אנטי-קפיטליזם

אנרכיזם

זרמים רבים באנרכיזם קוראים לביטול המדינה, כשרבים מהם (כולל התומכים באנרכיזם שמאלני, אנרכיזם סוציאליסטי ואנרכו-קומוניזם) מתנגדים לקפיטליזם משום שלשיטתם הוא מוביל לשליטה חברתית (באמצעות אי-שוויון כלכלי), יחסים בלתי רצוניים והיררכיה כפויה (דרך הלחץ לכאורה על אנשים לעסוק בעבודת שכר). כמה צורות של אנרכיזם מתנגדות לקפיטליזם בכללותו, אך תומכות עדיין בכמה מוסדות הקשורים בקפיטליזם, כדוגמת שווקים (הנתמכים על ידי חלק מהמוטואליסטים), וחלקם אפילו מרחיק לכת עד לתמיכה ברכוש פרטי (הנתמך על ידי חלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטיים).

שמרנות ומסורתיות

קיימים זרמים בשמרנות המרגישים אי נוחות ביחסם לקפיטליזם הליברלי. שמרנים רבים, במיוחד ביבשת אירופה, חשו חוסר נחת מהשפעת הקפיטליזם על התרבות והמסורת. ההתנגדות השמרנית למהפכה הצרפתית, לעידן האורות, ולהתפתחות הליברליזם האינדיבידואליסטי כתורות חברתיות וכמנהגים סוציאליסטים ממוסדים, שאפה לשמר את ההיררכיות, המנהגים והמוסדות החברתיים המסורתיים. קיימת גם התנגדות פרוטקציוניסטית לסוגים מסוימים של קפיטליזם בינלאומי.
שמרנות ישנה ואידאולוגיות מסורתיות מתנגדות לעיתים קרובות לעקרונות המוסר הקפיטליסטי, ולהשפעות שיש להם על החברה בכלל, אותן הם רואים כחותרות תחת או מנוונות מסורות חברתיות או היררכיות הכרחיות לסדר החברתי. חלק מרעיונות אלו משתלבים בקומוניזם דתי. קבוצות לאומניות יותר בנטייתן מאמינות כי היבטים של הקפיטליזם, כדוגמת סחר חופשי, חותרים תחת הריבונות הלאומית, כי התעשיות המקומיות והמסורות הלאומיות חייבות להיות מוגנות, וכי שימורן חשוב יותר מרווחים עבור העסקים.

אקופמיניזם

אקופמיניסטים מבקרים את הקפיטליזם כתורה המגדירה בפשטות את עולם הטבע כאוסף של משאבים שיש לנצלם ולעצבם מחדש לתועלת האדם ולשירות מטרותיו. הם רואים את הקפיטליזם גם כמי שמרוקן מתוכן את היחסים שבין אדם לחברו ובין אדם למקום. אקופמיניסטים רואים בקפיטליזם מבנה פטריארכאלי "מבוסס על קולוניזציה של האישה, הטבע, ואנשים אחרים".

פשיזם

על פי ההיסטוריון סטנלי פאיין (Stanley Payne) מתאפיין הפשיזם בגישה קורופורטיבית לכלכלה; הכפפת הכלכלה לצורכי המדינה, יחד עם שימור הרכוש הפרטי. פאיין כתב כי לתנועות הפשיסטיות הייתה מטרה משותפת של "חיסול האוטונומיה (או, בחלק מההצעות, אפילו את הקיום) של הקפיטליזם ושל התעשייה העיקרית בקנה מידה נרחב".
כמה ליברטריאנים ימניים טוענים שהפשיזם הוא סוג של אנטי-קפיטליזם משום שהממשלות הפשיסטיות אילצו את החברות הפרטיות והיזמים הפרטיים ששלטו על אמצעי הייצור לשרת את טובת המדינה (ובכך פגעו בזכויות הרכוש הפרטי), ולהעסיק יותר עובדים מהנדרש להשגת הרווחים המקסימליים.
כמה מהחוקרים טוענים שהפשיזם ייצג "דרך שלישית" בין הסוציאליזם המרקסיסטי לבין הקפיטליזם. הפשיזם הגן על האליטות בעלות הקרקע, ונחשב כתגובת נגד לכוחו העולה של מעמד העובדים. הפשיסטים העלו על נס את היבט הבעלות על רכוש - כולל רכוש פרטי – על פני ההון היצרני ואמצעי הייצור. – אך תבעו את הסדרת הרכוש על מנת להבטיח ש"התועלת לקהילה תהיה קודמת לתועלת הפרט."
בשל אמונתם בקשר היהודי היו הנאצים בוטים בהתנגדותם לקפיטליזם של ממון, גביית ריבית וספסרות. במיין קמפף הצהיר אדולף היטלר כי "הגישה של המדינה כלפי ההון תהיה פשוטה וברורה. המטרה היחידה היא להבטיח כי ההון יהיה כפוף למדינה". היטלר עשה הבחנה ברורה בין "הון שהוא תוצרה של עבודה יצרנית בלבד ו...הון שהוא תוצאה של ספקולציה פיננסית בלבד".
היטלר פגש את גוטפריד פדר (Gottfried Feder) בקיץ 1919, ופדר נהיה מורהו הרוחני בכספים וכלכלה. הוא היה מקור השראה להתנגדות של היטלר ל"קפיטליזם של היהודים המבוסס על כספים". המרקסיסטים טוענים כי הפשיזם הוא צורה של קפיטליזם ביוזמת המדינה, שצץ כאשר הקפיטליזם בנוסח הלסה פר היה שרוי במשבר ונזקק להתערבות ממשלתית. בתחום יחסי אנוש פעלו הפשיסטים מתוך נקודת ההשקפה של הדרוויניזם החברתי. מטרתם הייתה לקדם אנשים "נעלים" ולנכש את החלשים. משמעות אידאולוגיה זו במונחים כלכליים הייתה קידום עניינם של אנשי עסקים מצליחים, ובמקביל חיסול האיגודים המקצועיים וארגונים אחרים של מעמד העובדים. לורנס בריט (Lawrence Britt) העלה השערה שההגנה על כוחן של חברות הייתה חלק מהותי של הפשיזם. ההיסטוריון גאיטנו סלוומיני (Gaetano Salvemini) טען ב-1936 שהפשיזם הופך את משלמי המיסים אחראים על היזמה הפרטית, משום ש"המדינה משלמת על הכישלונות של היוזמה הפרטית... רווח הוא פרטי ואישי. הפסד הוא ציבורי וחברתי".
לודוויג פון מיזס, הכלכלן הליברלי הקלאסי, טוען שפשיזם הוא קולקטיביסטי ואנטי-קפיטליסטי. הפשיזם, אליבא דמיזס, רק הפגין כלפי חוץ אשליה של כיבוד הרכוש הפרטי, מכיוון שאנשים פרטיים לא יכלו לעשות שימוש ברכושם כפי שראו לנכון משום שהממשלה כפתה לעיתים קרובות את רצונה עליהם באמצעות חקיקה (לטובת של בעלי הברית של הממשלה במגזר העסקי) שפעלה כנגד השוק החופשי.
ההיסטוריון רוברט פקסטון (Robert Paxton) סובר שהאנטי-קפיטליזם של הפשיסטים היה בררני במידה רבה. ה"סוציאליזם" שהפשיסטים רצו בו היה "סוציאליזם לאומי", ששלל זכויות על רכוש רק מאזרחים זרים או אויבים (כולל אויבים מבפנים). לעומת זאת הם טיפחו יצרנים לאומיים.

כלכלה השתתפותית ודמוקרטיה כוללנית

כלכלה השתתפותית, היא שיטה כלכלית מוצעת המשתמשת בקבלת החלטות שיתופית כמנגנון כלכלי על מנת להנהיג את הייצור, הצריכה וחלוקת המשאבים בחברה מסוימת. רעיון זה הוצע כתחליף לכלכלת שוק קפיטליסטית בת זמננו, וגם כתחליף לסוציאליזם ריכוזי מתוכנן או, כפי שהוגי הדעות של הכלכלה ההשתתפותית מכנים זאת, קוארדינטוריזם. היא מתוארת כ"חזון כלכלי אנרכיסטי", שאומנם ניתן לראותו כסוג של סוציאליזם, אבל שאמצעי הייצור נמצאים בבעלות מעמד העובדים. השיטה היא פרי עבודתם של האקטיביסט והוגה הדעות הפוליטי, מייקל אלברט (Michael Albert), והכלכלן הרדיקלי רובין האנל (Robin Hahnel), בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
את הדמוקרטיה הכוללנית, כפי שעוצבה על ידי טקיס פוטופולוס (Τάκης Φωτόπουλος), ניתן לראות כסוג של כלכלה השתתפותית. בשיטה מוצעת זו כל ההחלטות מתקבלות על ידי העם, וצרכים כלכליים בסיסיים יסופקו לכולם על בסיס ביצוע כמות מסוימת של עבודה. ניתן אומנם יהיה להשיג פריטים נוספים, שאינם חיוניים, תמורת תרומה מעל המינימום הנדרש על מנת למלא את צורכי החברה. גישה זו היא אנטי-קפיטליסטית מובהקת כמו גם אנטי כלכלת שוק, כולל חוסר האפשרות לצבור עושר (מצב שבו כל אדם מרוויח עבור עצמו בלבד), ובכך להימנע ממאזן הכוחות הבלתי שוויוני הטבוע במערכת הקפיטליסטית.

דת

הכנסייה הקתולית אסרה על קבלת ריבית, אבל עם הרפורמציה הפרוטסטנטית והמרד כנגד ההלכות הדוגמטיות של האפיפיורים, ואחר כך עידן האורות ודחייתו את הלכות המוסר האפיפיורים, היא החלה להסכים במשך הזמן עם חלק מהצורות של חיוב ריבית, ואפשרה שינויים חברתיים מסוימים לאחר שהפאודליזם הוחלף על ידי צורות שלטון אחרות.
הנצרות הייתה מקור להשמעת ביקורות רבות על הקפיטליזם, בייחוד על ההיבטים החומרניים שלו. תנועות רבות שקדמו לסוציאליזם, כמו גם תנועות מאוחרות יותר שאבו את עקרונותיהם מספרי הבשורות כנגד עשיית רווח, תאוות בצע, אנוכיות וצבירת ממון. מצד שני קהילות פרוטסטנטיות רבות (בייחוד בארצות הברית) השלימו עם הקפיטליזם, או אפילו הפכו לתומכים נלהבים שלו, בייחוד מתוך התנגדות לסוציאליזם החילוני.
האסלאם אוסר על הלוואת כספים תמורת ריבית, צורת הפעולה של הכספים הקפיטליסטיים, עם זאת הבנקים האסלאמיים פיתחו דרכים להרוויח בעסקאות שבאופן מסורתי אורגנו תוך קבלת ריבית. אלו כוללים השתתפות ברווחים, שמירה על כספים, יוזמה משותפת, קוסט פלוס וליסינג.