google/wiki40b huggingface dataset:
התקוממות ווצ'אנג

התקוממות ווצ'אנג (בסינית: 武昌起義‏; 10 באוקטובר 1911) הייתה התקוממות עממית בסין הקיסרית שהביאה לתחילתה של מהפכת שינהאי, המהפכה שהביאה להפלת המשטר הקיסרי של שושלת צ'ינג בסין ולהקמת הרפובליקה הסינית.
בשנת 1900 החליט השלטון הקיסרי על הקמתו של צבא חדש ומודרני למדינה אשר נקרא "הצבא החדש". באותו הזמן, הייתה העיר ווצ'אנג, על גדות נהר היאנגצה, המקום בו נמצאת התעשייה הצבאית המפותחת ביותר בסין, ולכן הוחלט שהמקום בו מיוצרים כלי הנשק החדישים יהיה גם המקום בו יישב הגרעין לצבא החדש. רעיונותיו החדשים והמהפכניים של סון יאט-סן התחילו משפיעים בהדרגה על הקצינים והחיילים בצבא החדש בווצ'אנג ורבים מהם החלו משתתפים בפעילות מהפכנית.
ההתקוממות עצמה החלה כתוצאה מתאונה ולא במתכוון, כאשר מהפכנים ששמו להם למטרה לסלק את השלטון הקיסרי החלו לבנות פצצות אשר אחת מהן התפוצצה בשוגג. מקרה זה הביא לחקירה משטרתית של נסיבות הפיצוץ, חקירה במהלכה נתפסו רשימות של מהפכנים אשר משרתים בצבא החדש. רוב הקצינים העדיפו להתמרד כנגד השלטון ולא להיעצר. מהפאניקה שנוצרה עקב החשש לדיכוי צבאי חריף של ההתקוממות נמלטה הנהגת הפרובינציה אל מחוץ למדינה. סון יאט סן עצמו, שלא היה לו כל קשר ישיר למהומות ואשר שהה באותו הזמן במסע גיוס לתמיכתם של הסינים בארצות הברית, שמע על ההתקוממות מעיתון אמריקאי.
עובדה נוספת שזירזה את התעוררות ההתקוממות בסין הייתה התחושה כי חצר שושלת צ'ינג איבדה את המנדט השמימי שלה. בזמנו, אסונות טבע כגון שריפות או הצפות מאסיביות של גדות הנהרות הגדולים, נחשבו כסימן להסרת הכרת האלים בזכותה של השושלת המכהנת לשלוט במדינה. בשנת 1911, עלה נהר היאנגצה על גדותיו, גורם לנזקים קשים ולכ-100,000 אבדות בנפש. כוחות הצבא החדש המהפכניים, שהיו ממוקמים בקרבת ההצפות, ראו בהצפה סימן "אלוהי" להיחלשותו של השלטון הקיסרי. 
הממשלה הקיסרית, בהנהגתו של העוצר הנסיך צ'ון השני, התמהמהה משום מה בהגשת העזרה לאזורים המוצפים בשבועות הראשונים לאחר ההצפות. התמהמהות זו היותה סיבה מספקת למורדים והעניקה להם זמן די והותר כדי להכריז על ממשל זמני מקומי בפרובינציה, ממשל אליו הצטרפו עד מהרה פרובינציות נוספות שדגלו במהפכה. כחודש לאחר ההצפות, נפגשו נציגיהן של הפרובינציות הפורשות מהקיסרות והן הכריזו לראשונה על הקמת רפובליקה (הרפובליקה הסינית) בשטחיהן. לנשיא הזמני של הרפובליקה נבחר סון יאט סן שהיה פשרה מתקבלת על דעת המהפכנים כמו גם על דעתו של המעמד הגבוה השמרני יחסית.
בטיוואן, שמהווה את גלגולה הנוכחי של הרפובליקה הסינית, נחוג תאריך ההתקוממות (10 באוקטובר) כחג לאומי.
יובל שמלא

ביוגרפיה

שמלא נולד וגדל בירושלים. ב-2010, בגיל 12, החל להתאמן בטיפוס קירות מקצועני. כעבור שנה בלבד, בגיל 13, סיים במקום השמיני באליפות אירופה לילדים.
ב-2015, שמלא סיים במקום השני באליפות אירופה לנוער בטיפוס הובלה. ב-2016 וב-2017, שמלא זכה באליפות ישראל בטיפוס הובלה.
ב-2017, שמלא הפך לישראלי הראשון שעלה לגמר גביע העולם לבוגרים בעיר שאמוני בצרפת, וכן סיים במקום השני באליפות אירופה לנוער.
ב-2018, שמלא התגייס לצה"ל והוכר כספורטאי מצטיין. ב-2018, שמלא זכה בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי "נינג'ה ישראל" ששודרה בקשת 12. שמלא משתתף גם ב"נינג'ה ישראל 2019", ועלה לחצי הגמר.
שמלא מנהל אורח חיים טבעוני.

הישגים בולטים

נכון לפברואר 2019:
ארגז חול

אַרְגַז חוֹל הוא אזור תָחוּם, רחב ונמוך או גומה רדודה, ממולא בחול שמיועד למשחק ילדים. את ארגזי החול אפשר למצוא לרוב במגרשי משחקים, גני ילדים ומכיוון שהם ניתנים להרכבה ובנייה בקלות יחסית למתקני משחק אחרים, ניתן אף למצוא אותם בחצרות האחוריות של בתים.
ארגזי חול מעודדים את כוח הדמיון של ילדים בעוד יש להם את האפשרות לבנות הרים קטנים או ארמונות חול, להשתמש בצעצועים דמוי משאיות,  כלי ציוד מכני הנדסי, אתים ודליים במטרה להעביר את החול ממקום למקום ולחפור בורות ולקבור עצמים. במילים אחרות, החול הוא אמצעי איתו הילדים יכולים לחקור, לבנות ולהרוס בעולמות מדומים בני שלושה ממדים.
ניתן למצוא ארגזי חול בגדלים וצורות מגוונות, אך רובם תחומים באמצעות קרשים, בולי עץ או מסגרות גדולות אחרות עשויות עץ, המאפשרות לילדים גישה נוחה לחול ומקום ישיבה נוח. אף על פי כן, ניתן לרכוש גם ארגזי חול קטנים. הללו עשויים פלסטיק בדרך כלל ולעיתים מעוצבות בצורה חיה או עצם מוכר אחר. לחלקם יש מכסה המאפשר כיסוי של ארגז החול בעיתים של חוסר שימוש במטרה למנוע גישה של חתולים ולכלוך לארגז החול. המכסה גם מונע מהחול להירטב על ידי הגשם, למרות שרצויה רמה מסוימת של לחות כדי להחזיק את החול ביחד ובמקומו. ניתן להשתמש בארגזי חול מוכנים מראש עבור שימוש ביתי, במיוחד במעונות. יתר על כן, ניתן להשתמש בחומרים אחרים במקום חול, כגון קמח שיבולת שועל אשר אינו רעיל וקל לנקותו באמצעות שואב אבק.
שימוש נוסף בארגזי חול קיים בענפי הספורט קפיצה לרוחק וקפיצה משולשת, בהם האתלטים מבצעים את קפיצתם אל תוך ארגז חול על מנת לרכך את הפגיעה בקרקע ולהימנע מפגיעה גופנית.
החול מתלכלך עם הזמן ויש צורך להחליפו בסופו של דבר. ניתן להיפטר מהחול הישן, או לחלופין, להשתמש בו לשימושים אחרים כגון ערבוב עם בטון. יש המשתמשים בחול בניין רגיל ויש המשתמשים בחול המיוצר במיוחד למטרה זו. חול בניין זול בהרבה מהאחרון, אך מכיל לעיתים חומרים אחרים, כגון מלט אשר מכתים בגדים.
ארגז חול משמש גם כמטפורה למקום בו ניתן לשחק ללא השפעה על החיים האמיתיים. כך תוכנות אנטי וירוס או סביבות של מכונה וירטואלית יוצרת אזור שבו ניתן להריץ יישומים בצורה שלא מאפשרת להם לגרום לנזקים משמעותיים למערכת.
יומנו של חנון - חופשה על גלגלים

עלילה

משפחת הפלי נוסעת לטיול ברכב ברחבי ארצות הברית. הספר מתאר את חוויות המשפחה במהלך הטיול מנקודת ראותו של גרג. במהלך הטיול משפחת הפלי יורדת מהפסים ומאמצת מנהגים מוזרים, כמו בריחה מקופים, האכלת שחפים, גידול חזיר, ועוד. הספר מזכיר מעט את הספר החמישי בסדרה, יומנו של חנון: עובדות החיים, שגם בו המשפחה מאמצת מנהגים מוזרים. בספר נרמז כי סוזן הפלי, אימו של גרג, בהריון.
דוד בן-שימול (עיתונאי)

ביוגרפיה

דוד בן-שימול החל דרכו המקצועית בשנת 1985 כעיתונאי במקומון "כל העמק והגליל" מרשת "ידיעות תקשורת של ידיעות אחרונות", בו סיקר את תחום הספורט, החינוך והנדל"ן ושימש גם כעורך מדורים בעיתון. בראשית שנות ה-90 שימש כעיתונאי של "ידיעות אחרונות" בצפון וסיים בהצלחה קורס תקשורת במכללת רמת גן. בן-שימול כתב פרק על היסטוריית הספורט בגליל והעמקים בספר "אישים ומעשים".
בשנת 1997 עבר לסקר קבוצות כדורגל מליגת העל בית"ר ירושלים, מכבי נתניה, מכבי תל אביב ומכבי חיפה ואת הנבחרת הצעירה של ישראל בכדורגל. החל משנת 2010 מסקר בן-שימול גם את נבחרת ישראל הבוגרת בכדורגל. במהלך הקריירה העיתונאית היה בן-שימול שליח העיתון לאירועי ספורט רבים בחו"ל, ופרט למשחקי הנבחרות של ישראל סיקר גם את משחקיהן הבינלאומיים של קבוצות ליגת העל, מחנות אימונים, את אולימפיאדת החורף בלילהאמר ב-1994, את אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערכה בהולנד בשנת 2007, הוא גם טס לחו"ל להיפגש לצורך הכנת כתבות עם כוכבי העל הברזילאיים רוביניו, רונאלדיניו, ניימאר ועוד.
בן שימול משדר גם בקביעות מ-2012 פינות ספורט ברדיו.
בן שימול היה אחראי לחשיפת סיפורים רבים: ניסיון לחתן את כדורסלן גליל עליון אנדרי זלינבבא עם גיסת אחד המנהלים במועדון כדי שיקבל אזרחות, עריקת הכדורגלן שהפך לדוגמן, אנחל בונני ממחנה האימונים של הפועל נצרת עילית ביוגוסלביה, המיליונים שקיבל משה דדש בעקבות מכירת מתחם בית וגן, החלטת הבוררות של אהוד אולמרט לאישור העסקה של דדש, רכישת פורטסמות' האנגלית על ידי משפחת גאידמק, חוזי העתק של אלי גוטמן וג'ובאני רוסו בבית"ר ירושלים בעידן המיליונים של גד זאבי, הסולחה בין ניר דוידוביץ' ויניב קטן בעקבות הסכסוך הגדול, חוזי מאמני נבחרת ישראל, הקלטת של המאמן גיא לוזון עם התבטאויות גזעניות, לכידת כדורגלן בכיר מבית"ר ירושלים על ידי משטרת ישראל בדירת הימורים, ניסיון העברת בקבוקי אלכוהול במכס על ידי כדורגלנים ממכבי תל אביב שנתפסו, חובות הענק של ההתאחדות לכדורגל בישראל וההלוואות לטווח ארוך שנטלה, שקיעת האצטדיון הלאומי רמת גן עקב בעיות בקרקע ועוד.
מזבח הזהב

לפי המתואר בתנ"ך, מִזְבֵּחַ הַזָּהָב, הנקרא גם מזבח הקטורת וגם המזבח הפנימי (להבדילו מהמזבח שהיה מחוץ להיכל), היה אחד מכלי השרת במשכן ובבית המקדש. הוא היה מוצב בתוך ההיכל (אבל לא בתוך קודש הקודשים). מיקומו היה במרכז בין המנורה לבין שולחן לחם הפנים ומשוך מעט כלפי הפתח. על מזבח הזהב היו הכהנים מקטירים את הקטורת בכל יום פעמיים - בבוקר ובין הערביים.

תיאור המזבח

תיאור המזבח מופיע בספר שמות (ל', א-י): המזבח נעשה מעצי שטים וצופה בזהב טהור. גובהו היה שתי אמות ושטחו אמה על אמה. היו לו טבעות בצדדיו שבהן היו מוטות שנועדו לנשיאתו (כאשר המשכן היה נייד), ובראשו היה זר עשוי זהב. כמו כן היו לו קרנות - מעין קוביות - בכל אחד מארבע פינותיו.
א. וְעָשִׂיתָ מִזְבֵּחַ מִקְטַר קְטֹרֶת עֲצֵי שִׁטִּים תַּעֲשֶׂה אֹתוֹ:
ב. אַמָּה אָרְכּוֹ וְאַמָּה רָחְבּוֹ רָבוּעַ יִהְיֶה וְאַמָּתַיִם קֹמָתוֹ מִמֶּנּוּ קַרְנֹתָיו:
ג. וְצִפִּיתָ אֹתוֹ זָהָב טָהוֹר אֶת גַּגּוֹ וְאֶת קִירֹתָיו סָבִיב וְאֶת קַרְנֹתָיו וְעָשִׂיתָ לּוֹ זֵר זָהָב סָבִיב:
 ד. וּשְׁתֵּי טַבְּעֹת זָהָב תַּעֲשֶׂה לּוֹ מִתַּחַת לְזֵרוֹ עַל שְׁתֵּי צַלְעֹתָיו תַּעֲשֶׂה עַל שְׁנֵי צִדָּיו וְהָיָה לְבָתִּים לְבַדִּים לָשֵׂאת אֹתוֹ בָּהֵמָּה:
 ה. וְעָשִׂיתָ אֶת הַבַּדִּים עֲצֵי שִׁטִּים וְצִפִּיתָ אֹתָם זָהָב:
 ו. וְנָתַתָּה אֹתוֹ לִפְנֵי הַפָּרֹכֶת אֲשֶׁר עַל אֲרֹן הָעֵדֻת לִפְנֵי הַכַּפֹּרֶת אֲשֶׁר עַל הָעֵדֻת אֲשֶׁר אִוָּעֵד לְךָ שָׁמָּה:
— ספר שמות, פרק ל', פסוקים א'-ו'

אופן השימוש

מזבח הקטורת נועד להעלאת הקטורת בלבד, ודווקא לפי ההוראות שבספר שמות: אסור היה להעלות קטורת זרה על המזבח, כלומר קטורת שהוכנה לא על פי ההוראות הכתובות בתורה או קטורת שהוכנה לצורך עבודת אלילים. בנוסף אסור היה להעלות עליו קורבנות עולה, מנחה ונסכים. רק ביום הכיפורים היה הכהן הגדול מזה מדם קורבנות החטאת (פר החטאת ושעיר החטאת) על קרנות מזבח הקטורת.
ז. וְהִקְטִיר עָלָיו אַהֲרֹן קְטֹרֶת סַמִּים בַּבֹּקֶר בַּבֹּקֶר בְּהֵיטִיבוֹ אֶת הַנֵּרֹת יַקְטִירֶנָּה:
 ח. וּבְהַעֲלֹת אַהֲרֹן אֶת הַנֵּרֹת בֵּין הָעַרְבַּיִם יַקְטִירֶנָּה קְטֹרֶת תָּמִיד לִפְנֵי ה' לְדֹרֹתֵיכֶם:
 ט. לֹא תַעֲלוּ עָלָיו קְטֹרֶת זָרָה וְעֹלָה וּמִנְחָה וְנֵסֶךְ לֹא תִסְּכוּ עָלָיו:
 י. וְכִפֶּר אַהֲרֹן עַל קַרְנֹתָיו אַחַת בַּשָּׁנָה מִדַּם חַטַּאת הַכִּפֻּרִים אַחַת בַּשָּׁנָה יְכַפֵּר עָלָיו לְדֹרֹתֵיכֶם קֹדֶשׁ קָדָשִׁים הוּא לַ-ה':
— ספר שמות, פרק ל', פסוקים ז'-י'
על פי דברי חז"ל הזר בראש מזבח הזהב מרמז על מעלת הכהונה, בעוד הזר על ארון הברית מרמז על מעלת התורה, והזר בראש שולחן לחם הפנים מרמז על מעלת המלכות:
דבר אחר: 
ועשו ארון 
מפני מה בכל הכלים האלה כתיב ועשית, ובארון כתיב ועשו ארון? 
אמר רבי יהודה ב"ר שלום: אמר לו הקב"ה: יבאו הכל ויעסקו בארון, כדי שיזכו כולם לתורה. 
אמר רבי שמעון בן יוחאי: ג' כתרים הם: 
כתר מלכות וכתר כהונה וכתר תורה 
כתר מלכות, זה השלחן, דכתיב בו: זר זהב סביב. 
כתר כהונה, זה המזבח, דכתיב בו: זר זהב סביב. 
וכתר תורה, זה הארון, דכתיב בו: זר זהב. 
למה נכתבים זר ונקראים זר? 
אלא לומר לך, אם אדם זוכה נעשים לו זֵר, ואם לאו זָר. 
ומפני מה בכולן כתיב ועשית לו ובארון כתיב ועשו עליו? 
ללמדך, שכתר תורה מעולה יותר מכולן. 
זכה אדם לתורה, כאלו זכה לכולן
— שמות רבה, פרשה ל"ד, פסקה ב'

שימושים נוספים

על מזבח הזהב היו נותנים מדמם של פר ושעיר של יום הכיפורים ומדמם של פרים הנשרפים ושעירים הנשרפים
צוואר בקבוק

צַוואר בקבוק הוא המשאב או גורם הייצור המאלץ (או מגביל), במערכת בעלת אילוץ פנימי. למשאב זה קיבולת (יכולת ייצור) קטנה מזו הנדרשת, כך שהוא אינו מסוגל לבצע את כל המשימות המוטלות עליו, ומגביל את ביצועיה הכוללים של המערכת. התפוקה הכוללת של מערכת זו תהיה שווה לתפוקת משאב צַוואר הבקבוק.
אילוץ פנימי הוא אילוץ המגביל את תפוקת מערכת ונמצא בתוכה, להבדיל מאילוץ חיצוני, המגביל אף הוא את תפוקת המערכת, אך הוא חיצוני לה, למשל מערכת שהביקוש לתפוקתה קטן מיכולת הייצור שלה. למערכת שלה יש אילוץ חיצוני, אין צַוואר בקבוק.

מקור השם

המושג נלקח בהשאלה מצַוואר הבקבוק במשמעותו הפיזית הפשוטה: צַווארו של הבקבוק צר מגוף הבקבוק, ולכן מגביל את תנועת הנוזל היוצא מהבקבוק. תחילה שימש המושג לתיאור נתיב תנועה שנעשה צר, ולכן התנועה בו, בדומה לתנועת הנוזל בצַוואר הבקבוק, מואטת. בהמשך הורחבה המטפורה לשימוש כללי יותר המתואר בפתח ערך זה, כלומר לכל מצב שבו רכיב מסוים מגביל את ביצועיה הכוללים של המערכת.

פסיכולוגיה קוגניטיבית

בתחום החשיבה האנושית צוואר הבקבוק של יכולת עיבוד המידע מושפע מהקיבולת של זיכרון העבודה. זיכרון העבודה הוא שלב חיוני לצורך קידוד מידע בזיכרון לטווח ארוך ולכן הוא משפיע על יכולת הלמידה. הוא מאחסן מידע המופנה לעיבוד ומשמש לביצוע פעולות קוגניטיביות.
ניתן להתייחס לזיכרון העבודה כאל תהליך מנטלי פעיל, שבו גירויים או ייצוגים פנימיים מאוחסנים בצורה מקוונת נגישה וזמינה “on-line”, כדי למנוע דעיכה זמנית או פלישה של מסיחים או גירויים מתחרים הנמצאים מחוץ למוקד הקשב הנוכחי.
עם זאת, לזיכרון העבודה יש קיבולת מוגבלת והוא יכול להכין רק כמות קטנה של מידע ברגע נתון. אצל מרבית בני האדם זיכרון העבודה יכול להכיל כשבע יחידות מידע, כאשר הקשב הוא אחד הגורמים המשפיעים בצורה משמעותית על קיבולת זו.
הקושי האנושי לעסוק בבעיות המורכבות ממספר גדול של משתנים נובע ממגבלת הקיבולת של זיכרון העבודה.
תהליכי העיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה, מאפשרים לאדם להשקיע את משאבי הקשב שלו בצורה המיטבית עבור הנסיבות הנוכחיות, מתוך הישענות על ניסיון העבר. האיזון בין שני תהליכים אלו מאפשר לאדם לתפוס את העולם ולחוות אותו, בדרך שמאפשרת לו להתאים את עצמו בצורה מיטבית לסביבה הפיזית והחברתית שבה הוא חי.
מנגנון נוסף המאפשר להתמודד עם צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית הוא הסכמה. הסכמה מהווה מסגרת התייחסותית אשר ניבנת על סמך ניסיון העבר ומסייעת בארגון ועיבוד של מידע חדש. לצורך כך הסכמה משפיע על תהליכי הקשב, הזיכרון והשליפה. משום שהסכמה מראה עמידות למידע סותר היא יכולה לגרום לנטאי בתפיסת המציאות ולהוביל לתופעות כמו נבואה המגשימה את עצמה.
אסקפיזם

אֶסְקֶפִּיזְם (בעברית בּוֹרְחָנוּת) היא הסחת דעת נפשית, באמצעים שונים (כגון בידור, בילוי, צריכת סמים ועוד), במטרה "לברוח" ממצבים שנתפסים מלחיצים ולא נעימים במציאות היומיומית.
מקור המילה הוא במילה הלועזית "escape", שמשמעה "בריחה".
אסקפיזם מוגדר על ידי ההתנהגות ועל ידי המוטיבציה שמאחוריה – הרצון לברוח מהמציאות.
באופן מסורתי אסקפיזם הוגדר כקיצוניות, ושימש גם לתיאור הפעולות שאנשים עושים במטרה לצאת מתחושת דיכאון או עצב. עם זאת, כיום פעולות אסקפיסטיות נחשבות נורמטיביות עבור אנשים רבים.
התעלמות ממסגרות חברתיות קיימות, מאפשרת לחוות מציאות אחרת, לדמיין עולם נטול פרספקטיבה נוכחית היסטורית, חברתית או פוליטית.
חלק מפעילויות האסקפיזם מקובלות חברתית: צרכנות יתר, התמכרות למדיה הדיגיטלית (טלוויזיה, משחקי מחשב, אינטרנט), קולנוע והערצת מפורסמים. המוצרים הללו, ואלו הנלווים אליהם (כגון מגזינים), פונים לא פעם לתשוקה זו של קהלם, וקובעים את תוכניהם ומבנם כך שיספקו זאת. המקרה הבולט הוא הז'אנר הקלאסי של סרטי הקולנוע ההוליוודיים שנטו לחמוק מדיון במציאות האמריקאית ותחת זו סיפקו סרטים אסקפיסטים ומענגים, שדרך קבע נעטפו בזוהר והסתיימו בסוף טוב.
גאיוס אטיליוס רגולוס

גאיוס אטיליוס רגולוס סראנוס (Gaius Atilius Regulus Serranus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית הראשונה (241 - 264 לפנה"ס).
גאיוס אטיליוס נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-257 לפנה"ס, בשנה השמינית למלחמה. עמיתו למשרה היה גנאיוס קורנליוס בלאסיו (Gnaeus Cornelius Blasio). אטיליוס, שפיקד על הצי המלחמתי, ניצח את הצי של קרתגו בקרב טינדאריס, כבש את ליפארה (ליפארי) ואת מליטה (מלטה) ונתכבד בשובו לרומא בטריומף ימי.
ב-251 לפנה"ס החליטו הרומאים להקים שוב צי מלחמה ולנסות, זו הפעם השלישית, להעביר את המלחמה מסיקיליה (סיציליה) אל אפריקה, ולהכריעה על אדמת קרתגו. לשם כך בחרו לקונסולים של שנת 250/249 את גאיוס אטיליוס ואת לוקיוס מאנליוס וולסו (Lucius Manlius Vulso), שהיו בעלי ניסיון בקרבות ימיים – אטיליוס בקרב טינדאריס ולוקיוס מנליוס בקרב אקנומוס. מכל מאחזי הקרתגים באי נותרו בידיהם באותו זמן רק ערי הנמל דרפאנה (טרפאני) וליליבאום (מרסלה). הרומאים הכירו בחשיבותה האסטרטגית של ליליבאום להצלחת הפלישה, ועל כן נצטוו הקונסולים לכובשה קודם שיצאו אל אפריקה. אטיליוס ומנליוס הטילו מצור על העיר, אך כל מאמציהם להכריעה עלו בתוהו בשל התנגדותם העיקשת של הקרתגים הנצורים. סופו של דבר, לאחר שרבים מצוותי האוניות הרומיות שהשתתפו במלאכת המצור נהרגו, חדלו הקונסולים מן הניסיון לבקע את חומות העיר. הם הידקו את ההסגר סביבה, ונערכו להכריעה על ידי הרעבתה. שנת הקונסולאט של אטיליוס ועמיתו הסתיימה אפוא ללא הניצחון המקווה.
סמל אריזונה

סמל מדינת אריזונה (באנגלית: Arizona State Seal) אומץ בשנת 1911.

תיאור הסמל

סביב הסמל מופיע הכיתוב: "החותם הגדול של מדינת אריזונה" (באנגלית: Great Seal of the State of Arizona), ושנת הצטרפותה של אריזונה לארצות הברית - 1912.
במרכז הסמל מופיע המוטו בלטינית: "דיטאט דאוס" - "האל מעשיר".
בסמל ניתן לראות רכס הרים ומאחוריו שמש זורחת. בימין הסמל מאגר מים וסכר המאפשר את השקיית השדות המופיעים במרכז הסמל. בקדמת הסמל בקר רואה ומשמאל הסמל ג'ורג' וורן - כורה ומחפש זהב שחי במאה ה-19, המחזיק בידו מעדר ומכוש.
סמלים אלה מסמלים את יסודות כלכלת המדינה: גידול הבקר, הכותנה, ההדרים וכריית הנחושת.

היסטוריה

בשנת 1863 נתן הנשיא אברהם לינקולן צו המורה על הקמת ממשל מקומי בטריטוריית אריזונה הצו מינה את ריצ'רד מקורמיק, איש עסקים ועיתונאי כמזכיר הטריטוריה. מקורמיק עיצב את סמל הטריטוריה (אף שלא נתבקש מפורשות לעשות זאת). סמל זה כלל כורה ולצידו מריצה, מכוש ומעדר. ברקע ניתן היה לראות שני הרים חשופים, ובתחתית הסמל הופיע המוטו של הטריטוריה "דיטאט דאוס".
בעקבות ביקורת על עיצוב הסמל עוצב הסמל על ידי מקורמיק מחדש. העיצוב החדש כלל נחל קטן שזרם לרגלי הכורה, והוצאו ממנו המריצה והמכוש. שני ההרים הוחלפו בהר אחד (ככל הנראה ההר ת'מב בוט).
האספה הלאומית של הטריטוריה הציעה עיצוב חלופי ובשנת 1864 הורתה על סמל חדש אשר כלל את הר סן פרנסיסקו ברקע, ובקדמת הסמל צבי, עצי אורן וקקטוס. בתחתית הסמל נשאר מוטו המדינה.
על אף החוק שנחקק, המשיך השימוש בסמל המקורי של מקורמיק, שהיה מזכיר הטריטוריה ולא טרח להזמין עבור הטריטוריה סמל חדש. בשנת 1866 מונה מקורמיק כמושל הטריטוריה אולם השימוש בסמל שעיצב פחת בהדרגה עד שפסק בשנת 1879. כיום הסמל משמש את מחוז גילה שבמדינה.
ב-3 במרץ 1879 נעשה שימוש לראשונה בסמל שנקבע על ידי אספת הטריטוריה.
במהלך השנים בוצעו מספר שינויים בסמל. מזכיר הטריטורייה צ'ארלס ברוס הוסיף בשנת 1895 צל להרים, לצבי ולקקטוס.
בשנת 1905 פנה מזכיר המדינה וו. פ. ניקולס לאמן וולטר רובינס על מנת שיצייר מחדש את הסמל. סמל זה כלל צבי המביט שמאלה, הרים הדומים לפסגות הרי סן פרנסיסקו, וכן דשא בקדמת הסמל. סמל זה מופיע על חוקת אריזונה שאומצה בשנת 1910.
עם קבלת המדינה לארצות הברית אומצה הצעה של האמן אי. אי. מוטר כסמל המדינה. חוקת המדינה קובעת בסימן 22, סעיף 20 את צורת הסמל. בדיונים בדבר סעיף זה הוחלט (ביוזמת ראש הוועדה האחראית לסמל, אי אי אלניווד), להוציא מהסמל סממנים מדבריים כגון נחשים, וכן נבחר ג'ורג' וורן - כורה שחי במדינה בסוף המאה ה-19, ככורה שיופיע על הסמל.
יאנושהאזה

הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בעיירה במחצית הראשונה של המאה ה-18. רובם התפרנסו ממסחר, מיעוטם היו בעלי מלאכה, חקלאים, עובדי תעשייה ופקידים. הקהילה התארגנה ב-1836 והקימה מוסדות צדקה וגמילות חסדים. בשנת 1840 נבנה בית הכנסת הראשון. בעקבות הקרע ביהדות הונגריה ב-1868, הצטרפה הקהילה לזרם הקהילות האורתודוקסיות.
במלחמת העולם הראשונה גויסו חלק מיהודי הקהילה לצבא הונגריה וחלקם אף נהרגו בקרבות.
בתקופת ה"טרור הלבן" (פרעות ביהודים של גורמים ימניים בשנים 1919–1921 אחרי נפילת הממשלה הקומוניסטית בהונגריה) נרצחו שתי נשים יהודיות ביאנושהאזה.
בשנת 1930 חיו ביאנושהאזה 466 יהודים.

תקופת השואה

מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים", אשר נועדו להגדיר מיהו יהודי, לצמצם את מספר היהודים ולהגבילם בכמה תחומי חיים. ב-1941 נמנו בעיירה 389 יהודים.
הצבא של גרמניה הנאצית נכנס להונגריה (שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית) במרס 1944. בסביבות 10 במאי או 20 במאי הוקם גטו בעיירה, ואליו הובאו גם יהודי הכפרים הסמוכים. יציאה מן הגטו הותרה רק לשם קניית מזון. ב-12 ביוני גויסו הגברים היהודים לעבודות כפייה. ב-17 ביוני 1944 הועברו שאר היהודים לגטו שארוואר, ומשם הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ.

אחרי השואה

אחרי המלחמה חזרו למקום כ-50 יהודים שניצלו, בעיקר מבין המגויסים לעבודות כפייה, וחידשו את חיי הקהילה. אולם התפילה שהוחרב במלחמה סודר מחדש ובעיירה הוקם גלעד לזכר הקורבנות. ב-1956 נמנו במקום 25 יהודים. כיום לא ידוע על הימצאותם של יהודים בעיירה.
יוסף יריב

ביוגרפיה

יריב נולד בחיפה לבתיה ויצחק ריבקינד בני העלייה השלישית. הוא גדל והתחנך במושב תל עדשים ובכפר סבא. בגיל עשר עבר למושב גני עם, ובגיל 11 הצטרף לארגון ההגנה. בשנת 1941 היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח ועבר הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה. לאחר מכן עבר קורס מפקדי מחלקות ושימש כמפקד מחלקה ביגור.
בין היתר השתתף ב-1945 בפריצת מחנה עתלית כסגנו של מפקד אחת ממחלקות הפריצה, יצחק רבין. בהמשך פיקד על הפעולה השנייה לפיצוץ תחנת הרדאר על הכרמל בשנת 1946. לאחר מכן שימש כמפקד הקורס השני של הפלי"ם וכמפקדה השני של פלוגת הפל"ים. בתפקידו הבא נשלח למילנו ועסק בהבאת ספינות נשק לישראל במלחמת העצמאות ובפעילות המוסד לעלייה ב'. יריב היה מעורב בארגון אוניית הנשק "נורה" אשר הפליגה מוונציה אל נמל שיבניק היוגוסלבי ושם הועמס עליה הנשק שנרכש, היא הוסוותה כנושאת תפוחי אדמה ובצל. היה זה משלוח הנשק הגדול הראשון במלחמת העצמאות, שהגיע לארץ ישראל ב-1 באפריל 1948 ערב מבצע נחשון. האנייה כללה 4,500 רובי "מאוזר", 200 מקלעים מסוג מ.ג. 34 ו-5 מיליון כדורים 7.92 מ"מ. מטען נשק זה איפשר לצייד את שלושת גדודי מבצע נחשון במלוא הנשק האישי שהיה דרוש להם, והוא איפשר את פריצת הדרך לירושלים. חלק מנשק זה ניתן לכוחות הפלמ"ח וההגנה שהדפו את המתקפה על משמר העמק והדפו את כוחותיו של קאוקג'י. במלחמת העצמאות לחם כמפקד פלוגה בגדוד התשיעי, גדוד הפשיטה של חטיבת הנגב כסגן מפקד הגדוד השביעי וכמפקד הגדוד השמיני בחטיבת הנגב.
לאחר המלחמה שימש יריב כמתאם בין תע"ש למשרד הביטחון. בשנת 1952 השתחרר מצה"ל. בשנת 1955, בעקבות פרשת עסק הביש נקרא על ידי יוסי הראל לשוב לצה"ל ולשרת כסגנו ביחידה 131, היחידה המבצעית של אגף המודיעין. לאחר פרישתו של הראל מונה למפקד היחידה, שנשאה אז את השם יחידה 188. בשנת 1963 עברה היחידה בפיקוד יריב, שהיה בעת ההיא בדרגת אל"ם, למוסד היא אוחדה עם יחידת "מפרץ", יחידת המבצעים המיוחדים, תחת השם יחידת קיסריה. בין היתר עסק יריב בהפעלת סוכן המוסד אלי כהן. כן פיקד יריב על ההתנקשות בהרברטס צוקורס. בשנת 1967 עבר בשליחות המוסד לפריז ושימש כנציג ראש המוסד באירופה. לאחר מכן עסק בהקמת שתי יחידות חשאיות במוסד. בשנת 1972 פרש מן המוסד. 
בשנים 1952-1961 התגורר בנוף ים, סמוך להרצליה.
יריב נישא נשוי לזהבה ביין, ילידת תל אביב, ב-26 באוקטובר 1948. לשניים נולדה הבת, ליהי. התגורר בתל אביב עד פטירתו בכ"ח בכסלו תשנ"ט (1998).
סמל איי בהאמה

סמל איי בהאמה מורכב ממגן אשר נתמך על ידי פלמינגו מימינו ודג חרב משמאלו.
בראש הסמל ישנה קונכייה המסמלת את מגוון החיים הימי הרב שיש בשרשרת האיים של בהאמה. הקונכייה נמצאת על קסדה ותחתיה המגן עצמו אשר במרכזו הסמלים של המדינה - השמש והאוניה. האוניה היא הסמל הראשי שעל המגן והיא מסמלת את הסנטה מריה של כריסטופר קולומבוס, והיא מפליגה תחת השמש שנמצאת תמיד מעל המדינה.
החיות שתומכות במגן מצדדיו הן החיות הלאומיות של מדינת האיים. אספקט מעניין של הסמל הוא שהפלמינגו עומד על אדמה ואילו הדג חרב עומד על מים, מה שצביע על הגאוגרפיה של האיים.
תחת המגן ובעלי החיים ישנה כרזה ועליה רשום המוטו הלאומי של המדינה - "קדימה למעלה הלאה יחדיו".
הצבעים המגוונים של הסמל התכוונו ליצור את תחושת העתיד הבהיר לאיים, והם לא שונו לצבעים פחות בהירים בגלל המשיכה של התיירים אליהם.
פרעתא

היסטוריה

פרעתא מזוהה עם פרעתון המקראית, עיר הולדתו של השופט עבדון בן הלל (שופטים י"ב, יג), שבה גם נפטר. ליד הכפר שוכן קבר "שיח' אבו ג'וד" המזוהה עם קבר הנביא גדעון ושל בניהו, מגיבורי דוד (שמואל ב' כ"ג, ל). יש המזהים במקום את, על פי שימור שם ועל פי הפסוקים, שיש המוציאים מהם את העובדה שמקומו הוא מכאן.
בכפר בוצע סקר ארכאולוגי ונחשפו בו הממצאים הבאים: קירות עתיקים ובורות. היישוב התקיים בחמש תקופות:תקופת הברזל השנייה, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה הערבית והתקופה העות'מאנית .
כמו שאר הארץ עבר הכפר לשלטון האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. ברשימות המס של 1596 הוא היה חלק מה"נחיה" (תת-מחוז באימפריה העות'מאנית) של "בני סאב", כחלק מסנג'ק שכם הגדול. הייתה בו אוכלוסייה של 12 משקי בית, כולם מוסלמים. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33,3% על מוצרים חקלאיים, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות דבורים. מס נוסף קבוע שולם לאנשי אזור שכם. 
ב -1838 ציין רובינסון את פרעתא ככפר בתת-המחוז "בני סאב", ממערב לשכם. ב -1882 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את כפר לאקף, כ"כפר אבן קטן על גבעה עם בורות מים".

בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בפרעתא הייתה אוכלוסייה של 36 נפש, כולם מוסלמים, במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-47 ששכנו ב-11 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 70 תושבים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית.
מטריצה משולשית

מטריצה משולשית עליונה היא מטריצה ריבועית שבה כל האיברים שמתחת לאלכסון הראשי שווים לאפס, כלומר האיברים היחידים במטריצה שאינם שווים בהכרח לאפס מופיעים במשולש העליון שמעל האלכסון הראשי (כולל האלכסון עצמו). באופן דומה, מטריצה משולשית תחתונה היא מטריצה בה כל האיברים שמעל האלכסון הראשי הם אפסים. מטריצה שהיא משולשית עליונה ומשולשית תחתונה נקראת מטריצה אלכסונית. 
כל מטריצה משולשית תחתונה היא מטריצה משוחלפת של מטריצה משולשית עליונה מתאימה, ולהפך. מהסיבה הזו ניתן להמיר כמעט כל תכונה של המטריצות המשולשיות עליונות ולתכונה מתאימה של המשולשיות תחתונות. 
החישובים העוסקים במטריצות משולשיות הם נוחים יחסית. למשל, הדטרמיננטה של מטריצה משולשית היא מכפלת איברי האלכסון שלה. מכפלה של שתי מטריצות משולשיות עליונות היא מטריצה משולשית עליונה, ואיברי האלכסון שלה הם מכפלת איברי האלכסון של שתי המטריצות. תכונה זו נותנת מאפיין פשוט לנילפוטנטיות של מטריצה משולשית מעל חוג קומוטטיבי - המטריצה נילפוטנטית אם ורק אם כל איברי האלכסון שלה הם איברים נילפוטנטיים. בפרט, כאשר עוסקים במטריצות מעל שדה המטריצה נילפוטנטית אם ורק אם כל איברי האלכסון הם אפסים.
דווקא (כתב עת ארגנטינאי)

דַווקא: דריי חדשים-שריפט פאר ליטעראטור און קריטיק (יידיש: 'רבעון לספרות וביקורת'; בכתב לטיני: Davke) היה כתב עת יידי חשוב שהופיע בבואנוס איירס בירת ארגנטינה לאורך כשלושים ושלוש שנים, משנת 1949 עד שנת 1982. עורכו והמו"ל שלו לאורך כל השנים היה שלמה סוּסקוֹביץ (סוסקאָוויטש; Suskovich).
בסך הכול ראו אור 81 גיליונות, שכל אחד מהם מנה בממוצע 120 עמודים. חלק מהחוברות הוקדשו לנושאים פילוסופיים; חלק אחר דנו באישים יהודים גדולים. היה זה כתב העת היחידי ביידיש שעסק בסוגיות של פילוסופיה ומדעי היהדות.
מלבד סוסקוביץ השתתפו בכתב העת בין השאר המשורר קהת קליגר (קעהאס קליגער), הפסיכולוג וחוקר היידיש אברהם אהרן רוֹבַּק (ראָבאַק) וב' לוין.
שמו של כתב העת הישראלי "דווקא", וכן תכניו הספרותיים, נקבעו בין השאר בהשראתו.