שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו

שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו הוא סיפור קצר, בן 39 פרקים, מאת ש"י עגנון, שהתפרסם לראשונה ב"לוח הארץ" לשנת תש"ז ולאחר מכן נכלל בקובץ סיפוריו סמוך ונראה שהופיע בהוצאת שוקן (תשי"א, 1950).
העלילה, הנפרשׂת על פני יותר משלושים שנה, עוסקת בשני תלמידי חכמים, האחד בן עניים והאחר בן עשירים מיוחס. בעת דיון הלכתי הלבין העשיר את פני חברו העני ברבים, והעלבון הביא לשנאתו של העני, שלא חלפה במשך כל חייו, חרף הנזק שגרמה לו ולמשפחתו וחרף ניסיונות הפיוס של המעליב. העימות המר העכיר גם את חייו של העשיר.

תקציר העלילה

רבי משה פנחס הוא תלמיד חכם רווק ממשפחה ענייה, שאת מקומו כתלמיד חכם רכש לעצמו בזכות התמדתו בלימודיו וללא זכות אבות. לעומתו, רבי שלמה הלוי הורוויץ הוא בן לשושלת הרבנים המכובדת של משפחת הורוביץ המגיעה עד השל"ה הקדוש, שנישא לבתו של גביר עשיר. הבדלי המעמדות המוצגים באנלוגיה הניגודית שבין שתי הדמויות מייצגים את המתח החברתי-כלכלי בין המעמדות, המתבטא גם בקונפליקט דתי. ר' משה פנחס מגיע ל"קלויז" (בית המדרש) ביום כתיבת התנאים לחתונתו של ר' שלמה הלוי הורוויץ עם בתו של הגביר.
עד בואו של ר' שלמה נמנע ר' משה פנחס מקשרים עם בני העיר, והוא השקיע את כל זמנו בלימוד תורה. ר' משה פנחס נהג להתארח בביתו של ר' שלמה, ובין השניים נקשרה ידידות.
בעקבות סתימתו של חלון פרוץ בבית המדרש, פעולה שאותה מימן חמיו של ר' שלמה, אמר אחד הלמדנים: "תמה אני אם רשאים אנו לעשות כן, שהרי מיעטו את חלל קדושת המקום". ר' משה פנחס הגיב ואמר שהדבר מנוגד לאיסור מדאורייתא. ר' שלמה רצה להרגיע את השניים ולומר שהדבר שהיו צריכים לעשות כבר נעשה, אך כשראה את ר' משה פנחס "שהוא מקפץ וצועק ומגבב ראיות על גבי ראיות", עשה תנועת ביטול בידו, והוסיף לכך קנטור מזלזל שהופנה לעברו של משה פנחס הרווק - "א בחור מאכט קידוש אויף א גרויפ" (רווק עושה קידוש על גריס). המספר מעיר על כך: "פתגם זה איני יודע מניין הוא, אבל מקובל היה בעירנו לקנטר בו את הבחורים שדחקו עצמם לעמוד במקום הגדולים".
ר' משה פנחס נפגע מאוד מההתייחסות המזלזלת, ולא נענה לניסיונותיו של ר' שלמה לפייסו. הוא ניתק כל קשר עמו, עזב את הקלויז, ועבר לבית הכנסת של החייטים. כאשר התמנה ר' שלמה לרבה של העיר, ועמד לשאת בה את דרשתו הראשונה, הגיע לשם ר' משה פנחס וניסה לקעקע את פרשנותו של ר' שלמה, ובכך להשפילו. דבריו של ר' משה פנחס נשמעו משכנעים, משום שהסתמך על גמרא מפורשת, אך ר' שלמה הצליח להגן על דבריו, באומרו שר' משה פנחס הסתמך על גרסה משובשת של הגמרא, בעוד רוב הפוסקים מסתמכים על גרסה אחרת. ר' משה פנחס הגיב בזעם: "פאני הורוויץ אשריך שכספך וזהבך עמדו לך לקנות לך ספרים מוגהים. אף על פי כן חידושיך חידושים של שוא ודרשתך דרשה של הבל". לבסוף גירש הקהל את ר' משה פנחס. במשך כל הוויכוח נהג ר' שלמה בר' משה פנחס בכבוד ובחיבה, ומעיר על כך המספר: "יותר שהיה ר' משה פנחס מצטער על שלא עלה בידו לסתור את דברי ר' שלמה, היה מצטער על הארת פניו של ר' שלמה, שהראה לו חיבה גמורה מתחילתו ועד סופו".
במהלך השנים נישא ר' משה פנחס ונולדו לו בנים ובנות, ואף קיבל סמיכה לרבנות, אך פרנסתו הייתה על חמיו, שניסה לשדלו למצוא את פרנסתו בעסקי רבנות, אך ר' משה פנחס סירב.
לאחר שנפטר אביו של ר' שלמה, הוא מונה לרב במקום אביו. כאשר שאלו אותו אנשי עירו את מי למנות לרב במקומו, המליץ על ר' משה פנחס. שלחו אנשי העיר שליחים שהודיעו לר' משה פנחס על רצונם למנותו לרבם, ור' משה פנחס נענה להצעתם. בדרכו עם השליחים אל העיר, נודע לו שקיבל את המינוי בזכות המלצתו של ר' שלמה, ומיד ירד מהמרכבה וחזר לעירו ולבית מדרשו לצערם הרב של בני משפחתו. "כשהגיעה השמועה אצל ר' שלמה שר' משה פנחס משך ידיו מן הרבנות, משום שאינו רוצה לקבל טובת הנאה על ידו, השחירו פניו כשולי קדירה והיה הדבר נוקב ונוקר בלבו. עד כדי כך ר' משה פנחס נוטר לו, שבייש עיר בישראל וקיבל עליו עניוּת."
לאחר שנים רבות נפטר מורה ההוראה בעירו של ר' משה פנחס (שהייתה עיר מוצאה של אשתו של ר' שלמה), ורצו אנשי העיר שר' שלמה יהיה רב בעירם, ואף נימקו: "הרי הגאון ר' פנחס, זקן זקנו של ר' שלמה ישב בעירנו, וקודם פטירתו אמר, שעתיד אחד מבני בניו לשכון בתוכנו, וכן ציווה, שלא יקברו אצלו שום נפטר אלא לאחר מאה שנה, והוא שהנפטר הוא מזרעו". הלכו והביאו לר' שלמה כתב מינוי לרבנות בעירם, אך הוא סירב להצעתם, אף שסירובו ציער מאוד את אשתו, שרצתה לשוב לעיר מוצאה. הבינו אנשי העיר שהסיבה לסירוב היא שאין ר' משה פנחס חתום על כתב המינוי. פנו אנשי העיר אל האחרון והציעו לו מינוי לדיין, כדי שיסכים למינויו של ר' שלמה לרב. ר' משה פנחס דחה את הצעתם ואמר: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא".
לאחר שסיים ללמוד את כל הש"ס, חלה ר' משה פנחס ומת. "את הקדיש גדול שנוהגים לומר לאחר סיום הש"ס אמר בנו על קברו". שליחים מטעם העיר שבו אל ר' שלמה בהצעה לבוא לרבנות בה, אך הוא דבק בסירובו. זמן מה לאחר מכן, בעקבות מחלוקת בעיר על אופן חלוקתו של סכום שנתרם לצדקה, הגיע לעיר ר' שלמה כדי לפסוק במחלוקת. במהלך הביקור, שהיה בעת חורף קשה, הלך לבקר בבית אלמנתו של ר' משה פנחס, ומספרים שבחזרתו משם אמר: "אילמלא לא הוצאתי את בני ובנותי הייתי משיאם לבניו ובנותיו של רבי משה פנחס". חלה ר' שלמה, וכשהרגיש שסופו קרב הורה: "קברוּ אותי אצל ר' משה פנחס". כשנפטר, יצאה כל העיר ללוותו, והוא נטמן במקום שחפרו הקברנים בשלג שכיסה את כל בית הקברות. כשהפשירו השלגים, התברר שהוא קבור ליד ר' פנחס זקנו. מעיר על כך המספר: "סבורים אתם שהקברנים טעו, לא כי אלא הגאון הזקן לקח אותו אצלו".

שם הסיפור

שם הסיפור, "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו", מרמז לאמור בתלמוד במסכת סוטה: "שני תלמידי חכמים הדרין בעיר אחת ואין נוחין זה לזה בהלכה - אחד מת ואחד גולה". השימוש במילה "בעירנו" (ולא "בעיר") מרמז על נוכחות גלויה של המספר, והמילה "שהיו" מלמדת שהסיפור מובא אלינו במרחק זמן ממועד התרחשותו, ובעת שהוא מוסר לנו את העלילה, המספר כבר יודע את סופה, ומסוגל לרמוז על אירועים עתידיים, משום שמבחינתו עתיד זה כבר התרחש.
על התממשות הרמז המטרים שבשם הסיפור העיר דוד צימרמן: "בסיפורנו, מי מת ומי גולֶה - נשארה שאלה פתוחה, ואולי, כמו שאמרנו, נתקיימו שניהם בשניהם: שניהם גם מתו וגם הוגלו."
שם הסיפור מרמז גם על מה שאמור במסכת שבת: "שני תלמידי חכמים המקשיבים זה לזה בהלכה הקב"ה שומע לקולן ... ואם אין עושין כן, גורמין לשכינה שמסתלקת מישראל". בדרשתו האחרונה מוכיח ר' שלמה שר' משה פנחס ראוי היה שתשרה עליו שכינה, ובכך, לדברי אפרים אלימלך אורבך, "בא לתקן את הפגם שפגמו שני תלמידי חכמים, שלא הקשיבו זה לזה בהלכה". אורבך מוסיף כי "האמת הפנימית של הספור ועלילתו דבוקה ואחוזה במקורות – קו מפליא ומאלף ביצירתו של עגנון".

שמות הגיבורים

אפרים אלימלך אורבך מצא סמליות בשמו של משה פנחס: "שני השמות מורים על מידותיו. משה על שם שכל מעייניו היו בתורה ופנחס על שם קנאותו, שכן אדם קשה היה ומעולם לא נראה שחוק על פניו". דוד צימרמן פירש את השם באופן דומה: "כל חייו של אדם זה נתונים הם לתלמוד תורת-משה; ואדם זה מהיר-חימה הוא וקנא כפנחס בן אהרון הכהן." באחרית ימיו של ר' שלמה הוסיפו לו המתפללים שדאגו לשלומו את השם "משה", ואף בכך מצא צימרמן סמליות: "עתה נושא ר' שלמה גם אחד משמות ר' משה פנחס: סמל נוסף להזדהות בין שני תלמידי החכמים. אך בו בזמן נרמז לנו, כי בכל זאת נשארת העובדה שהאחד נקרא גם פנחס, סמל הקנאות הדתית, והאחר שלמה, סמל השלום."

זמן התרחשות העלילה

המספר אינו מציין במפורש את התקופה שבה התרחשה העלילה, אך ניתן ללמוד על כך מסיפורו. בשלב מתקדם של הסיפור מציינת אשתו של ר' שלמה "בן ארבעים ושבע הוא". הסיפור מתחיל ביום כתיבת התנאים לחתונתו של ר' שלמה, שסביר שהתחתן בערך בהיותו בן שמונה עשרה שנה (לקיים: "בן שמונה עשרה לחופה"). עלילת הסיפור משתרעת, אם כן, על פני תקופה של כשלושים שנה ויותר.
בשלב מוקדם של הסיפור שוקלים בני העיר "להביא דרשן מטרנופול, מתלמידיו של יוסיל בנו של טודרוס, הנקרא יוסף פערל". יוסף פערל, מראשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, חי בשנים 1773–1839, ומכאן סביר שהסיפור התרחש במחצית הראשונה של המאה ה-19.

הקללה שבמאגיה רדומה - מקורותיו של הסיפור ב'מעשה בוך' (בזל, 1602)

אבידב ליפסקר מציין שפרק ג' בסיפור מבוסס על מסורת קדומה של סיפורים על תלמידי חכמים שעסקו בטחינת חיטים וחניכתם הייתה סמוך לריחיים. הידוע בהם הוא הסיפור שב'מגילת אחימעץ' על ר' אהרון מבגדאד שהכניע ארי שטרף את החמור שליד הריחיים בעזרת השבעה מאגית. סיפור זה התגלגל לאשכנז (כנדפס ב'מעשה בוך', סיפור מס' 162 על ר' שמואל החסיד), וממנו הסתעפו כמה סיפורים שבכולם מיוחסות לטוחנים על יד הריחיים סגולות מאגיות. עגנון עושה שימוש במוטיבים מן המסורת הסיפורית הזו כדי לצייר את משה פנחס כמי שהגיע מן המחוזות הפולקלוריים, הכפריים והמאגיים של הקהילה והתיישב במרכז הלמדני-עירוני שלה. הסיפור מביא לידי ביטוי את מאבקה של הלמדנות האליטיסטית במסורת רחוקה וקמאית זו.

עיבודים

הסיפור עובד להצגת יחיד בשם "יאָרצייט" על ידי השחקן שולי רנד. ההצגה עלתה יותר מ-600 פעמים, וזכתה לביקורות מחמיאות.