google/wiki40b huggingface dataset:
כפר ברא

היסטוריה

הכפר הוקם בתחילת המאה ה-20 על שרידיו של יישוב הישן מהמאה ה-16 בידי בני קראוות בני חסן שבשומרון. בעקבות הסכם שביתת הנשק בין ירדן לישראל ב-1949 הועבר הכפר לשליטת ישראל. ב-1965 התגוררו בכפר 420 תושבים ב-75 בתי אב.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2016, מתגוררים בכפר ברא 3,398 תושבים (מקום 235 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.3%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2016, לכפר ברא דירוג של 3 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ו (2015-‏2016) היה 65.8%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2015 היה 6,084 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,868 ש"ח).

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
שקע תרמי

שקע תרמי הוא שקע ברומטרי הנוצר עקב עליית אויר חם בסביבה קרה. ברום, בגלל שהלחץ של העמודה החמה גדול יותר, תיווצר רמה, ואויר יזרום כלפי הסביבה הקרה יותר. בפני השטח, יש גרדיאנט לחץ מהאוויר הקר בסביבה לכיוון עמודת האוויר החם. עקב כוח קוריוליס נוצרת תנועה מעגלית וכך שקע.
דוגמה לשקע תרמי היא תופעת המונסון, בה אויר שעולה מהיבשה החמה בהודו, מוחלף באוויר קר יותר שהגיע מפני הים הסובב את הודו.
סיגל בר צבי

ביוגרפיה

בר צבי שירתה כקצינה בצה"ל, התגייסה למשטרת ישראל בשנת 1991 ושירתה כסוכנת סמויה ביחידה המרכזית של מחוז מרכז. בהמשך שירתה כקצינת כוח אדם במרחב שרון, קצינת המבצעים של מרחב שרון, מפקדת תחנת המשטרה ברעננה וראש אגף התנועה במרחב שרון. ביולי 2009 מונתה למפקדת תחנת תל אביב צפון, ובינואר 2012 מונתה למפקדת תחנת פתח תקווה. בספטמבר 2013 מונתה למפקדת מרחב נתב"ג. בתקופת המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל ב-2014 מונתה לעמוד בראש אחת המפקדות המשימתיות שהוקמו במשטרה, שפעלה בין השאר במהומות סביב הר הבית והלווית הנער מוחמד אבו ח'דיר. ב-2015 סיימה את תפקידה ויצאה ללימודים במכללה לביטחון לאומי. באוגוסט 2016 מונתה למפקדת מרחב איילון במחוז תל אביב. בספטמבר 2018 מונתה לראש חטיבת קהילה ומתנדבים בדרגת תת-ניצב.

חיים אישיים

בר צבי אם לשניים. היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי ותואר שני במדיניות וממשל עם התמחות בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
אנדרו דייוויס (תסריטאי)

ביוגרפיה

דייוויס נולד בשכונת ריבינה Rhiwbina שבקרדיף ויילס. הוא למד בבית הספר ויטצ'רץ' בקרדיף ואחר כך בקולג' האוניברסיטאי של לונדון וסיים ב-1957 תואר BA באנגלית. הוא קיבל משרת הוראה בבית הספר היסודי סנט קלמנט בלונדון, שם לימד מ-1958 עד 1961. בשנים 1961 עד 1963 לימד בבית הספר המקיף וודברי דאון ברובע האקני של העיר לונדון. בהמשך היה מרצה במכללה לחינוך קובנטרי , ואחרי כן באוניברסיטת ווריק.
ב-1960 כתב דייוויס לתוכנית הרדיו "Monday Night at Home" של ערוץ "BBC Home Service" יחד עם הרולד פינטר ואייבור קאטלר. ב-1964 כתב לראשונה מחזה לרדיו ובעקבותיו כתב מחזות רבים נוספים. 
ב-1967 שודר בערוץ BBC1 המחזה "Who's Going to Take Me On?", הראשון שכתב דייוויס לטלוויזיה, במסגרת רצועת השידור "מחזה של יום רביעי". המחזות הראשונים שלו נכתבו במקביל לעבודתו בהוראה. רבים מהם שודרו במסגרת תוכניות אנתולוגיה כמו "Thirty Minute Theatre", ‏"Play for Today" ו-"Centre Stage". העיבוד הטלוויזיוני הראשון שלו היה סדרת הטלוויזיה "To Serve Them All My Days" על פי רומן באותו שם מאת ר' פ' דלדרפילד . הסדרה "A Very Peculiar Practice" מהשנים 1986 עד 1988 היא דרמה קומית על חיי הקמפוס השואבת השראה מהקריירה שלו באוניברסיטה.
דייוויס ידוע בעיקר מסדרות טלוויזיה שהן עיבודים שעשה לרומנים קלאסיים כמו "גאווה ודעה קדומה" (1995) בכיכובם של קולין פירת' וג'ניפר אילי, "יריד ההבלים" (1998) ו"תבונה ורגישות" (2008). הוא כתב את התסריט להפקה של ה-BBC של המיני-סדרה "מידלמארץ'" מ-1994, ומתוכנן לכתוב עיבוד נוסף לסרט באותו שם המבוסס על הרומן.
דייוויס היה שותף ליצירת הסיטקום "Game On" יחד עם ברנדט דייוויס, והיה שותף לכתיבה של שתי העונות הראשונות ב-1995 וב-1996.
הפופולריות של סדרת הדרמה הפוליטית "בית הקלפים" המריצה את הסופר מייקל דובס לכתוב שני המשכים לרומן, שגם אותם עיבד דייוויס לטלוויזיה. בקולנוע היה שותף לכתיבת התסריטים של שני סרטי "ברידג'יט ג'ונס" המבוססים על הרומנים המצליחים של הלן פילדינג.
דייוויס הוא כותב פורה של ספרי ילדים. הספר הראשון שלו "Conrad's War" יצא לאור בהוצאת Blackie בשנת 1978. הוא זכה ב"פרס ספרי הילדים של הגרדיאן" לספר הטוב ביותר של השנה, שנבחר על ידי חבר שופטים שהם כותבי ספרי ילדים. עוד כתב לילדים את הספר וסדרת הטלוויזיה "אלפונסו בונזו" ואת ספרי ההרפתקאות "Marmalade Atkins" שגם שודרו כסדרת טלוויזיה. בנוסף כתב סיפורים כמו "Dark Towers" ו-"Badger Girl" לסדרה "Look and Read" של ה-BBC עבור תלמידי בתי ספר.
ב-2008 יצאו לאקרנים הסרטים "Affinity", עיבוד לרומן באותו שם מאת שרה וולטרס, ו"בחזרה לבריידסהד", עיבוד לרומן מאת אוולין וו. באותה שנה שודרה סדרת הטלוויזיה "דוריט הקטנה" של ה-BBC שזכתה בשבעה פרסי אמי, וזיכתה את דייוויס בפרס אמי לתסריט מצטיין למיני-סדרה.
התוכניות לעבד את הספר "דומבי ובנו" מאת דיקנס, ואת סדרת ספרי פליסר מאת אנתוני טרולופ בוטלו על ידי ה-BBC בעקבות החלטה שהתקבלה להתרחק מ"דרמת מצנפת".
ברשת ITV ביקשו לשחזר את הצלחת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" בסדרה חדשה בשם "מר סלפרידג'" שכתב דייוויס ובכיכובו של ג'רמי פיבן. העונה הראשונה בת 10 פרקים שודרה החל מ-6 בינואר 2013, ועד 2016 הופקו ארבע עונות לסדרה.
בינואר ובפברואר 2016 שודרה ב-BBC One מיני-סדרה "מלחמה ושלום", עיבוד שכתב דייוויס לרומן באותו שם מאת לב טולסטוי. בעקבות הצלחת הסדרה הוכרז ב-BBC שמתוכננת הפקה של הרומן "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו שוב בעיבוד של דייוויס.

חיים אישיים

ב-1960 התחתן דייוויס עם דיאנה האנטלי. לבני הזוג יש בן ובת. הוא מתגורר בעיר קנילוורת' שבמחוז ווריקשייר.
קומארי מאיאוואטי

קומארי מאיאוואטי (בהינדית: कुमारी मायावती (מידע · עזרה); ‏נולדה ב-15 בינואר 1956) היא אשת עסקים ופוליטיקאית הודית. הייתה ראש ממשלת מדינת אוטאר פרדש ארבע פעמים: בין יוני לאוקטובר 1995, בין מרץ לספטמבר 1997, בין מאי 2002 לאוגוסט 2003, ובין מאי 2007 למרץ 2012. היא מנהיגת מפלגת בהוג'אן סאמאג' המייצגת את קאסטת הבהוג'אן או ה"דלית", לפי המסורת המעמד הנמוך ביותר בחברה ההודית. היא מכונה לפעמים על ידי מעריציה "בהנג'י" - "אחות".
מאיאוואטי נולדה בדלהי במשפחה בת תשעה ילדים של פקיד עני מקאסטת דלית והייתה למורה.
הקריירה שלה הוערכה על ידי ראש ממשלת הודו לשעבר, פ. ו. נאראסימחה ראו כ"נס של הדמוקרטיה". 
בשנת 1993 יצרה קואליציה עם מפלגת סאמאג'וואדי, ובגיל 39 (בשנת 1995) הייתה לראשונה לפרק זמן קצר ראש ממשלת מדינת אוטאר פרדש. בכך היא שברה שלושה שיאים: לראשונה ראש ממשלה אישה, ראש הממשלה הצעירה בהיסטוריה, והראשונה מקרב קאסטת דלית. הגיעה שוב למעמד זה בשנת 1997 ובשנים 2002–2003, בקואליציה עם מפלגת בהאראטיה ח'אנאטה. באמצע הכהונה יצאה פעמיים מן הקואליציה ועזבה את התפקיד.
בשנים 2007–2012 כיהנה שוב, הפעם קדנציה מלאה. 
בתקופת שלטונה המדינה ידעה התפתחות רבה, בין השאר הודות לעבודות בנייה של תשתיות באזורים המאוכלסים על ידי קאסטת דלית - כגון סלילת כבישים וחיבור לרשת החשמל בכפרים רבים. פעולות הסיוע שיזמה לטובת השכבות החלשות גרמו לשיפור מצב התזונה בקרב הילדים, כפי שהשתקף בנתוני משקלם.
מאידך, נמתחה בקורת רבה על צבירת עושר רב על ידיה, ובמיוחד כתוצאה מפולחן האישיות שטיפחה, בדומה לשליטים מהעבר. בין השאר כיסתה שטחים נרחבים בעיר הבירה לאקנאו בשיש ורוד ואנדרטאות, פסלי פיל משיש, ופסלים שעוצבו לראשונה לכבוד דמויות מן הקאסטות הנמוכות כולל עשרות פסלים בדמותה. 
היא נחשבה לראש הממשלה העשיר בהודו כבעלת נכסים בשווי של 16 מיליון דולרים, כולל קניון גדול בניו דלהי ואוסף גדול של תכשיטים. עם זאת, צויין בתקשורת שלא הסתירה את נכסיה והכנסותיה ושילמה עליהם מיסים.
בבחירות בשנת 2012 הפסידה למפלגת סאמאג'אדי והתפטרה מתפקיד ראש הממשלה ב-7 במרץ 2012. כעבור חודש נבחרה במחיאות כפיים לבית העליון של הפרלמנט ראג'יה סאבהה.
ג'וני קר

קריירת מכללות

קר נולד בשיקגו שבאילינוי, ובין השנים 1951–1954 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל שלה הוליך את קלעיה עם 13.7 נקודות בממוצע למשחק, והוביל אותה למעמד פיינל פור טורניר אליפות המכללות. במשחק חצי הגמר הפסידה אילינוי מול אוניברסיטת סנט ג'ון בתוצאה 59–61, ובמשחק על המקום השלישי גברה על אוניברסיטת סנטה קלרה בתוצאה 67–64. בשתי העונות הבאות קלע קר 17.5 ו-25.3 נקודות למשחק, בהתאמה, אך קבוצתו לא הגיעה להישגים משמעותיים. בסיום עונת 1953/1954 נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big Ten".

קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1954 נבחר קר בבחירה השישית, על ידי קבוצת סירקיוז נשיונלס (אשר הפכה בשנת 1963 ל"פילדלפיה 76'"). בעונת הרוקי שלו קלע 10.5 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של רד רוצ'ה, וסייע לסירקיוז לזכות באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. לאורך פלייאוף 1955 היה הקלעי השני של קבוצתו, אחרי דולף שייס, כשקלע 13.8 נקודות בממוצע למשחק. ב-10 העונות הבאות התבסס כסנטר הפותח וכאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, אשר לאורך התקופה הודחה 5 פעמים בשלב גמר האזור המזרחי. ב-3 מעונותיו בסירקיוז (1956, 1959 ו-1963) נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA. בעת עזיבתו את הקבוצה בסיום עונת 1964/1965 ניצב קר במקום השני בתולדות המועדון במספר משחקים (834), בנקודות (11,699) ובריבאונדים (9,506).
בספטמבר 1965, לאחר 11 עונות רצופות בסירקיוז/פילדלפיה, הועבר בטרייד לבולטימור בולטס. בעונתו היחידה בקבוצה שימש כמחליפו מהספסל של וולט בלאמי, וקלע 11.0 נקודות בממוצע למשחק. בדראפט ההרחבה של שנת 1966 נבחר קר על ידי שיקגו בולס, אך הוא החליט לפרוש בטרם שיחק עבורה.
בעת פרישתו ניצב קר במקום החמישי בתולדות ה-NBA בסך ריבאונדים בקריירה, עם 10,092. כמו כן החזיק אז קר בשיא ה-NBA עבור משחקים רצופים בהם השתתף (844), והמשיך להחזיק בשיא עד ששבר אותו רנדי סמית' בשנת 1983.

קריירת אימון

מיד עם פרישתו ממשחק מונה למאמן קבוצת שיקגו בולס, לקראת עונת הבכורה שלה. על אף שרשמה מאזן ניצחונות שלילי 33–48 העפילה שיקגו לפלייאוף מהמקום הרביעי במערב (מתוך 5), והפסידה בסיבוב הראשון מול סנט לואיס הוקס (0–3). בסיום העונה זכה קר בפרס מאמן העונה, ובכך היה הזוכה היחיד אי פעם שקבוצתו רשמה מאזן ניצחונות שלילי. בעונה העוקבת העמידו הבולס מאזן שלילי 29–53, ולאחר שהודח פעם נוספת בסיבוב הפלייאוף הראשון עזב קר את הקבוצה.
לקראת עונת 1968/1969 מונה קר למאמן פיניקס סאנס, אשר הוקמה באותה עונה. בתקופתו בפיניקס רשמו הסאנס מאזן כולל של 31 ניצחונות ו-89 הפסדים (25.8%), ולאחר עונה וחצי התפטר מתפקידו והוחלף על ידי ג'נרל מנג'ר הקבוצה ג'רי קולנג'לו.

קריירה כפרשן

בין השנים 1975–2008 שימש קר כפרשן של שידורי משחקי שיקגו בולס ברדיו ובטלוויזיה. במהלך תקופתו של מייקל ג'ורדן בקבוצה פיתחו השניים "מנהג" – בתחילת כל משחק היה ג'ורדן מפזר טלק על כפות ידיו, ומוחא כפיים אל מולו של קר, אשר היה נוהג להגיב בתיאטרליות. בפברואר 2009 ערכו הבולס טקס הוקרה לכבודו של קר, והציגו פסל בדמותו אשר ניצב מאז ביונייטד סנטר, אולמה הביתי של הקבוצה. כמו כן באותו הטקס הוענק לרד פרס מפעל חיים מטעם היכל התהילה של הכדורסל.
ב-26 בפברואר 2009 נפטר רד, לאחר מאבק ממושך בסרטן הערמונית, בגיל 2009. מוקדם יותר באותו היום נפטר נורם ואן ליר, אשר כיכב בשיקגו בולס בין השנים 1971–1978.
ליו שיאובו

ביוגרפיה

ליו נולד בשנת 1955 בעיר צָ'אנְגְצ'וּן שבמחוז ג'ילין, בצפון-מזרח סין. למד לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת ג'ילין, ואחר כך עבר לאוניברסיטה הפדגוגית של בייג'ינג, שם עשה תואר שני וב-1988 קיבל תואר דוקטור. אחר כך הפך לחבר סגל האוניברסיטה. ב-2003 החל לכהן כנשיא המרכז הסיני העצמאי של ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN).
ב-1989 השתתף ליו בהפגנות בכיכר טיאנאנמן. ב-1991 הורשע ב"הפצת תעמולה אנטי-מהפכנית והסתה", אך לא הוטל עליו עונש. ב-1996 נשלח לשלוש שנות "חינוך מחדש" על "הפרת הסדר הציבורי" בשל ביקורת שמתח על המפלגה הקומוניסטית הסינית. ב-2007 נעצר לזמן קצר ונחקר בשל פרסום מאמר באתר אינטרנט מחוץ לסין.
ב-2008 השתתף בכתיבת אמנה 08, שקראה לשיפור מצב זכויות האדם ברפובליקה העממית של סין. האמנה, שעליה חתמו במקור 303 אינטלקטואלים, פעילי זכויות אדם ואנשי ציבור סיניים, נכתבה לפי הדוגמה של אמנה 77 שהוציא ב-1977 ואצלב האוול בצ'כוסלובקיה, ופורסמה ב-10 בדצמבר 2008 לרגל יובל ה-60 לפרסום ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. ב-8 בדצמבר 2008, יומיים לפני פרסום האמנה, נעצר ליו בביתו על ידי המשטרה, ונשלח למעצר בבידוד ללא אפשרות לראות עורך דין. 
לאחר למעלה משנה, ב-23 בדצמבר 2009, הועמד ליו למשפט, וב-25 בדצמבר הורשע ב"הסתה לחתירה נגד שלטונות המדינה" ונשלח למאסר של 11 שנה, ולשנתיים נוספות של שלילת זכויותיו הפוליטיות. מאסרו עורר גל של מחאות ברחבי העולם.
ב-8 באוקטובר 2010 הכריזה ועדת פרס נובל על זכייתו בפרס נובל לשלום "על מאבקו הארוך והבלתי אלים למען זכויות אדם בסיסיות בסין". השלטונות בסין מתחו ביקורת על ההחלטה, ומנעו ממנו ומאשתו להגיע לטקס הענקת הפרס.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בליו כבאסיר מצפון.
ליו קיבל חנינה ושוחרר ממאסרו לאחר שנודע שהוא חולה בסרטן סופני בכבד, כך פרסם עורך דינו ביוני 2017. זמן קצר אחר כך מת ליו בגיל 61.
לידוקאין

שימוש ברפואה

משתמשים בלידוקאין על מנת להקל על עקצוצים, כוויות ודלקות עור, כחומר הרדמה מקומי בטיפולי שיניים, בזריקת אפידורל בהריון ובניתוחים קטנים. השימוש בלידוקאין כחומר הרדמה מקומית שכיח נובע בעיקר מפרק הזמן הקצר בו הוא מתחיל להשפיע, וממשך השפעה בינוני, מה שהופך אותו ליעיל במקרים רבים. אפינפרין (אדרנלין) המכווץ כלי דם מונע דימום, מאריך את זמן התחלת הפעולה של הלידוקאין כמעט פי שניים. מלבד השימוש בלידוקאין כחומר הרדמה מקומי על ידי הזרקה, קיים גם מתן שטחי לדוגמה בביצוע אנדוסקופיה או צנרור קנה (אינטובציה). במתן תוך ורידי, הלידוקאין משמש גם לטיפול בהפרעת קצב.

תופעות לוואי

תופעות הלוואי של לידוקאין נדירות בשימוש כחומר הרדמה מקומי אם מתבצעת כשורה. (לדוגמה תגובות אלרגיות) חשיפה מערכתית לכמויות מוגזמות של לידוקאין בעיקר מתבטאת במערכת העצבים המרכזית ובהשפעה על הלב וכלי דם. השפעה על מערכת העצבים המרכזית מתרחשת בדרך כלל במקרים של ספירת פלסמה נמוכה. תופעות במערכת העצבים המרכזית עשויות לכלול עירור מערכת העצבים המרכזית (עצבנות, עקצוץ סביב הפה (הידוע גם ב-paraesthesia circumoral), טינטון, רעד, סחרחורת, טשטוש ראייה, פרכוסים) אחריו דיכאון, ועם חשיפה כבדה יותר ויותר: נמנום, איבוד ההכרה, דיכוי נשימתי ודום נשימה. השפעה על לב וכלי דם: ירידה בלחץ דם, קצב לב איטי, הפרעות קצב, או דום לב - שחלקם יכול להיות בגלל היפוקסמיה משנית לדיכוי נשימתי. התופעות הקשורות לשימוש של לידוקאין תוך ורידי דומות לתופעות של הרעלה מערכתית. אלו הן תופעות תלויות מינון ושכיחות יותר במינון בשיעור גבוה. התופעות כוללות: כאב ראש, סחרחורת, נמנום, בלבול, הפרעות ראייה, טנטון ורעד. תופעות נדירות הקשורות לשימוש בלידוקאין כוללות: ירידה בלחץ דם, קצב לב איטי, הפרעות קצב, דום לב, עוויתות שרירים, פרכוסים, תרדמת, ו/או דיכאון נשימה.

מנגנון פרמקולוגי

לידוקאין משנה את יכולת העברת האותות בנוירונים על ידי חסימה של תעלות נתרן תלויות מתח בממברנה של תא העצב. במינון מספיק, ממברנת הנוירון הפוסט-סינפטי לא עוברת דפולריזציה וכך היא לא מעבירה את האות הלאה, דהיינו, אלחוש. האלחוש לא נגרם רק בגלל חסימת המעבר של האות שמעביר תחושת כאב, אלא גם על ידי עצירת האות לפני שהוא מתחיל. משתמשים בטיטרציה זהירה של לידוקאין על מנת לקבל סלקטיביות גבוהה לנוירון הסנסורי. משתמשים במינונים גבוהים יותר במטרה להשפיע על סוגי העברה שונים בנוירונים מסוגים שונים.
אותו העיקרון תקף גם בשימוש בלידוקאין כתרופה אנטי-אריתמית: חסימת תעלות הנתרן משפיעה על מנגנון התכווצות שריר הלב בכך שהיא מעלה את סף הדיפולריזציה, כלומר שריר הלב נוטה להתכווץ בקצב נמוך יותר ובכך מטפלים בקצב לב מהיר.
המטבוליטים של התרופה רעילים למערכת העצבים המרכזית, היא יכולה לגרום לפרכוסים, ועל כן התרופה אינה ניתנת Per Os.

היסטוריה

לידוקאין הוא החומר הראשון ממשפחת האימו אמידים שנעשה בו שימוש בהרדמה מקומית, הוא נקרא בעבר בשם ליגנוקאין על ידי המדען השוודי נילס לופגרין בשנת 1943. העמית שלו בנגט לנדקויסט ביצע את ניסוי ההזרקה הראשון על עצמו, החומר שווק לראשונה בשנת 1949.
יוהאן הרמן שיין

חייו

עם מות אביו, עבר שיין לדרזדן, שם הצטרף למקהלת הנסיך הבוחר של סקסוניה כסופרן-נער. נוסף לשירה במקהלה, קיבל הכשרה מוזיקלית יסודית אצל רוגיר מיכאל, מנצח המקהלה, שהכיר בכשרונו יוצא הדופן. משנת 1603 עד 1607 למד בפפורטה ומ-1608 עד 1612 למד משפטים ומדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג. עם תום לימודיו עבד תקופה קצרה אצל גוטפריד פון וולפרסדורף כמנהל המוזיקה בביתו וכמחנך לילדיו; בהמשך התמנה למנצח מקהלה בוויימאר וכעבור זמן קצר היה למנצח מקהלת בית הספר למוזיקה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשאר עד סוף חייו.
שלא כידידו היינריך שיץ, סבל שיין מבריאות לקויה ולא זכה לחיי אושר או לאריכות ימים. אשתו מתה בלדתה; ארבעה מחמשת ילדיו מתו בינקותם; הוא סבל לאורך שנים משחפת, צינית, צפדינה ומחלת כליות ומת בגיל 44, ככל הנראה כתוצאה ממחלת השחפת.

סגנונו

שיין היה בין הראשונים שהטמיעו את חידושי הבארוק האיטלקי - מונודיה, סגנון הקונצ'רטאטו, בס ממוספר - ועשו בהם שימוש אפקטיבי בהקשר לותרני. שיץ יצא לאיטליה פעמים אחדות, אך שיין, ככל הנראה, עשה את כל חייו בגרמניה, עובדה שלאורה נראית הבנתו את הסגנון האיטלקי מרשימה פי כמה. יצירותיו המוקדמות בסגנון הקונצ'רטטו עוצבו כנראה על פי Cento concerti ecclesiastici של לודוביקו גרוסי דה ויאדאנה, שיכול היה למצוא במהדורה גרמנית.
בשונה משיץ, שחיבר רק מוזיקת קודש (פרט לקובץ מוקדם ובלתי מייצג של מדריגלים, שיין חיבר יצירות קודש וחול בכמויות שוות, פחות או יותר, כמעט כולן ווקאליות. המוזיקה הווקאלית החילונית שלו כתובה כולה לטקסטים שחיבר בעצמו. במהלך חייו הוציא לאור לסירוגין קבצים של מוזיקת קודש ומוזיקה חילונית, בהתאם לכוונה שעליה הצהיר בשלב מוקדם - בהקדמה ל"באנקטו מוזיקאלה" - לפרסם לסירוגין מוזיקה לשימוש בעבודת הקודש ובהתכנסויות חברתיות. הניגוד בין שני סוגי המוזיקה עשוי להיות קיצוני. בעוד שחלק ממוזיקת הקודש שלו עושה שימוש בטכניקות המתוחכמות ביותר של המדריגל האיטלקי למטרות פולחן דתי, אחדים מן הקבצים החילוניים שלו כוללים, בין השאר, שירי יין מפתיעים בפשטותם ובהומור שבהם. כמה מיצירותיו מגיעות לכדי עוצמת ביטוי, שדומה לה אפשר למצוא בגרמניה רק אצל היינריך שיץ, כמו למשל Fontana d'Israel או Israel's Brünnlein המרהיבות (1623), שבהן הצהיר שיין על כוונתו למצות את האפשרויות לציור-מילים גרמני "בסגנון המדריגל האיטלקי". 
הקובץ המפורסם ביותר שלו היה, אולי, היחיד של מוזיקה אינסטרומנטאלית, ה-Banchetto musicale ("משתה מוזיקלי") (1617), המכיל 20 סוויטות וריאציה נפרדות; הן בין הדוגמאות המוקדמות ביותר, והמושלמות ביותר, לצורה זו. ההנחה הסבירה היא, כי חוברו כמוזיקת סעודה לחצרות וייסנדורף ווויימאר ונועדו לביצוע בויולים. הן בנויות ממחולות: פאוואן-גליארד (צמד מקובל בראשית הבארוק), קוראנט, ואחריו אלמנדה-טריפלה. האחדות של כל סוויטה ב"בנקטו" מושגת באמצעות מודוס ובאמצעות נושא גם יחד.
וולטר קריקמר

קריירה

וולטר קיקמר הגיע למנצ'סטר יונייטד כבר בשנת 1919, כפקיד. הוא הפך למזכיר הקבוצה בשנת 1926, ובשנת 1931 מונה למאמנה. שנה לאחר מכן הוחלף במאמן סקוט דאנקן. ב-1937, כאשר עזב דאנקן את יונייטד, מונה קיקמר לקדנציה שנייה בתור מאמן הקבוצה. בשנת 1945, כאשר מאט באזבי הגיע ליונייטד, לקח על עצמו קיקמר את תפקיד מאמן קבוצת הנוער של המועדון. 
קיקמר מילא תפקידים במועדון במשך כ-40 שנה, עד שמצא את מותו באסון האווירי במינכן, ב-6 בפברואר 1958.
רווית ליאור-מנדל

ביוגרפיה

גדלה ביישוב אופירה בסיני ועברה עם משפחתה לראשון לציון. שירתה כמש"קית ת"ש בחטיבת הצנחנים. עבדה כדיילת באל על וסיימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כתחקירנית בטלוויזיה בכבלים ומשם התקדמה לעריכת תוכניות יומיות. שימשה כעורכת משנה בתוכניות בערוץ 2 ובין השאר בתוכנית הבישול של גיל חובב ועריכת ספיישלים כגון טקס פרסי המוזיקה, טקס אנשי השנה וטקס בחירת מלכת היופי. ב-2003 עברה להתמקד בפיתוח תכנים בחברת JCS וב-2005 נכנסה אל עולם הריאליטי כשיצרה את התוכנית הדוגמניות שבה שימשה כעורכת ראשית. מנדל שימשה כעורכת הראשית של הישרדות בעונה הראשונה בערוץ 10 ולאחר מעברה לזכיינית רשת ערכה את העונות הראשונות של המירוץ למיליון. בעקבות הצלחת התוכנית, נבחרה לערוך ולהפיק את המשימה: אמזונס שקווי עלילתה דומים להישרדות אך תוכנית זו לא עמדה בציפיות הרייטינג ובוטלה לאחר עונה אחת. בנוסף עמדה בראש מחלקת פיתוח התוכן וריאליטי בשידורי קשת.
ב-2018 לאחר מעבר התוכנית האח הגדול משידורי קשת לרשת, נבחרה לשמש כעורכת ראשית וכדמות האח הגדול. עם זאת, לאחר מספר תוכניות ובעקבות נתוני רייטינג לא מספקים, החליטה להודיע על פרישתה מהתוכנית והוחלפה ברועי עוז.

חיים אישיים

ליאור-מנדל נשואה לפרופ' דרור מנדל, מנהל בית חולים דנה-דואק לילדים בתל אביב ולהם שני ילדים. מתגוררת ברמת השרון.
קתקאלי

קתקאלי (കഥകളി) הוא סוג של תיאטרון-מחול הודי.
הקתקאלי נפוץ בעיקר בקוצ'ין ובערים אחרות בקרלה. תוכני הריקודים לקוחים מהמהאבהראטה ומהראמאיאנה.

תוכן

הדמויות המוצגות על הבמה הם לרוב שדים או אלים מהמיתולוגיה ההינדואית. את כל התפקידים, גם הנשיים משחקים שחקנים-רקדנים גברים. 
רוב ההופעה היא אילמת, עם קריאות וצעקות בודדות. את הטקסט שרים אחד או שני מוזיקאים מצד הבמה. את ההכשרה מתחילים שחקנים כבר בגיל ילדות, והיא יכולה להימשך עשר שנים.
כריס קייל

ביוגרפיה

קייל נולד באודסה, טקסס. יש לו אח צעיר בשם ג'ף. כבר בילדותו נחשף לירי ולציד ובגיל שמונה קיבל מאביו את רובהו הראשון. לאחר התיכון, הוא עבד בחווה והתחרה ברודיאו. הקריירה שלו נקטעה כאשר נפצע בזרועו.
כאשר החלים, הוא פנה ללשכת הגיוס וביקש להצטרף לחיל הנחתים האמריקני, אך הוא שוכנע להצטרף לאריות הים. ב-1999 הוא התגייס לצי האמריקאי ושירת בצוות 3 של היחידה. במרץ 2003 רשם את החיסול הראשון כצלף, כשפגע בילד שהתכוון ליידות רימון יד על חיילי המארינס בנאסריה שבדרום עיראק. קייל השתתף בארבעה סבבים של משימות בעיראק במהלכם נזקפו לזכותו 160 חיסולים ועוד קרוב למאה חיסולים שלא זכו לאישור רשמי. הוא נחשב לצלף הקטלני ביותר בתולדות הצבא האמריקאי. בעיראק הוא זכה לכינוי "השטן מרמאדי" ועל ראשו הוצא פרס של 180,000 דולר. את הצליפה המתועדת מהמרחק הרב ביותר רשם ב-2008 כשפגע ממרחק של כ-2,100 יארד (1920 מטר) בחמוש עיראקי שהתכוון לירות רקטה נגד טנקים לעבר שיירה אמריקאית. במהלך המלחמה נורה קייל פעמיים ושרד 6 פגיעות של מטעני צד.
במלחמת עיראק השתמש קייל ברובי הצלפים מקמילן TAC-338, רובה צלפים וינצ'סטר 0.300 מגנום, Mk 12 Special Purpose Rifle, וברובה סער M4 קרבין. במהלך שירותו עוטר קייל פעמיים בכוכב הכסף וחמש פעמים בכוכב הארד והוא אחד הצלפים המעוטרים ביותר בארצות הברית. קייל השתחרר ב-2009.
הוא התגורר עם רעייתו טייה קייל (לה נישא ב-2002), בנו ובתו בטקסס ושימש כנשיא בחברת "Craft International" לייעוץ ביטחוני. ב-2012, הוציא אוטוביוגרפיה בשם "צלף אמריקאי". הספר הופיע ברשימת רבי המכר של המגזין "ניו יורק טיימס" והביא לקייל חשיפה בכל רחבי המדינה.
ב-2 בפברואר 2013 נרצח קייל עם חברו צ'אד ליטלפילד במהלך מטווח מירי של חייל משוחרר מעורער בנפשו בשם אדי ריי רוט, אותו לקח במטרה לסייע לו להתמודד עם הפרעה פוסט-טראומתית מהמלחמה. לאחר הרצח, נסע רוט לבית אחותו וסיפר לה על הנעשה. האחות התקשרה למשטרה אשר עצרה אותו לאחר מרדף קצר.
ב-11 בפברואר 2013, נערך טקס האשכבה של קייל בקאובויס סטדיום, אצטדיון הפוטבול של קבוצת דאלאס קאובויס. מסע ההלוויה שלו נערך לאורך 320 ק"מ וכלל שיירה של 200 כלי רכב ומאות אנשים שחלקו לו כבוד אחרון לאורך הדרך.
משפטו של רוט החל ב-11 בפברואר 2015 וב-24 בפברואר הוא נמצא אשם במותם של קייל וליטלפילד ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.

בתרבות

קייל כתב שני ספרים: "American Sniper", אוטוביוגרפיה על חייו ושירותו הצבאי ו-"American Gun" הסוקר עשרה כלי נשק חמים קלים שהשפיעו על ההיסטוריה של ארצות הברית.
התסריט לסרט הקולנוע "צלף אמריקאי" מבוסס על האוטוביוגרפיה שלו, American Sniper: The Autobiography of the Most Lethal Sniper in U.S. Military History. במאי הסרט הוא קלינט איסטווד והסרט יצא לאקרנים בסוף 2014. 
ב-2 בפברואר 2015, הכריז מושל טקסס, גרג אבוט, על יום זה כ"יום כריס קייל" לזכרו.
ברוס דוויסון

ביוגרפיה

דוויסון נולד בפילדלפיה למריאן, מזכירה במקצועה ולקלייר.וו דוויסון מוזיקאי ואיש צבא העובד עבור חיל ההנדסה צבאית האמריקאית.
הוריו של דוויסון התגרשו כאשר היה בן 3 ודוויסון עבר לגור עם אמו.
את לימודיו רכש דוויסון ב"תיכון ניוטון" וב"אוניברסיטת פנסילבניה" שם החל ללמוד משחק.
את הקריירה שלו החל דוויסון ב-1968 בברודוויי במחזות "נמר בשער", "איש הפיל" בו גילם את ג'וזף מריק ו"ביבר הזכוכית" של טנסי ויליאמס לצידה של ג'סיקה טנדי.
ב-1969 הופיע דוויסון בסרטו הראשון "קיץ אחרון" לצידה של ברברה הרשי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופיע בסרט הטלוויזיה "הנחשול" והתפרסם בזכות הופעותיו הבימתיות בין היתר במחזות "ריצ'רד השלישי", "מכתבי אהבה" והמחזה זוכה פרס פוליצר "איך למדתי לנהוג" .
הופעתו הקולנועית הבולטת ביותר באותה תקופה הייתה בקומדיה "מרגלים שכאלה".
פריצתו לתודעה המקומית והעולמית של דוויסון הייתה בשנת 1990 בה שיחק דוויסון בדרמה "חברות לכל החיים", בסרט גילם את דייוויד, בחור הומו שאהובו נפטר ממחלת האיידס.
על תפקידו בסרט קיבל דוויסון את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, את הפרס הפסיד דוויסון לג'ו פשי על תפקידו בסרט "החבר'ה הטובים".
ב-1993 זכה דוויסון בפרס פסטיבל ונציה ובפרס גלובוס הזהב השני שלו, את שני הפרסים חלק עם שאר צוות שחקני הסרט "תמונות קצרות" של רוברט אלטמן, כמו כן הופיע דוויסון לצד ויל סמית' ודונלד סאתרלנד בדרמה "קשר בכל מחיר". ב-1996 שיחק בדרמה "לאחר ג'ימי" בכיכובו של פיטר פצ'ינלי. ב-1997 שיחק בקומדיה הרומנטית "חיי האהבה" לצד קארלה גוג'ינו. ב-1998 קיבל דוויסון מועמדות לפרס אמי על תפקידו בסדרה "Touched by an Angel", בנוסף שיחק דוויסון בסרטו של בריאן סינגר "תלמיד מצטיין מדי"
בשנת 2000 התפרסם דוויסון בהופעתו בסרט גיבורי העל "אקס מן" בתור דמותו של סנטור רוברט קלי, פוליטיקאי הדוגל בפעילות אנטי מוטאנטית. דמותו הופיעה בהופעת קמע גם בסרט ההמשך "X-מן 2".
בשנת 2002 שיחק בסרט הפשע הביוגרפי "דהאמר" בכיכובו של ג'רמי רנר בגילומו של ג'פרי דאהמר. 
בשנת 2001 גילם דוויסון את דמותו של טום אוקלי, חבר קונגרס אמיד ואביה של נערה זרוקה ופרועה בשם ניקול (קירסטן דנסט) בדרמה הרומנטית "את מטורפת...אתה חתיך". ושיחק בקומדיה הרומנטית "חיזורי קיץ" לצידם של פרדי פרינז ג'וניור וג'סיקה בייל.
בשנת 2003 הופיע דוויסון ב "משחק המושבעים" לצידם של ג'ין הקמן ורייצ'ל וייס בדמותו שלה דורווד קייבל. בשנת 2005 שיחק בקומדיה "הולכים לקניות" (Going Shopping), לצד לי גרנט. בשנת 2006 שיחק במותחן "הנערה המתה" לצד טוני קולט. 
בשנת 2008 שיחק דוויסון בסדרה "טרמינייטור" המבוססת על סדרת סרטי "המחסל", בסדרה גילם את דמותו של ד"ר סילברמן, הפסיכיאטר אשר טיפל בשרה קונור (לנה הידי).
בשנת 2013 שיחק בדרמה הרומנטית "מילים ותמונות" לצד ז'ולייט בינוש וקלייב אוון. בשנת 2016 השתתף בקומדיה "להשיג עבודה" בכיכובם של מיילס טלר ואנה קנדריק. בשנת 2017 השתתף בסרט "11 בספטמבר", ובסרט הטלוויזיה "אהבה בפריז", קומדיה רומנטית בכיכובם של הזוג רבקה רומיין וג'רי אוקונל. בשנת 2018 השתתף בסרט האימה "הרוע שבפנים: המפתח האחרון".

חיים אישיים

דוויסון היה נשוי לשחקנית הקולנוע ליסה פאליקן משנת 1986 עד שנת 2006. ב-2006 התחתן דוויסון עם מישל קורי ולזוג נולדה בת בשם סופיה, לדוויסון בן נוסף בשם אית'ן מנישואיו הקודמים.