומים אלה נמצאו אחרי המלחמה ונשלחו לארכיון במוזיאון בקיבוץ לוחמי הגטאות.
יאנקי דודל דנדי

תוכני הסרט והפקתו

הסרט נקרא על שם השיר "Yankee Doodle Dandy" שכתב קוהאן בשנת 1904 ללחן שיר העם "יאנקי דודל". השיר הפטריוטי, הכולל הצהרה בדבר האושר שבהיות אמריקאי ש"נולד בארבעה ביולי", הפך לסמלו של קוהאן. מלבד שיר זה כולל הסרט את להיטיו הגדולים של קוהאן: "Give My Regards to Broadway", "You're a Grand Old Flag" ו-"Over There". 
עלילת הסרט, לפי תסריט מאת פיליפ וג'וליוס אפשטיין עוקבת אחר תולדות חייו של קוהאן באופן מדויק למדי, אך תוך עיבוד אמנותי וללא מעקב רצוף אחר הרצף הכרונולוגי. בפרט, החילו יוצרי הסרט על עצמם את קוד המוסר של הוליווד באופן מחמיר והשמיטו את העובדה שקוהאן (הקתולי) התגרש והתחתן שנית. 
קאגני נבחר לתפקיד משום שכמו קוהאן היה אף הוא שחקן-זמר-רקדן ממוצא אירי ובעל מאפיינים פיזיים דומים. הוא אף ניחן כמו קוהאן, בסגנון אישי ייחודי. במהלך הסרט מבצע קאגני חלק מקטעי השירה והריקוד בסגנונו האישי וחלק בסגנון המחקה את זה של קוהאן. למרות סגנון הבימוי הנוקשה של קורטיז בדרך כלל, הוא העניק לקאגני חופש לעצב את סגנון השירה והריקוד בסרט. התפאורות של מחזות הזמר המקוריים שוחזרו בדייקנות, הודות לייעוץ של ג'ק בויל, שסייע בהפקתם. הסרט הוקרן לקוהאן באופן פרטי, בעת שנלחם בשלביה האחרונים של מחלת סרטן הקיבה בה לקה.
כפי שקוהאן פעל במוצהר על מנת לרומם את מורל האומה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כך הופק הסרט במוצהר על מנת לרומם את המורל בעת מלחמת העולם השנייה, ימים ספורים לאחר התחלת העבודה על הסרט אירעה המתקפה על פרל הארבור.
הצוות ווליס (מפיק) - קורטיז (במאי) - והאחים אפשטיין (תסריט) היה אחראי גם, באותה שנה, על הצלחת הסרט קזבלנקה.
אגדה אורבנית עיקשת טוענת שקאגני בחר להופיע בסרט זה, שהוא סרט פטריוטי מאד על דמות פטריוטית מאד, כיוון שהתהלכו שמועות כביכול שהיו לו קשרים עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית והוא חשש שיוקע כקומוניסט. הדבר לא עולה בקנה אחד עם המציאות בה המקרתיזם, רדיפת אמנים על רקע פוליטי, החל רק כשמונה שנים לאחר השלמת הסרט.
בשנת 1986 היה זה הסרט הראשון שצולם במקור בשחור-לבן, שנצבע באופן ממוחשב.

פרסים ומועמדויות

כאמור, קאגני זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט. הסרט זכה אף לפרסי אוסקר עבור המוזיקה (שנכתבה על ידי קוהאן) ופרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר. כמו כן היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לעריכה, פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לוולטר יוסטון (ששיחק כאביו של ג'ורג').
בשנת 1993 נבחר הסרט להכלל בארכיון הלאומי לסרטים של ספריית הקונגרס תוך הכרה בערכו האמנותי, התרבותי, ההיסטורי והאסתטי.
ב-2009 נמנה במקום השלישי ברשימת "עשרת הסרטים הגדולים ביותר אודות אמריקה" של האתר "Sound on Sight"
טייסון (כדורגלן)

קריירת מועדונים

טייסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינטרנסיונל. בעונת 2009, הצטרף לקבוצה הבוגרת, והיה אחד משחקני המפתח בזכייה של הקבוצה באליפות מחוז גאוצ'ו, עם 15 שערים. בעונה לאחר מכן, זכה טייסון עם אינטרנסיונל בגביע הליברטדורס.
ב-26 באוגוסט 2010 חתם במטאליסט חרקוב מליגת העל האוקראינית תמורת כ-6 מיליון אירו.
ב-1 בינואר 2013 חתם בשחטאר דונצק תמורת כ-12.4 מיליון פאונד. ב-19 במאי 2013 הבקיע טייסון את שער הבכורה שלו בשחטאר בתיקו 3-3 נגד מטאלורג ז'פוריז'יה. טייסון הבקיע בניצחון 0–3 בגמר הגביע האוקראיני נגד צ'רנומורץ אודסה.

קריירה בינלאומית

בספטמבר 2013 הצהיר טייסון בראיון כי אם יקבל זימון לנבחרת אוקראינה, הוא יענה בחיוב.
באוגוסט 2016 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל. ב-6 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד קולומביה. ב-13 ביוני 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–4 נגד אוסטרליה. טייסון השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018.
קורונה (בירה)

פלח הלימון

במקסיקו שותים את הבירה ללא פלח לימון, מקור הלימון בפיית הבקבוק הוא בגולשי הגלים האמריקאים שהגיעו בתחילת שנות השמונים לחופי Baja California והחלו תוחבים את פלחי הליים, המצויים ביחד עם צ'ילי על כל שולחן מקסיקני, לפיית הבקבוק.

בישראל

קורונה הושקה בישראל בשנת 1992, על ידי היבואן, תימקו בירה בע"מ. נתח השוק של קורונה בישראל, בהשוואה למדינות אחרות בהן משווק המותג, הוא השלישי בעולם - אחרי מקסיקו וארצות הברית.
קורונה משווקת בבקבוקי זכוכית 355 מ"ל ו-330 מ"ל שקוף, מכילה 4.5% אלכוהול.
משה אוחיון (כדורגלן)

קריירה

אוחיון החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, ובשנת 2000 עלה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת במשחק הבכורה שלו מול בית"ר ירושלים. אוחיון שיחק מספר עונות בקבוצה, ואף השתתף עמה במשחקיה בגביע אופ"א, ופתח בצמד משחקי הטורניר מול קבוצת דומז'אלה הסלובנית.
לקראת עונת 2006/2007, עבר אוחיון לקבוצת וינטרטור השווייצרית, ששיחקה באותה שנה בליגת המשנה. בשווייץ לא נחשב אוחיון כשחקן זר, אלא כתושב אירופאי, זאת בשל העובדה שבנוסף לאזרחות ישראלית מחזיק אוחיון באזרחות צרפתית. בעונה לאחר מכן, בניסיון להשאירו בקבוצה, מונה אוחיון לקפטן הקבוצה והוא המשיך לשחק במדיה, אולם לאחר שתי עונות בקבוצה השווייצרית חזר אוחיון לקבוצת האם שלו, מ.ס. אשדוד.
בקיץ 2008 עבר אוחיון לבית"ר ירושלים, האלופה ומחזיקת גביע המדינה דאז. בינואר 2009 עזב אוחיון את הקבוצה אחרי שלא מצא את מקומו בהרכב, וחזר לקבוצת נעוריו, מ. ס. אשדוד, שם מונה לקפטן.
לאחר עונת 2010/2011, שבה כבש 17 שערים ובישל 9 ב-34 הופעות ליגה, חתם ביולי 2011 על חוזה לשלוש שנים בקבוצת לגיה ורשה מהליגה הבכירה בפולין. בקבוצה הפולנית לא זכה אוחיון לדקות משחק רבות, ובינואר 2012 עבר ללוצרן מליגת העל השווייצרית.
בקיץ 2012 חתם אוחיון לשנתיים באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק תחת הדרכתו של המאמן רוני לוי, וכבש שער אחד ב-21 הופעות. בעונתו השנייה בקבוצה רשם 27 הופעות וכבש שני שערים, כאשר שערו מול אפולון לימסול זכה בתואר שער השנה של ההתאחדות הקפריסאית. עם תום חוזהו בקבוצה הפך אוחיון לשחקן חופשי.
ב-21 בספטמבר 2014 חזר אוחיון לישראל וחתם לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב. ב-18 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב במשחק החוץ מול בני סכנין שהסתיים בתיקו 1–1. ב-3 בנובמבר 2014 כבש שער יתרון להפועל תל אביב במשחק הדרבי שהופסק עקב התפרעות אוהדים, ובית הדין של ההתאחדות לכדורגל קבע כי תוצאת המשחק תהיה 0–0 ללא נקודות. את שערו הרשמי היחיד בעונת 2014/2015 כבש ב-7 בדצמבר 2014, בהפסד 1–3 להפועל עכו. בתחילת עונת 2015/2016 נופה מסגל הקבוצה, אך לאחר שלא נמצאה לו קבוצה אחרת חזר אוחיון לסגל הפועל תל אביב ב-31 באוקטובר 2015, כאשר נכנס כמחליף במשחק דרבי מול מכבי תל אביב. ב-13 בינואר 2016 כבש את שערו השני במועדון, בניצחון 4–2 על הפועל נצרת עילית בגביע המדינה.
ב-3 בפברואר 2016 חזר אוחיון למ.ס אשדוד, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל. בשנתיים הבאות מיעט אוחיון לשחק, ובתום עונת 2017/2018 פרש ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן שני במ.ס. אשדוד.

נבחרת ישראל

אוחיון שיחק בנבחרות הנערים של ישראל, ולזכותו ארבע הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער. ב-17 בינואר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, במשחק ידידות נגד יוון עד גיל 21. בסך הכל ערך אוחיון 24 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, בהן כבש שני שערים.
ב-13 באוקטובר 2007 ערך אוחיון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק מול נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות יורו 2008. אוחיון שותף בשלושה משחקים במהלך הקמפיין, ובמשחקי מוקדמות מונדיאל 2010 שותף בארבעה משחקים. עד שנת 2009 ערך בסך הכל 12 הופעות במדי נבחרת ישראל.
יגאל לוין

פועלו האקדמי

לוין למד את שלושת תאריו באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1988 סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה ללימודי ארץ ישראל ובמחלקה להיסטוריה כללית. בשנת 1999 השלים את התואר השלישי במסלול ישיר, במסגרת המחלקה ללימודי ארץ ישראל. נושא עבודת הדוקטורט שכתב היה: "התפישה הגאוגרפית-היסטורית של מחבר ספר דברי הימים", בהנחייתם של פרופ' א. פ. רייני ופרופ' א. דמסקי.
החל משנת 1990 לימד לוין במוסדות אקדמיים שונים כמדריך וכמרצה מן החוץ. בין המוסדות שלימד בהם: אוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית עמק הירדן, מכללת צפת, אוניברסיטת אריאל, המכללה האקדמית אשקלון ומכון שכטר. החל משנת 2008 החל לשמש כמרצה בכיר במחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2016 קודם לדרגת פרופסור חבר.
במהלך עבודתו האקדמית קיבל מלגות ומענקי מחקר רבים, פרסם ספרים ומאמרים בכתבי עת מובילים בארץ ובעולם, והרצה בכנסים אקדמיים בישראל ומחוצה לה.
לוין שימש כחבר מערכת בכתב העת מורשת ישראל בין השנים 2008–2012. הוא משמש כחבר בחברה לחקירת א"י ועתיקותיה, באגודה הישראלית לאשורולוגיה, באיגוד העולמי למדעי היהדות וב-Society of Biblical Literature, וכחבר במרכז מינרבה לחקר יחסי ישראל וארם בתקופת המקרא. נוסף לעבודתו האקדמית לוין הוא מורה דרך מוסמך ומלמד בקורסים שונים להכשרת מורי דרך.
ארון לואיס

חייו

לואיס גדל בספרינגפילד, מסצ'וסטס ולפני הצטרפותו ללהקת "סטיינד", היה לואיס חבר בלהקה בשם - "ג'יי קאט" יחד עם טורי סאנדס, כריס בַּליני וג'ון וויסוצ'קי - חבר להקת סטיינד כיום. 
שניים מהסינגלים הידועים של "סטיינד": It'a Been Awhile ו- Outside, מקורם עוד בלהקת "ג'יי קאט" אם כי המילים שונו מעט.
לואיס נשוי לונסה ואב שלוש בנות.
הכוחות המזוינים של סוריה

מבנה הכוחות המזוינים של סוריה

הכוחות המזוינים של סוריה מורכבים מחמישה חילות: צבא היבשה, חיל הים, חיל האוויר, חיל הנ"מ וכוחות משטרה וביטחון. המטה הכללי של הכוחות הסורים יושב בדמשק.

ההיערכות בגבולות

היערכות הצבא הסורי היא בעיקר בגבול עם ישראל בגולן, אך ישנו מספר לא מבוטל של חיילים בגבול סוריה-עיראק, וזאת על מנת לשמור על הגבול, אך גם כדי להעביר לוחמים מארגוני טרור שונים לתוך המדינה (ראו פעילות גרילה בעיראק).
הגבול עם טורקיה מתוח מבחינה צבאית, אך לא נרשמו תקריות מיוחדות בין שני הצבאות.

שינוי התפיסה הביטחונית

כחלק מהפקת לקחים ממלחמות העבר, הגיע חאפז אל-אסד להבנה שחיל האוויר והים הסורי לא יוכל להשתוות למקבילים הישראליים בשל מגבלות טכנולוגיות וכספיות. על כן, סוריה החלה להתמקד בעיקר במערכות הגנה אוויריות וביצירת הרתעה, על ידי קניית טילי קרקע-קרקע אשר יוכלו לפגוע באוכלוסייה אזרחית בכל ישראל במידת הצורך, ובפרט טילים עם ראשי נפץ כימיים וביולוגיים.
סוריה הפסיקה להתעניין בכל מה שקשור למטוסי קרב חדישים ומערכות נשק יקרות.
בשנות ה-2000 יצרה סוריה יחסים צבאיים עם קוריאה הצפונית ואיראן, ועד 2004 מספר טילי הקרקע-קרקע ארוכי הטווח שהיו בידי הסורים - הוכפל.
סוריה החלה בשיחות לרכישת מערכות אנטי-אוויריות, כחלק מההנחה שמערכות אלו חיוניות להתמודד עם חיל האוויר הישראלי.
בתחום הלוחמה היבשתית, סוריה שיפרה את יכולות הקומנדו הסורי, ובהיקף נרחב יותר, אימצה את המשולש הצבאי ("לוחמת גרילה-ירי תלול מסלול-יכולת אנטי טנקית") - שבמסגרתה, סוריה הרחיבה את השימוש באמצעי לחימה נגד טנקים, טילים לטווח קצר וטילים לטווח בינוני. הבחירה הבולטת בטילים על פני מטוסים, היא פשוטה - שכן טילים עולים פחות וקשה ליירט אותם.
תכלית התפיסה הביטחונית היא ליצור שכבת הגנה שתקשה מאוד על שריון ישראלי לחדור דרכה, וכן הדמות לארגון גרילה על מנת לבצע מעין מיני-פיגועים על מטרות צבאיות בגולן (ההנחה הסורית היא שישראל תנצח במלחמה סטנדרטית, צבא מול צבא, אך עדיין אין בישראל פתרון ללוחמת גרילה) -יש המעריכים כי הסורים נוקטים בגישה זו על מנת להתחיל בתהליך מדיני - שיביא להחזרת הגולן, ויש שסבורים כי זו תוכנית איראנית להביא את המלחמה היבשתית לשטח ישראל.]
ביולי 2007, לאחר שנים ארוכות שהצבא הסורי התאמן נקודתית, נערך תמרון רחב היקף, שלא כלל את היכולת הבליסטית של סוריה.
גדעון עפרת

ביוגרפיה

עפרת נולד בתל אביב בשם גדעון פרידלנדר. את תואר הבוגר קיבל ב-1968 מאוניברסיטת תל אביב, את תואר המוסמך קיבל ב-1970 מאוניברסיטת תל אביב (כולל שנה באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד) (נושא עבודת הגמר היה "האמנות והמיסטיקה") ובשנת 1974 סיים דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לפילוסופיה. נושא עבודת הדוקטורט היה "הגדרת האמנות" והיא אף יצאה לאחר מכן כספר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנים 1981-1970 שימש כמרצה לתולדות הדרמה המודרנית והישראלית בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1995-1971 היה מרצה בכיר לפילוסופיה באקדמיה לאומנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים. בשנים 1976 ו-1979 אצר את פסטיבלי המיצגים הראשונים בישראל: "מיצג 76" ו"מיצג 79", בבית-האמנים בתל אביב. היו אלה מיזמים אמנותיים "ירושלמיים" שגרסו, לעומת יצירות שבמסלול "המדרשה" בתל אביב, יתר מעורבות חברתית של האמן. בשנים 1981-1980 אצר תשע תערוכות חלוציות בנושא עליית הפוסט-מודרניזם באמנות הישראלית. זו הייתה סדרת תערוכות "אולם" בבית האמנים בירושלים. בשנים 1996-1980 אצר למעלה מ–20 תערוכות היסטוריות בנושא האמנות הישראלית במוזיאונים ובחללים אלטרנטיביים בישראל ובארצות הברית. בשנת 1982 שימש כאוצר אורח לתערוכת זאב רבן במוזיאון של ישיבה יוניברסיטי שבניו יורק. 
בשנת 1990 אצר עבור מוזיאון ארץ ישראל תערוכה של "דיוקן המנהיג באמנות הישראלית" שהייתה אמורה להיות מוצגת בהיכל העצמאות. אולם זמן קצר לפני פתיחת התערוכה הוחלט במוזיאון ארץ ישראל שהתערוכה, המציגה מנהיגים באור לא מחמיא אינה מתאימה להצגה בהיכל העצמאות והוחלט להציגה במקום אחר. לבסוף הוצגה התערוכה במשכן לאמנות עין חרוד.
בשנים 1994-1993 שימש מרצה לאמנות באוניברסיטת חיפה. בשנים 2000-1998 שימש מרצה לפילוסופיה ולאמנות במכללת "עלמא בית לתרבות עברית" ובאוניברסיטה הפתוחה בתל אביב. בשנים 2005-1999 שימש חבר מערכת השנתון "יריעות". בשנים 2001-2000 שימש מרצה בתחומי פילוסופיה וקולנוע בסינמטק ירושלים ופרופסור אורח בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. זכה במלגת מחקר ב"מכון ללימודי יהדות מתקדמים" (לשעבר מכון אננברג) בפילדלפיה שבארצות הברית, ובמלגת חוקר אורח מטעם ממשלת הולנד באמסטרדם עבור מחקרו "רמברנדט ושפינוזה". בשנים 2005-2002 שימש מנהל אמנותי ואוצר ראשי של מרכז "זמן לאמנות" במרכז לאמנות ישראלית בתל אביב. ב-2008 אצר תערוכות ב"בית אבי חי" בירושלים; זכה במלגה מטעם "קרן שוסטרמן" לצורך קיום הרצאות על אמנות ישראלית ויהודית בטורונטו שבקנדה; בשותפות עם גליה בר אור שימש אוצר של תערוכת "הגמוניה וריבוי – שנות ה-50' באמנות ישראל" שהתקיימה ב"המשכן לאמנות עין חרוד". ב-2009 זכה ב"פרס האוצר" מטעם משרד התרבות והספורט. ב-2013 הוענק לו התואר "יקיר בצלאל" מטעם אקדמיה "בצלאל" בירושלים. ב-2015 זכה בפרס על מפעל חיים בחקר ובהנחלה של תולדות ארץ ישראל ויישובה מטעם יד בן-צבי בירושלים.
פרסם מאות מאמרים ומסות על אמנות ופילוסופיה בכתבי-עת ובעיתונים בישראל ומחוצה לה. חיבר למעלה מ-100 קטלוגים לאמנים ישראלים שונים ולתערוכות קבוצתיות, תוך התמקדות בתנועות ובאמנים נשכחים.
היה נשוי לצלמת עליזה אורבך עד מותה ב-2016. מתגורר בירושלים. אביה של אמנית הווידאו עדן אורבך עפרת.
K-56

תאונת התנגשות

ב-13 ביוני 1973 השלימה הצוללת מבחני שיגור לטילי שיוט מסוג SS-N-3 Shaddock בים יפן והייתה בדרכה חזרה לנמל בליווי אוניית הטילים הסובייטית  Vladivostok. על סיפון הצוללת היו 36 אורחים: קצינים, טכנאים אזרחיים מסנקט פטרבורג  וצוות מהצוללת האחות K-23, כולם שהו במדור השני בצוללת.
בשעה 01:00 בערך, צוות הניווט הבחין באמצעות המכ"ם במגע על פני המים כ-75 קילומטרים קדימה, אשר נע לעברם במהירות 9 קשר. מאחר שזה היה המגע היחיד והואיל ויעברו כמעט שעתיים עד שהצוללת והעצם יהיו קרובים אחד לשני, הקפטן לא היה מודאג.
המכ"ם של הצוללת עבד בעוצמה מלאה במשך כל היום לטובת טילי השיוט והיה זקוק לתחזוקה, מצב אשר דרש להעביר אותו "המתנה חמה". הקפטן נתן אישור לטפל במכ"ם והסתמך על תצפיות לזיהוי סכנות.
שעתיים מאוחר יותר, המכ"ם הופעל מחדש וזוהו מיד 4 עצמים. 3 דקות לאחר מכן, התצפיות זיהו את אורות הניווט של הספינות. הקפטן הורה על פעולת התחמקות, אך שתי דקות מאוחר יותר, ספינת המחקר Academician Berg ששטה במהירות 9 קשר, פגעה ב-K-56 ויצרה בה חור בגודל 4 מטרים במדור הראשון והשני.
הקצינים במדור השני סגרו את הדלתות האטומות למים במטרה למנוע את הצפת המדורים. כאשר מי הים הגיעו לסוללות, רבים מהקצינים והאזרחים במדור השני נהרגו מגז כלור.
22 המלחים במדור הראשון הצליחו להשתלט על ההצפה ושהו בכיס אוויר עד שהקפטן על עם הצוללת וייצב אותה על שרטון.
ביום למחרת, ספינות הצלה הרימו את הצוללת מהשרטון וגררו אותה לנמל.
ועדת החקירה קבעה כי ההתנגשות של Academician Berg עם K-56 הייתה "תאונת ניווט עם תוצאות חמורות".

הרוגים

בתאונה נהרגו 27 אנשים: מומחה אזרחי, 16 קצינים, 5 נגדים ו-5 מלחים.
אהבה! אומץ! חמלה!

ארצות הברית

אהבה! אומץ! חמלה! הועלתה לראשונה באוף-ברודוויי ב-Manhattan Theatre Club ב-11 באוקטובר 1994, שם הוצגה 72 פעמים. ההפקה הועברה לברודוויי, ל-Walter Kerr Theatre, ב-14 בפברואר 1995, והוצגה שם עד ל-17 בספטמבר 1995, לאחר 248 הופעות ו-28 הצגות מוקדמות. בהצגה זו, אותה ביים ג'ו מנטלו, כיכבו נייתן ליין (באז האוזר), ג'ון גלובר (ג'ון וג'יימס ג'קיל), סטיבן בוגארדוס (גרגורי מיטשל), ג'ון בנימין היקי (ארתור פפה), אנתוני הולד (פרי סלארס) (שהחליף את סטיבן ספינלה), ג'סטין קירק (בובי) ורנדי בקר (רמון פורנוס).

הממלכה המאוחדת

המחזה הופק ב-Edinburgh Fringe וזכה בפרסי הבמה עבור השחקן הטוב ביותר (כריס פיקלס) ועבור האנסמבל הטוב ביותר. הפקה זו רץ בלונדון, ב-Tristan Bates Theatre באוקטובר 1998.

תקציר העלילה

עלילת המחזה מתרחשת בבית נופש שבמחוז דאצ'ס, שעתיים צפונית לניו יורק, שם שמונה ידידים הומואים מבלים יחדיו את חופשות יום הזיכרון, יום העצמאות ויום העבודה שלהם. הבית שייך לגרגורי, כוריאוגרף מצליח מברודוויי שמתקרב לגיל העמידה, שחושש שהוא מאבד את היצירתיות שלו, ולבן-זוגו בובי, עוזר משפטי עיוור בשנות ה-20 לחייו. רוב האורחים בבית קשורים לעבודתו של גרגורי בדרך זו או אחרת - ארתור ובן-זוגו הוותיק פרי הם יועצים עסקיים; ג'ון ג'קיל הוא נגן אנגלי חמוץ-פנים; באז האוזר הוא מעצב תלבושות וחובב מחזות זמר. עוד מתארחים בבית: ג'יימס - אחיו התאום של ג'ון, ורמון - בן-זוגו של ג'יימס.

תגובות וביקורות

וינסנט קנבי, בסקירתו עבור הניו יורק טיימס, "... זה עכשווי לחלוטין, הבדיחות הן היסטריות לפעמים, והן מוגשות עם סגנון, לרוב על ידי נייתן ליין שאין דומה לו ... יש [להצגה] פאתוס אמיתי עם רק מעט סנטימנטליות, וצורת הגשה ייחודית, והיא מציעה יותר עירום גברי מכפי שנראה אי פעם בתיאטרון לגיטימי בברודוויי".

עיבוד קולנועי

בשנת 1997 הופק עיבוד קולנועי למחזה, על פי תסריט שנכתב גם כן על ידי מקנאלי, שכלל את רוב השחקנים של ההפקה התיאטרונית המקורית, למעט ג'ייסון אלכסנדר וסטיבן ספינלה שהחליפו את נייתן ליין ואנתוני הולד בהתאמה.