google/wiki40b huggingface dataset:
אקסנצ'ר

הקמה והשנים הראשונות

אקסנצ'ר החלה כחטיבת הייעוץ העסקי והטכנולוגי של משרד רואי החשבון "ארתור אנדרסן" בשנת 1953, בעקבות בקשה של ג'נרל אלקטריק לעבור תהליך אוטומציה לעיבוד השכר והייצור. 
 ג'ו קליגוף היה מנהל הפרויקט האחראי על עיבוד השכר ובהמשך הוביל את חטיבת השירותים הניהוליים והעסקיים במשך 10 שנים.
כיום נחשב קליגוף לאבי הייעוץ הטכנולוגי בעולם.

פיצול מארתור אנדרסן

בשנת 1989, הפכו 'ארתור אנדרסן' ו'אנדרסן ייעוץ' לשתי יחידות נפרדות של אנדרסן העולמית.
לאורך שנות ה-90 גבר המתח בין שתי היחידות עקב תחרות עסקית שנוצרה בעקבות הקמתה של חטיבת ייעוץ נוספת בתוך 'ארתור אנדרסן'. במקביל, נדרשה 'אנדרסן ייעוץ' לשלם 15% מהרווחים שלה מדי שנה ל'ארתור אנדרסן'.
בשנת 1998, טענה 'אנדרסן ייעוץ' להפרת חוזה עם אנדרסן העולמית. לאחר משא ומתן משפטי והגעה להסדר, שינתה 'אנדרסן ייעוץ' ב-1 בינואר 2001 את שמה לאקסנצ'ר ונפרדה באופן רשמי מ'ארתור אנדרסן'. מטה החברה נקבע בברמודה.

הנפקה לציבור

ביולי 2001 הונפקה אקסנצ'ר לציבור במחיר של 14.50$ למניה ב-NYSE, כאשר גולדמן סאקס ומורגן סטנלי היו החתמים. ביום הגיוס גייסה אקסנצ'ר כמעט 1.7 מיליארד דולר.

מטה החברה

במאי 2009 הודיעה אקסנצ'ר כי חברי הדירקטוריון אישרו פה אחד את שינוי מיקום מטה החברה לאירלנד על ידי הפיכתה לחברה בת של חברת Accenture plc האירית. השינוי אושר בספטמבר 2009, תחילת השנה הפיסקלית של החברה ב-2010. מטה החברה אמנם נמצא באירלנד, אך חלק גדול מהניהול התפעולי מתרחש בארצות הברית, בעיקר בניו יורק ובשיקגו.

אקסנצ'ר ישראל

אקסנצ'ר פתחה את משרדיה בישראל בשנת 2001. הפעילות בארץ הוקמה ונוהלה על ידי גיל גדרון עד שנת 2009, ומאז היא מובלת על ידי יעקב בן-אדיבה.
המשרד הישראלי של החברה נמצא בהרצליה.
ב-2016 רכשה אקסנצ'ר את חברת מגלן, חברה העוסקת בתחום הסייבר ההתקפי. הקבוצה הינה חלק מאקסנצ'ר סקיוריטי, גוף האבטחה של אקסנצ'ר המספק שרותי אבטחה ללקוחות החברה בכל רחבי העולם. המשרד הישראלי ואגף הפיתוח של אקסנצ'ר סקיוריטי נמצאים בכפר סבא.
גלריית האמנות של אונטריו

מיקום ותכנון אדריכלי

המוזיאון נמצא ברחוב דנדאס (Dundas Street) בין רחוב מקאול (McCaul) ורחוב בברלי (Beverley). את המבנה הנוכחי של הגלריה תכנן האדריכל הנודע פרנק גרי, שנולד וגדל בשכונה שבה היא ממוקמת. תוכנית ההרחבה של המוזיאון בתכנונו נפתחה לציבור בשנת 2008. אוסף הגלריה כולל למעלה מ-79,000 עבודות החל מהעת העתיקה עד לימינו.

קומה ראשונה

הקומה הראשונה כוללת אוסף מרשים של אמנות אירופית הכוללת עבודות של אמנים דוגמת פרנס הלס, פייר אוגוסט רנואר, אוגוסט רודן, ואן גוך, מרק שאגאל ופבלו פיקאסו.
בחדר נפרד בקומה זו מצויה יצירתו הנודעת של הצייר הפלמי פטר פאול רובנס "טבח התמימים" שצוירה בתחילת המאה ה-17 ונחשבת לציור בן התקופה הקדם-מודרנית עליו שולם הסכום הגבוה ביותר מאז ומעולם. היא הוצעה למכירה בלונדון בשנת 2002 במכירה פומבית, ונקנתה בסכום של למעלה מ-49 מיליון ליש"ט על ידי לורד תומסון, שהעניק אותה לגלריה של אונטריו.
בקומה הראשונה מצוי בניין הגרנג' ההיסטורי שנבנה בשנת 1817 ופתוח למבקרים הרוצים להתרשם מרוח התקופה.

קומה שנייה

הקומה השנייה מוקדשת בעיקר לאמנות קנדית, ומציגה מסורות אמנותיות שונות של קנדה מהימים שלפני האיחוד ועד לימינו. רבות מהיצירות המוצגות הן של "קבוצת השבעה", קבוצה של ציירים קנדים שפעלו בתחילת המאה העשרים בהשפעת תנועת האימפרסיוניזם האירופי ופיתחו גוון קנדי ייחודי.
אותה קומה כוללת אגף נפרד המוקדש ליצירתו של הפסל הבריטי הנרי מור אשר אחד מפסליו נמצא ברחוב בכניסה למוזיאון. זהו האוסף הגדול ביותר בעולם של פסלים של מור, שהחליט למסור אותם לגלריה בטורונטו עוד בימי חייו.

האגף לאמנות עכשווית

שתי הקומות העליונות מוקדשות לאמנות בת זמננו החל משנות השישים ועד לעשור הראשון של המאה ה-21. הן כוללות מבחר של יצירות העוסקות בנושאים שונים של אמנים מכל העולם. המדרגות המובילות לאגף מאפשרות תצפית מרהיבה אל מרכז העיר טורונטו.
ששת הגיבורים הגדולים

ביוגרפיה בדיונית

כאשר הממשלה היפנית הייתה זקוקה לגיבורי על, תאגיד גירי גייס את חברי הצוות: הרונין הנבל הסמוראי הכסוף; הסוכנת החשאית האני למון, ממציאת "תיק הכוח" באמצעותו היא שולפת עצמים מיקומים אחרים; גוגו טומאגו, פושעת שמסוגלת לפוצץ את חליפתה בלי לפגוע בעצמה באמצעות אמירת שמה ושוחררה מהכלא כדי להצטרף לצוות; והירו טאקאצ'יהו, גאון בן 13 שבנה אנדרואיד בשם ביימאקס המשנה צורה מיצור דמוי דרקון לרובוט מכה. האיום הראשון שהצוות התמודד איתו היה צורה אסטארלית של קורבנות הפצצת הירושימה ונגסאקי. בקרב נגדו, סאנפייר חבר האקס-מן הצטרף כחבר השישי והם נצחו בקרב. זמן קצר לאחר מכן, הקבוצה העתיקה את בסיסם ממשרדי גירי לפארק שעשועים בטוקיו, שם הותקפו בידי מפלצת שנוצרה מציוריו של ילד. בעזרת קבוצת אלפא פלייט הקנדית, ששת הגיבורים הגדולים השמידו אותו בכך שזרקו אותו ללוע הר פוג'י.
הקבוצה המשיכה להגן על יפן מאיומים שונים, וחילצו את תושבי טוקיו מעירם כאשר קבוצת אדוני הרשע גרמה לסופה. לבסוף, סאנפייר עזב את הקבוצה לטובת מעורבות בתאגיד-אקס של צ'ארלס אקסבייר בהודו ואילו הסמוראי הכסוף נהרג לכאורה בידי המתנקשת אלקטרה בעיראק. הם הוחלפו בסאנפיר, אישה שנגררה ליקום מארוול דרך תיק הכוח של האני למון ובעלת כוחותיו של סאנפייר, ובסמוראי ההובנה המסתורי. כעת בלי שני החברים המנוסים, הירו נעשה מנהיג הקבוצה. הקבוצה נפלה קרבן למכשיר שליטה מוחית שהושתל בביימאקס, ואולצו להלחם באלפא פלייט לפני שהמכשיר חווה קצר חשמלי, הקבוצות התפייסו ועזרו להגן על רצף הזמן.
לאחר מלחמת האזרחים, הממשלה היפנית הניחה לגיבורים להתנדב להגנה במקום להכריח אותם לסוכנות להגנת יפן. כחלק מההתנדבות, הקבוצה שיתפה פעולה עם האנדרואיד הרונין האדום והלוחם אוטומו. בשלב מסוים, סאנפיר וסמוראי ההובנה התפטרו או פוטרו והוחלפו בסמוראי וואסאבי לא-ג'ינג'ר ובפרד, איינו בעל יכולת שינוי צורה ליצור דמוי גודזילה. ביחד, הם נלחמו בפשע ביפן. מאוחר יותר, ספיידרמן יצר קשר עם מספר גיבורי-על ושלח אותם לעצור מזימת האצת ההתחממות הגלובלית של דוקטור אוקטופוס, ביניהם הקבוצה. הם נתקלו באויבם הראשון ששמר על אחד מהמתקנים, והביסו אותו.
שלמה מורג

משפחתו

נולד בפתח תקווה, כאחד משני בניהם של משה אריה מירקין ושל שרה מירקין (מרגלית), שהיו מורים בשנות העשרים בבית הספר נצח ישראל, ובהמשך עברה המשפחה לרמת גן.
אביו כתב פירוש באחד עשר כרכים ל"מדרש רבה", ואמו הקימה מסגרות לילדים ולנשים עולות. אמו של שלמה מורג עסקה בפעילות ציבורית במגן דוד אדום ונבחרה לעמוד בראש סניף ויצו ברמת גן. היא פרשה מארגון ויצו על רקע מלחמתה בעד מתן זכות הצבעה לנשים למפלגות הכלליות, ולא לרשימת נשים מיוחדת. היא הצטרפה לארגון נשים ציוניות כלליות, ומשנת 1954 ישבה במועצה העירונית של רמת גן. את ספרו "העברית שבפי יהודי תימן" הקדיש מורג להוריו.
אחיו של שלמה מורג, אמוץ, היה כתב כלכלי בעיתונים "דבר" ו"אשמורת", ופרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית. אמוץ מורג כתב ספרי כלכלה אך גם סיפורים קצרים, אשר חלקם אוגדו לאחר מותו בספר דליקה בלילה, עם הקדמה מאת שלמה מורג.
שלמה מורג נפטר ב-4 בספטמבר 1999, והותיר אחריו את אשתו שושנה, ואת בנותיו רינת ואריאלה.

ביוגרפיה

שלמה מורג החל ללמוד באוניברסיטה העברית בשנת תש"ד. בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "ההגייה העברית אצל יהודי תימן", שכתב בהדרכת מוריו שלמה דב גויטיין, יעקב פולוצקי ונפתלי הרץ טור-סיני. מורים נוספים שהשפיעו עליו היו יוסף קלוזנר, דוד צבי בנעט וחנוך ילון.
בשנת 1960 הועלה מורג לדרגת מרצה באוניברסיטה העברית. הוא לימד בחוג ללשון עברית שבאוניברסיטה העברית, וממנה פרש לגמלאות בשנת 1994. שימש שנים רבות כמופקד הקתדרה על שם חיים נחמן ביאליק, ולימד גם באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן. הוא כיהן כנשיא "האגודה לשיקום משפחות נזקקות בירושלים" מיסודו של הבלשן יחזקאל קוטשר.
מחקריו של שלמה מורג עוסקים בחקר השפות השמיות, ומתמקדים בחקר העברית. הוא חקר את מסורות העברית השונות, מהעברית המקראית ועד העברית הישראלית. בחן את פניה השונות של תורת הלשון, והקדיש חלק ניכר ממחקריו למסורות החיות של לשונות יהדות תימן.
פרס ישראל הוענק לו עבור ספרו "העברית שבפי יהודי תימן", שיצא לאור בשנת תשכ"ג. בזמנו, הוא היה האדם הצעיר ביותר שקיבל את הפרס החשוב. בעבור ספרו "ארמית במסורת תימן: לשון התלמוד הבבלי" הוענק לו פרס ביאליק.
בית ספר נזירות כרמלית

היסטוריה

בית הספר נוסד רשמית בשנת 1919 בסיוע Ansmi "האגודה לעזרה למיסיונרים איטלקים", אגודה דתית איטלקית שהוקמה במטרה לסייע לאוכלוסייה נזקקת במזרח התיכון ומתן שירות לצליינים, בעיקר מאיטליה, בעת ביקורם בארץ הקודש. האגודה, בראשות המיסיונר ארנסטו סקיפרלי, הקימה בתי ספר, בתי יתומים, בתי חולים בביירות ובקהיר ומאוחר יותר את בתי החולים האיטלקיים בחיפה, בנצרת ובירושלים.
כאשר עלה הצורך בהקמת בית הספר, פנה סקיפרלי לנזירה תרזה, שהגיעה בחודש מאי 1907 לארץ ישראל, בברכת האפיפיור פיוס העשירי, במטרה להקים מנזר נשים של מסדר האחים של הבתולה הברוכה מריה מהר הכרמל בחיפה.
הנזירה תרזה הסכימה להרחיב את פעילותה החינוכית, ויחד עם נזירות נוספות הקימה בית ספר במבנה המנזר. תוך ארבע שנים צמח בית הספר למוסד שחינך למעלה מ-300 תלמידים ברוח דתית מצד אחד, ושואפת להשכלה ולפתיחות לעולם מצד שני. בשנת 1968 נפתח בית הספר התיכון.
עם השנים התרחב בית הספר וכולל היום למעלה מ-1000 תלמידים מגיל הגן ועד תום כיתה י"ב. בית הספר קלט תלמידים בני דתות שונות, וכיום נחשב כבית ספר יוקרתי בעל אחוזי הצלחה גבוהים בבחינות הבגרות המחנך את תלמידיו למעורבות בקהילה ונתינה. בית הספר מגיש 100% מתלמידיו לבחינות הבגרות. מתוכם, קרוב ל-90% עוברים את הבחינות בהצלחה.
בשנת 2007 חגגו המנזר ובית הספר 100 שנה להווסדם.
טורקית צ'אגאטאי

טורקית צ'אגאטאי היא שפה טורקית נכחדת בה נהגו לדבר ולכתוב במרכז אסיה. שפה זו התפתחה במסגרת החאנות של צ'אגאטאי, אחת מהחאנויות המונגוליות שקמו אחרי התפרקותה של האימפריה המונגולית. טורקית צ'אגאטאי הייתה נפוצה כשפת דיבור בחלקים נרחבים של מרכז אסיה, ובין היתר הייתה גם שפתם של שליטי האימפריה המוגולית. שפה זו הותירה אחריה מורשת ספרותית עשירה.
הלן מ. ווקר

ביוגרפיה

לאחר שסיימה את לימודיה בפילוסופיה במכללת ווסליאן באיובה, לימדה מתמטיקה בבתי ספר תיכוניים במשך 9 שנים. ב-1922 קיבלה תואר שני בחינוך מאוניברסיטת קולומביה, ומונתה לפרופסור באוניברסיטת קנזס. ב-1925 חזרה לאוניברסיטת קולומביה כמרצה לסטטיסטיקה. ב-1929 קיבלה תואר דוקטור, בזכות מחקרה על ההיסטוריה של הסטטיסטיקה. בין האנשים שראיינה לצורך המחקר היה קרל פירסון. היא המשיכה להיות חברת סגל באוניברסיטת קולומביה, וב-1940 מונתה לפרופסור מן המניין. במקביל למשרתה בקולומביה לימדה גם באוניברסיטאות אחרות ברחבי העולם. כמו כן למדה משפטים, וב-1944 קיבלה תואר דוקטור למשפטים. ב-1957 פרשה לגמלאות. עם זאת, המשיכה ללמד מדי פעם במספר מכללות, עד לפרישתה הסופית מהוראה ב-1970, כאשר הייתה בת 78.
ווקר כתבה מספר ספרי לימוד במתמטיקה וסטטיסטיקה, והדגישה את החשיבות של הוראת הסטטיסטיקה ללא-סטטיסטיקאים. היא עסקה בכתיבה עד 1979.
וסיקה פיסקיס

וסיקה פיסקיס ( מלטינית: Vesica Piscis - שלפוחית השתן של הדג) היא צורה גאומטרית המתקבלת מחיתוך שני מעגלים בעלי אותו רדיוס, שהמרכז של כל אחד מהם נמצא על היקפו של האחר. שם אחר לצורה זו הוא מנדורלה (Mandorle) מהמילה שקד באיטלקית (mandorla).

במתמטיקה

מבחינה מתמטית הצורה היא מקרה פרטי של עדשה - הצורה המתקבלת מחיתוך של שני מעגלים.
הצורה מופיעה במשפט הראשון שבספר "יסודות" של אוקלידס, כאשר הוא בונה משולש שווה-צלעות באמצעות סרגל ומחוגה.
קודקודיו של המשולש הם שני מרכזי המעגלים ואחת מהפינות החדות של הווסיקה פסקיס. 
שני מרכזי המעגלים ושתי נקודות החיתוך ביניהם (כלומר הפינות החדות) הם קודקדיו של מעוין החסום בווסיקה פיסקיס. המעוין מורכב משני משולשים שווי צלעות.

יחס 
  
    
      
        
          
            3
          
        
      
    
    {\displaystyle {\sqrt {3}}}
  
 בין גובה לרוחב הצורה

רוחבה של הווסיקה פיסקיס שווה מההגדרה לרדיוס כל אחד מהמעגלים ולמרחק בין מרכזיהם.
גובה הווסיקה פיסקיס (המרחק בין שתי נקודות החיתוך של המעגלים) הוא פעמיים הגובה במשולש שווה-צלעות (ראו שרטוט תחתון). ניתן לחשב את הגובה גם לפי הנוסחה הכללית לחיתוך בין שני מעגלים: הגובה גדול פי שורש ריבועי של 3 מהרדיוס, כלומר היחס בין גובה הווסיקה פיסקיס לרוחבה (שניהם עוברים דרך המרכז של הווסיקה פיסקיס), הוא מספר אי-רציונלי שמתחיל ב ...1.7320508. היחסים 265:153 = ...1.7320261 ו 1351:780 = ...1.7320513 הם הקירוב הטוב ביותר לשורש זה, כלומר אין מספרים שלמים קטנים מהם שמשיגים קירוב טוב יותר. ארכימדס משתמש בשברים אלה כחסמים עליון ותחתון לשורש 3 בחיבורו "על המדידה של המעגל".

חישוב השטח

שטח הווסיקה פיסקיס מורכב משני משולשים שווי-צלעות ( אורך צלע r ) וארבעה מקטעים (מקטע הוא חלק העיגול הכלוא בין מיתר לקשת המתאימה לו). בשרטוט משמאל מוצגים בכחול משולש אחד ומקטע אחד. 
מקטע אחד עם משולש אחד מהווים יחד גזרה (פרוסת עוגה) בגודל 60 מעלות, כלומר שישית מהעיגול. שטח הגזרה הוא אם כן:
שטח משולש שווה-צלעות עם צלע r הוא : .
שטח מקטע אחד הוא ההפרש בין שטח הגזרה לשטח המשולש:
שטח הווסיקה פיסקיס: שני משולשים + ארבעה מקטעים יהיה :
ניתן לחשב את השטח גם לפי הנוסחה הכללית לחיתוך בין שני מעגלים

חישוב ההיקף

היקף הווסיקה פיסקיס הוא שתי קשתות של 120 מעלות (שתי פרוסות עוגה בשרטוט או פעמיים זווית משולש שווה-צלעות שהיא 60 מעלות). כל קשת אם כן היא שליש מהמעגל ולכן היקף הצורה הוא:

באמנות ובאדריכלות

באמנות הנוצרית למספר הילות של קדושים נוצרים הייתה צורת וסיקה פיסקיס אנכית, וחותמות של ארגוני דת הוטבעו פעמים רבות בתוך צורה זו במקום במעגל. 
באדריכלות הגותית שימשה הצורה למדידת יחס. הארכיטקט והצייר האיטלקי צ'זארה צ'זאריאנו קרא לה "כלל הארכיטקטים הגרמנים" בספרו מ-1521, המתבסס על זה של ויטרוביוס "על אודות האדריכלות".
הצורה מופיעה במספר מפות של רכבת תחתית כדוגמת קהיר, ליל, מילאנו ורוטרדאם.

במיסטיקה

הראשונים להעריך צורה זו באופן מיסטי היו כנראה הפיתגוראים שראו בה צורה מקודשת. היחס בין הרוחב לאורך היה 265:153 שהוא קירוב טוב לשורש 3.
המספר 153 מופיע בבשורה על-פי יוחנן (פרק כ"א:11) כמספר הדגים שישו העלה בנס הדגים.
הצורה מופיעה גם בסמל הדג איכטוס ( מיוונית ἰχθύς ) ששימש יוונים ורומאים פגנים כמו גם נוצרים.
אצל הבונים החופשיים בימי הביניים לחותמות הייתה צורה זו ששימשה מקור לסמלים וסימנים נוספים.
כותבים של העידן החדש פירשו את הצורה כיוני – סמל לאברי המין הנשיים.
בקבלה נמצאת הצורה בפרח החיים.
ידינסטבו ביחאץ'

הופעות באירופה

הקבוצה שיחקה רק עונה אחת במפעל אירופי, בעונת 1999 הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו. בשלב הראשון הוגרלה הקבוצה מול קבוצת GI גוטה מאיי פארו וגברה עליה בסיכום שני המשחקים. בסיבוב השני הוגרלה הקבוצה מול קבוצת סהאלאול פיאטרה נמץ מרומניה והפסידה לה בסיכום שני המשחקים והודחה מהמפעל.
מורקמב ווייז

מורקמב ווייז (אנגלית: Morecambe and Wise) היו צמד קומיקאים בריטיים - אריק מורקמב וארני וייז. המופע המשותף נמשך ארבעה עשורים, משנת 1941 עד מותו של מורקמב ב-1984.

היסטוריה

מורקמב ווייז החלו את דרכם המשותפת כאשר נרשמו כל אחד בנפרד למופע סאטירי אצל ג'ק הילטון. במהלך מלחמת העולם השנייה נקטעה פעילות הצמד, אך ב-1946 נפגשו מחדש במקרה והחלו להופיע יחד. תחילה הופיעו יחד בתוכניות רדיו ובמופעים משותפים, וב-1954 עברו להופיע בטלוויזיה. תוכניתם הראשונה בטלוויזיה, "Running Wild", ספגה ביקורות שליליות, אך ב-1956 הופיעו בתוכניתו של ויניפרד אטוול, וזכו להצלחה.
בשנת 1961 החלו להופיע בקביעות בתוכנית טלוויזיה משלהם, "Two of a Kind", בערוץ ATV. ב-1968 עברו ל-BBC שם שודרה במשך עשור תוכניתם הפופולרית "The Morecambe & Wise Show". ב-1978 עברה התוכנית לערוץ "Thames Television", שם שודרה עד 1983.
בשנות ה-60 הופיע הצמד גם במספר סרטים: "The Intelligence Men", "That Riviera Touch" ו-"The Magnificent Two". ב-1983 הופיעו בסרטם האחרון יחד, "Night Train To Murder".
ב-1976 קיבלו מורקמב ווייז על פועלם את תואר מסדר האימפריה הבריטית.
הצמד היה פופולרי בציבור הן בזמן פעילותם והן לאחריה. ברשימת 100 תוכניות הטלוויזיה הבריטיות המוצלחות ביותר, שנבחרו על ידי המוסד הבריטי לצילום בשנת 2000, על ידי מומחים בתעשייה, המופע של מורקמב ווייז נבחר למקום ה-14. בספטמבר 2006, הם נבחרו על ידי קהל צופים רחב למקום שני בסקר של כוכבי הטלוויזיה הגדולים ביותר.
דוד מורז'ינסקי

ביוגרפיה

מורז'ינסקי נולד בסובלקי שבפולין ליעקב שהיה צייר של בתי כנסת. אחיו הוא הצייר מרדכי אריאלי. מורז'ינסקי עלה לישראל באמצע שנות ה-20, ובין 1925 לבין 1927 הוא למד אמנות אצל פרופסור בוריס שץ בבצלאל.
ב-1928 עמד מורז'ינסקי בראש קבוצה של תשעה ציירים שציירה על קירות בית הכנסת החורבה בעיר העתיקה. בשנות ה-30 הוא עבר לפריז, ושם עבר בגראנד שומיאר והשתתף במספר תערוכות. בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא נדד ברחבי צרפת והיה פעיל במחתרת. לאחר תום המלחמה ב-1945 הוא חזר לפריז, שם הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו. ב-1960 הוא השתתף בסלון בינלאומי שבו זכה באות הצטיינות על האקוורילות שלו. במהלך שנות ה-60, הוא הכין ציורי קיר עבור מספר בתי כנסת באנטוורפן ובפריז.
סיינט פיטרסברג

היסטוריה

העיר נוסדה על ידי שני יזמים - ג'ון ס. ויליאמס שב-1876 קנה את האדמה ופיטר דמנס שב-1888 הביא את מסילת הרכבת לאזור.
היא קרויה סיינט פיטרסברג על שם העיר סנקט פטרבורג ברוסיה, עיר מולדתו של מייסד העיר פיטר דימנס. אגדה מקומית מספרת שוויליאמס ודימנס הטילו מטבע מי יזכה לתת לה את השם. דימנס זכה בהגרלה ואילו ויליאמס הסתפק בקריאת המלון הראשון בעיר על שם עיר מולדתו, דטרויט (מלון שנבנה על ידי דימנס). המלון עדיין קיים אך כבר אינו פעיל ומשמש כבית משותף.
שירות החשמל בעיר החל ב-1897 והתעשייה הגדולה הראשונה הייתה הדגה, כאשר ב-1899 התעשיין הנרי היבס ייסד את עסקי הדיג שלו בעיר. בתוך שנה החברה שלו, Hibbs Fish Company, ייבאה יותר מ-450 קילו דגים ביום.

תיירות

בעיר נמצא מוזיאון על שם הצייר סלבאדור דאלי ומוצגות בו רבות מיצירותיו.

נמל סיינט פיטרסברג

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
נמל סיינט פיטרסברג משמש כיום כמרינה לעגינת יאכטות.

ספורט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
מועדון טמפה ביי רייס הוא מועדון הספורט הגדול בעיר, שגם מחזיק בבעלות על מועדון הכדורגל טמפה ביי רודיס שמארח באצטדיון אל לאנג בעיר.
סאלח, פה זה ארץ ישראל

תקציר העלילה

הסרט עוסק בסיפור קליטתם של יוצאי צפון אפריקה, ויישובם בעיירות פיתוח, שתוארה במחקרים אקדמיים. טענת יוצרי הסרט היא שעולים שהגיעו בשנים 1954–1956 נשלחו ליישב את הפריפריה בדרכי רמייה כשננקטה נגדם אפליה, בייחוד בהשוואה לקליטת יוצאי פולין בעליית גומולקה שנתיים אחר כך. בסרט נטען שמובאים לראשונה פרוטוקולים של הסוכנות העוסקים בקליטת העולים. את הקריינות לפרוטוקולים המובאים ביצע ירון לונדון.
הסרט דן גם בבעיות התעסוקה, הכלכלה והדיור ובהסללה בחינוך בעיירות הפיתוח, ומובאים בו ראיונות עם עולי שנות ה-50, ומרואיינים שעסקו בקליטת העולים. בחלק מן הסדרה מובאות תגובות של עולי שנות ה-50 הצופים בסדרה, שקובצו באולם על מנת לצפות בה.

המשתתפים בסדרה

במאי הסדרה, דוד דרעי, מופיע לכל אורך הסרט ופרקי הסדרה, כמראיין, וגם כדמות מרכזית המספרת את סיפורה האישי. קריין הפרוטוקולים החסויים הוא ירון לונדון. לצידם מופיעים בסרט ובסדרה גם שורה של מומחים, המחזקים  ומרחיבים בעדויותיהם המצולמות את טענות הבסיס שלה. ביניהם פרופ' סמי שלום שטרית, פרופ' ארז צפדיה, חתן פרס ישראל פרופ' אלישע אפרת, חתן פרס ישראל ושר החוץ לשעבר דוד לוי, חבר הכנסת ושר הביטחון לשעבר עמיר פרץ, בני משפחת דרעי המורחבת, ד"ר אבי פיקאר ועוד.

ביקורת

הסרט והסדרה הניבו מיד עם שידורם תגובות רבות, שנעו מעשרות ביקורות נלהבות ("חומר נפץ חברתי ופוליטי" - סמדר שילוני, ynet.  "צפיית חובה" - גילי איצקוביץ' - הארץ, "סרט חזק ומאוד חשוב" - קובי מידן, "קשה לצפות בסרט  מבלי להתכווץ. הבטן מתהפכת נירית אנדרמן, הארץ), ודיוני רשת רחבים, ועד ביקורות חריפות על אמיתותן ההיסטורית של הטענות. בין היתר, ההיסטוריון ד"ר אבי פיקאר, שמופיע בסרט, האשים את יוצריו בהטייה ועריכה מגמתית, תוך התעלמות והעלמה של עובדות.
כמו כן, נטען כי מרבית החומר שהוצג בסרט כגילוי ראשוני כבר התפרסם בעבר במאמרים אקדמים, וכי מסמכים שהוצגו בסרט כחסויים היו גלויים ופתוחים לציבור. טענת נגד לטענה זו גורסת כי החשיפה המצומצמת של חלק מהעובדות שמופיעות בסדרה במאמרים אקדמיים, שתפוצתם והשפעתם הציבורית זניחה, לא עוררה הד ציבורי.
בסרט מצוטט לובה אליאב כמי שהורה על הורדה אלימה ואכזרית של עולים חדשים ממשאיות באמצעות לחיצה על כפתור ש"שופך" אותם לאדמה. יש הטוענים כי ציטוט זה הוצא מהקשרו מתוך דבריו בריאיון מוקלט, ובכך ציירו את אליאב באור הפוך ממה שעשה כל חייו למען העולים בכלל ועולי מרוקו בפרט.  דורון גלעזר, אחד מיוצרי הסדרה, אף הודה: "אני מודה שטעינו, ושנגרם לו עוול". במאי הסדרה דוד דרעי ושאר יוצריה עומדים מאחורי הציטוט הזה.
בקורת נוספת מתייחסת לכך שהסדרה יוצרת את הרושם כי פרופסור אלישע אפרת היה "איש שטח", שעסק ביישוב העולים בעיירות הפיתוח בעוד שבתקופה בה הוקמו כמעט כל עיירות הפיתוח (שנות ה–50 של המאה הקודמת) אפרת היה סטודנט בשנות ה–20 לחייו, ועסק בהדרכת נוער ובהוראת עברית. במאי הסדרה דוד דרעי אישר בתגובה שפרסם כי אפרת הצטרף לאגף התכנון של משרד הפנים רק ב-1960, אך טען כי אין הדבר רלוונטי לעיקר הטענות העולות בסרט, כי גם לאחר מכן יושבו עולים בעיירות הפיתוח, וכי לפרופ' אלישע אפרת היה חלק פעיל בכך, כפי שתיאר בעדותו המצולמת המופיעה בסדרה.
אברהם אבא גרוסברד

קורות חייו

נולד בשנת ה'תרנ"ג (כנראה) לאביו רבי יהודה ליב (רב בגברא וטבריג שבליטא) שהיה חתנו של רבי אברהם אבא (אבלי) קרניץ מחבר הספר אהבת איתן, ועל שמו נקרא.
בתחילה למד אצל דודו אחי אמו רבי בן ציון זאב קרניץ, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת סלבודקה ונהיה תלמידו של רבי ירוחם ליבוביץ. כשעבר רבו לכהן בישיבת ראדין עבר גם הוא איתו, שם למד אצל רבו המובהק, רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (בעל ה"חפץ חיים"). על פי עצת רבו רבי ירוחם ליבוביץ עבר ללמוד בקלם, שם סיגל לעצמו את הדרך המוסרית הקלמאית, המאופיינת בהקפדה על שמירת הסדרים וניצול הזמן. אחר כך למד בישיבת מיר ופולטבה.
בין השנים ה'תרפ"ה–ה'תרצ"ז כיהן כמנהלה הרוחני וכר"מ של ישיבת פוניבז' בליטא, במקביל לתפקידו כראש הישיבה לצעירים "בית רובינשטיין" בפוניבז'. בין השנים ה'תרצ"א–ה'תרצ"ה, עמד גם בראשות ישיבת ריגה, בריגה שבלטביה, שהייתה בנשיאותו של רב העיר הרב מנחם מנדל זק. 
בתחילת קיץ ה'תרצ"ט עלה לישראל על מנת לשמש כמנהל הרוחני של ישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בחורף ה'תש"ד נקרא על ידי הרב מפוניבז' לייסד את ישיבת פוניבז', והיה למנהלה הרוחני הראשון וממעצבי דמותה בייחוד בהנחלת הדרך המוסרית. 
במעברו מישיבת לומז'ה לישיבת פוניבז', הצטרפו אליו ששה תלמידים, שהיוו את הבסיס הראשוני לפתיחתה של ישיבת פוניבז', וכן הרב שמואל רוזובסקי שנתמנה לכהן בראשות ישיבת פוניבז'. 
למרות תקופת כהונתו הקצרה בישיבת פוניבז', (כשנתיים וחצי בלבד, מחורף ה'תש"ד ועד לפטירתו בשלהי קיץ ה'תש"ו) חותמו נותר טבוע בישיבה בהעמדת מתכונת צורת הישיבה ומתן אופי 'קלמאי' לזמני התפילות וצורתם ולזמני הסדרים, כפי הנהוג בישיבות ליטא לפני המלחמה, באופן קבוע שאינו משתנה בכל ימות השנה.
את שיחותיו היה נושא בקביעות שלש פעמים בשבוע, בליל שבת, במוצאי שבת ופעם נוספת באמצע השבוע.
במלחמת העולם השנייה איבד את אשתו וארבעת ילדיו שנותרו באירופה, למרות ששלח עבורם אשרות כניסה לארץ ישראל, הם נעצרו במעבר הגבול ונספו בשואה.
לאחר שנודע לו גורל בני משפחתו הדרדר מצב בריאותו ובשבת, כ"ז במנחם אב ה'תש"ו נפטר ונקבר בחלקת הנביאים בהר הזיתים שבירושלים. הרב כהנמן ספד לו בעת שעבר מסע ההלוויה ליד ישיבת חברון.
עם פטירתו מילא את מקומו אחיינו הרב נחום אבא גרוסברד בן אחיו הגדול הרב אהרון זאב גרוסברד.
שיחותיו נדפסו על ידי הרב שמשון הררי בספר מבית אבא, בשני חלקים.
הרחוב בבני ברק בו שוכנת ישיבת פוניבז', קרוי על שמו. אחיינו היה הרב שרגא גרוסברד, מנכ"ל החינוך העצמאי.
צאלח

צַאלִח הוא נביא ערבי קדום בדת האסלאם, המוזכר בקוראן פעמים רבות.

רקע

צאלח השתייך לשבט ת'מוד שישב ככל הנראה בדרום ערב. מבני האבן של בני השבט מוזכרים בקוראן ומקושרים במסורת האסלאמית עם האתר מדאאן סאלח שבצפון-מערב חצי האי ערב (בשטחה של ערב הסעודית כיום). בדומה להוד, הנביא הערבי שקדם לו, צאלח נשלח על ידי האל אל בני שבטו כדי לבשר להם את בשורת האל היחיד וכדי לשכנעם לנטוש את פולחן האלים הרבים. בתור הוכחה ומופת נשלחה "נאקה מאת אלוהים" (סורה 7, פס' 73) אל בני השבט והם נדרשו להניח לה לרעות בלי הפרעה. אנשי השבט לא שעו להוראה, חתכו את רגלי הנאקה ושחטו אותה. אז נענשו בידי האל ומתו כולם. יש גרסאות שונות לגבי אופן מותם: ברעידת אדמה (סורה 7, פס' 78), בסופת ברקים (סורה 41, פס' 13, 17) או בקול שאגה (סורה 69, פס' 4).
משה יהודה ליב שפירא

תולדותיו

נולד בסטריז'וב לרבי שלמה ולחיה פרומא רבקה בתו של רבי יקותיאל שמלקה ערבליך בנו של רבי משה לייב מסאסוב. סבו רבי אלעזר שפירא ואחריו אביו כיהנו ברבנות העיר סטריז'וב. בשנת תרל"ב (1872) נישא לחנה בתו של רבי ברוך מגורליץ ולאחר חתונתו אכל קעסט אצל אבי חותנו, רבי חיים מצאנז. היה מרבה בסיגופים.
כיהן ברבנות בייטש, ולאחר מכן עבר לכהן ברבנות סאסוב. בזמן שהותו בסאסוב עזב אביו, שלא היה מרוצה מהקהילה, את סטריז'וב ועבר למונקאץ' שם הקים את חצרו. בני הקהילה ניסו להציע את התפקיד לרב משה לייב אך הוא סרב. עקב זאת פנו בני סטריז'וב אל הרב אלתר זאב הורוביץ (צאצא לאדמו"רי מעליץ), נינו של הרב נפתלי צבי מרופשיץ שכיהן ברבנות העיר, לכהן ברבנות העיר. הרב אלתר זאב קיבל את התפקיד אך לאחר מספר שנים הגיע הרב משה לייב לעיירה. אוהדיו של  רבי שלמה שפירא רצו שרבי משה לייב יכהן ברבנות ופנו לדין תורה בנושא. למעשה לא נעשתה הכרעה והרבנים נשארו חלוקים בדעותיהם. השלטונות הכירו ברבי אלתר זאב, ולרבי משה לייב היה בית כנסת נפרד.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה. נפטר בב' בחשוון תרע"ז. בנו וממלא מקומו רבי נחמיה הצליח להעביר את גופתו למונקאץ'.
ילדיו היו, חיה חאשע אשת הרב שלמה טייטלבוים ראב"ד ריגליץ (בן רבי יוקל מוואלווא), יוטא אשת הרב אלטר אליעזר הורוויץ מבייטש ובשנית אשת הרב נתן דוד רבינוביץ מפארציווא, מינדל  אשת קרובה הרב ישראל חיים שפירא רבה של בירטש, פעסיל אשת הרב משה צבי הלוי רוטנברג מביליאן, מלכה נחמה ורבי נחמיה ממלא מקום אביו ברבנות ואדמו"רות.
על שמו נקרא רבי משה יהודה לייב רבינוביץ', האדמו"ר ממונקאטש.