S-125 נייבה

תיאור המערכת

סוללות טילי SA-3 מאורגנות לרוב ב"חטיבות טק"א כבדות" הכוללות 4-6 סוללות SA-3 ו-SA-2. נוכח ממדיהם הפיזיים הגדולים של המכ"ם ושל הטילים, רמת הניידות של המערכת נמוכה יחסית וזמן העתקת מיקומה של סוללת טילי SA-3 הוא מספר שעות. מהירות הנסיעה המרבית של חלקי המערכת היא כ-30 קמ"ש.

טיל

הטיל הנמצא בשימוש במערכת ה-S-125 הוא ה-V-600 או ה-V-601 המשופר. ל-V-600 יש טווח של כ-15 ק"מ והוא בעל ראש קרב במשקל 60 ק"ג, לדגם המשופר יותר, V-601, יש טווח מקסימלי של 35 ק"מ והוא בעל ראש קרב במשקל 70 ק"ג.
מאיץ הטיל מונע בדלק מוצק ותפקידו להקנות לטיל את האנרגיה הקינטית הראשונית. בתום שלב ההאצה (בוסט) ניצת המנוע בטיל עצמו המונע אף הוא בדלק מוצק. מהירות הטיל בשלב השני כ-3 עד 3.5 מאך (מעט מהיר יותר מטיל ה- SA-2).

עימותי המערכת מול חיל האוויר הישראלי

בפברואר 1970 הגיעה המערכת במסגרת חיל המשלוח הסובייטי למצרים באניות משא וברכבת אווירית ונפרסה בשלב ראשון סביב קהיר. זמן קצר לפני הגעתם החלו המצרים בהקמת מחפורות לסוללות בסמוך ממערב לתעלת סואץ שצורתם שונה מהמחפורות המוכרות של סוללות טילי ה-SA-2. מפקד חיל האוויר מוטי הוד ביקש בישיבת מטכ"ל לתקוף את הסוללות ולהשמידן מהאוויר אך בקשתו נדחתה מחשש לפגיעה בצוותים הסוביטיים שהפעילו אותם. במקום זאת התקבלה החלטה למנוע מהמצרים מלקדם את הסוללות למרחק קטן מ-30 ק"מ מהתעלה כך שלא יפגע חופש הטיסה של חיל האוויר מעל לתעלה. ב-1 במרץ 1970 החל חיל האוויר בתקיפת תחנות מכ"ם החטיבתיות שעמן עתידות לפעול הסוללות וכן הופצצו המחפורות שהיו בבניה. הפצצות חיל האוויר עיכבו את הקמת המחפורות והעתקת הסוללות אל התעלה אך לא מנעו אותה. בדיעבד הסתבר מפרסומים מצריים כי בהפצצות חיל האוויר נהרגו כ-4,000] עובדים אזרחים שהקימו את המחפורות. המערכת השתתפה במלחמת ההתשה במערכים משולבים של טילי SA-2 ו-SA-3 אשר דילגו מאתר לאתר וביצעו מארבי טק"א שבהם הצליחה לצמצם את חופש הפעולה של חיל האוויר באזור התעלה.
עם פריסת המערכת פנתה ישראל לארצות הברית בבקשה למודיעין-טכנולוגי אודותיה. אולם גם לאמריקאים הייתה המערכת בלתי מוכרת (המערכת הייתה חדישה ולא השתתפה במלחמת וייטנאם). לנוכח הקושי באיסוף מודיעין אודות הטילים החדשים ממקורות אחרים ובעיקר העדר נתונים אלקטרוניים, ביקש חיל האוויר לבצע פשיטה שבה יושגו חלקי המערכת, מסמכים ואף לשבות מפעילים שלה (בדומה למבצע תרנגול 53). ביצוע הפשיטה, שכונתה מבצע רובינזון ומבצע ששת, הוטל על סיירת מטכ"ל ונבחרה סוללה מבודדת באזור ספאגה במצרים. לאחר שהונחתו כוחות הסיירת הסתבר כי המצרים גילו את מקום הנחיתה וכן נמצא שהכוח הונחת בטעות במרחק של ארבעה קילומטרים מהיעד. בשל קשיים אלה המבצע בוטל והכוח הוחזר במסוקים מבלי להשיג את המודיעין החשוב אודות המערכת.
במלחמת יום הכיפורים המערכת השתלבה בשאר אמצעי הנ"מ (בעיקר טילי SA-2 ו- SA-6) וביחד עימם הביאה להגבלה משמעותית באפקטיביות של חיל האוויר ובעיקר לצמצום ביכולתו לסייע לכוחות הקרקע הן במצרים והן בסוריה.
במלחמת שלום הגליל כבר הייתה המערכת למיושנת ולחיל האוויר היו האמצעים הדרושים לשיבוש המערכת ולהשמדתה מהאוויר באופן יעיל ללא אבדות כלל.

גרסאות שונות

למערכת קיימת גרסה ימית בעלת קוד דיווח נאט"ו: SA-N-1 Goa.
בשנת 2000 פותחה ברוסיה גרסה מתקדמת הנקראת "S-125 פצ'ורה-2". גרסה זו היא תוצאה של שדרוג המערכות הקיימות ברוסיה שהפכו למיושנות והוצאו משרות (בדרך כלל הוחלפו במערכת S-300) וזאת במטרה להפכם לאטרקטיביות לייצוא. ה-"פצ'ורה-2" בעל טווח ארוך יותר, יכולת העסקה של מטרות מרובות ובעל הסתברות להרג גבוה יותר. המשגר הועבר למשאית, דבר ששיפר ניידותן שנחשבה לנמוכה בדגמים הקודמים. מערכת ה-"פצ'ורה-2M" מיועדת גם לירוט טילי שיוט. בין המדינות המפעילות את הדגם המשופר "S-125 פצ'ורה-2M": סוריה, מצרים, לוב ועוד.

מפעילים

מעל 20 מדינות מפעילות את מערכת ה-S-125 נייבה. בין המדינות ניתן למצוא את: אלג'יריה, גאורגיה, וייטנאם, לוב, מצרים, סוריה, קוריאה הצפונית ועוד. בחלק מהמדינות המערכת הוצאה כבר משימוש, ביניהן: הודו, עיראק, רוסיה, רומניה ועוד.