google/wiki40b huggingface dataset:
מרים בן-פורת

כשופטת

במאי 1958, התמנתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים. כניסתה לתפקיד לוותה בחרם מצד לשכת עורכי הדין שטענה שמינוייה הוא "מינוי פוליטי" בשעה שיש עורכי דין בעלי ותק רב שלא זכו בתפקיד. יוחנן בדר ציין שמועה שבמקור הייתה בן פורת אמורה להתמנות לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אולם בגלל התנגדות גורמים שונים בתל אביב מונתה למחוזי בירושלים, דבר שהעלה את חמת אלו שחיכו לתורם להתמנות לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בתחילת 1968 עוררה סערה ציבורית כאשר קבעה שהסעיף הדורש את שמירת השבת המופיע בחוזים של הקרן הקיימת לישראל, בטל. בספטמבר 1970 הטיחה ביקורת במינהל מקרקעי ישראל על שלא שילם פיצויים במלוא השווי של קרקעות מופקעות. בשנת 1971 מונתה ליושבת ראש ועדת העררים לחלוקת רישיונות למוניות. בשנת 1974 הייתה אב בית הדין שדן בעניינו של הילריון קפוצ'י. 
באפריל 1975 החלה לכהן כנשיא-תורן של בית המשפט. בדצמבר 1975 החלה לכהן כנשיאת בית המשפט המחוזי.
במקביל לכס השיפוט, בין השנים 1964–1978, לימדה בן-פורת באוניברסיטה העברית, והגיעה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1 בנובמבר 1976, מונתה כשופטת בפועל בבית המשפט העליון. ב-2 במרץ 1977 מונתה במינוי קבע, והייתה לאישה הראשונה בהרכב בית המשפט.
בשנת 1983, עם מינויו של מאיר שמגר לנשיא, התמנתה לממלא מקום נשיא בית המשפט העליון (תואר אשר שונה בשנת 1984 ל"משנה לנשיא בית המשפט העליון"). בשנת 1984 הרכב שופטים בראשותה קיבל החלטה בפסק דין פטרומיליו.
היא פרשה מכס השיפוט בשנת 1988, בהגיעה לגיל 70. בשנה זו נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
השופטת מרים בן-פורת דחתה בקשה למשפט חוזר של עמוס ברנס במרץ 1985, בטענה שברנס לא הציג בפניה כל ראיה חדשה, והיא אף המליצה על טיפול פסיכולוגי: "המוצא ממצב נפשי זה הוא, לדעתי, בקבלת עזרה מתאימה של מומחה לדבר וחבל אם לא יבחר בדרך זו".

כמבקרת המדינה

מיד לאחר פרישתה מכס השיפוט, ב-4 ביולי 1988, מונתה לתפקיד מבקר המדינה. היא עמדה בראש מוסד מבקר המדינה במשך עשור, עד 4 ביולי 1998.
בתקופת כהונתה כמבקרת המדינה, היוותה בן-פורת גורם בעל השפעה ופעלה למינהל תקין בכל מוסדות השלטון. היא נחשבה כמי שיצקה תכנים חדשים למוסד המבקר, וכמי שעוררה את המשרד להיות בעל תפקיד אפקטיבי במלחמה בשחיתויות השלטון והמנהל הציבורי. בין היתר, היא אילצה את המפלגות השונות לפרסם את רשימות התורמים להן, וביקרה את צה"ל על כך שמסיכות הגז שחילק ערב מלחמת המפרץ הראשונה לא היו יעילות דיין.
הדו"חות שפירסמה עוררו הד נרחב בציבור, במיוחד הדו"ח של שנת 1992, שצייר תמונה קשה של התנהלות שלטונית מושחתת, מינויים פוליטיים ומתן כספים ייחודיים. דו"ח זה נוצל על ידי מפלגת העבודה בתעמולת הבחירות לכנסת ה-13.
בשנת 1991 הוענק לבן-פורת פרס ישראל למפעל חיים. בשנת 2004 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
מרים בן-פורת הלכה לעולמה ב-26 ביולי 2012 בגיל 94. הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
לבן-פורת ובעלה יוסף הייתה בת אחת, אשר השניים אימצו כאשר הייתה בת 5.
סופי עבדאללה

סופי עבדאללה (בערבית: صوفي عبد الله; 15 בינואר 1925–29 בספטמבר 2003) הייתה סופרת ועיתונאית מצרייה.
עבדאללה נולדה בעיר אל-פיום למשפחה אמידה ומשכילה. היא התחנכה במוסדות חינוך זרים ולמדה שיעורי ערבית עם מורה פרטי מגיל צעיר. היא החלה לכתוב סיפורים בשנת 1942 ואף זכתה בפרס מטעם משרד החינוך המצרי בשנת 1947. משנת 1948 עבדה כעורכת וככותבת בכתבי עת בהוצאת דאר אל-הילאל, ומינואר 1955 כתבה טור שבועי בכתב העת לנשים "חוואא", תחת הכותרת "בעייתך". 
היא הייתה למחזאית המצרית הראשונה, עת כתבה את המחזה "הרווחנו את הפרימו". החל משנות ה-50 של המאה ה-20 פרסמה סיפורים קצרים ורומנים. רבים מהם עוסקים בבעיות הנוגעות לחברה המצרית, ובעיקר למקומה ומעמדה של האישה בעולם הנשלט על ידי גברים.
סיפורה הקצר "שמונה עיניים" נכלל על ידי משרד החינוך בתוכנית הלימודים לחטיבות הביניים.
ציקדות

מיון

בעבר נקראה תת-סידרה זו Cicadina והשתייכה לסדרת אחידי כנף. בתת-הסדרה שתי על-משפחות, עפרוניתים (Fulgoroidea) וציקדים (Cicadoidea).
יונו (אסטרואיד)

מאפיינים

יונו הוא האסטרואיד העשירי בגודלו בחגורת האסטרואידים, ומסתו מהווה 1.0% לערך ממסת חגורת האסטרואידים. הוא מתחרה עם אונומיה על התואר הגוף הגדול ביותר מהסוג הסלעי S. ההערכות העדכניות ביותר מציבות את יונו במקום השני. נדיר שאסטרואידים מסוג S מחזירים אור, מה שמצביע על אפשרות למאפיינים שונים מהרגיל של פני השטח. שילוב בין החזרת האור לאקסצנטריות גבוהה מאוד (הכי גבוהה של כל אובייקט מוכר עד לגילוי פולהימניה ב-1854) מסביר את גודלו היוצא דופן, ומהווה בסיס לגילוי אסטרואידים גדולים נוספים כמו היגיאה, אירופה, דוידה, ואינטרמניה. זהו הגוף הראשי במשפחת יונו. יחד עם קרס, פאלאס, ווסטה הוא נחשב כוכב לכת לפני שגובש והוגדר המבנה העדכני של מערכת השמש. עם גילוים של אסטרואידים רבים נוספים הוא, יחד עם קרס, פאלאס ווסטה, סווג כאסטרואיד. גודלו הקטן יחסית וצורתו יוצאת הדופן לא מאפשרת לו להיות מסווג מחדש ככוכב לכת ננסי לפי הגדרות האיגוד האסטרונומי הבינלאומי. 
יונו מסתובב בכיוון האופייני לגופים שמימיים סביב ציר של 51⁰.
מחקרים של פני השטח שלו מצביעים שייתכן והוא כונדריט - קבוצת מטאוריטים מוכרת המאופיינת בסיליקטים מתכתיים כמו אוליבין ופירוקסן. הטמפרטורה המקסימלית שנמדדה על פני הכוכב כשהוא פונה לשמש היא 293 קלווין, ב-21 באוקטובר 2001. בהתחשב בשלב הקפתו סביב השמש הטמפרטורה המקסימלית האפשרית עומדת על 301 קלווין, (+31⁰) בפריהליון.
על יונו מכתש בקוטר 100 ק"מ, שנוצר בשלב בו היה צעיר גאולוגית.

תצפיות

אלו הן כמה מאבני הדרך בהיסטוריה של תצפיות על יונו:
יונו הוא האסטרואיד הראשון עליו נצפה ליקוי. הוא חלף על פני כוכב עמום (SAO 112328) ב-19 בפברואר 1958 והסתיר אותו לזמן קצר. מאז, כמה ליקויים נוספים נצפו, כשהפורה מביניהם הוא ב-11 בדצמבר 1979, שתועד על ידי 11 אסטרונומים.
אותות רדיו מחללית במסלול סביב מאדים עזרו להעריך את גודלו של יונו בעזרת התנודות הזעירות שהוחזרו ממנו ומפני השטח שלו אל מאדים.
מחקר של ג'יימס ל. הילטון (1999) מעלה סברה, "מאוד הגיונית" לדבריו, שמסלולו של יונו השתנה באופן קל ב-1893 בגלל תנודות שהשפיעו על אסטרואיד חולף שזהותו לא וודאה. ואפשרות נוספת, הרבה פחות סבירה היא שבאותו זמן פגע גוף בעל גודל משמעותי ביונו.
בשנת 1996 יונו צולם על ידי טלסקופ הוקר במצפה הר וילסון בעזרת עזרי וידאו משופרים. הצילומים הציגו מבחר תמונות וחשפו צורה יוצאת דופן (גושית) עם אזור אפל על האסטרואיד שמצביע על התנגשות טרייה.
דב הלר (חזן)

ביוגרפיה

נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, למשפחה המשתייכת לחסידות קרלין-סטולין. נינו של המקובל הרב משה יאיר וינשטוק. גדל בבית מוזיקלי בו ספג חזנות ומוזיקה יהודית. הלר הוא בעל קול באריטון לירי דרמטי. הוא מבצע קטעי חזנות, וכן שירים ביידיש ושירים ישראליים וחסידיים. הוא שימש שלוש שנים כחזן במונטריאול, קנדה, בקהילת "שומרים לבוקר". כמו כן הופיע בבתי כנסת רבים בישראל ובעולם, בהם בית הכנסת הגדול בירושלים, בית הכנסת הגדול בנתניה, בית הכנסת בשטוטגרט שבגרמניה, בית הכנסת דה שול במיאמי שבפלורידה, בית הכנסת בית אל בברוקלין-ניו יורק, באוקראינה ועוד. הוא הופיע בקונצרטים עם חזנים יצחק מאיר הלפגוט, בן ציון מילר ויעקב מוצן. 
נשוי ואב לשמונה ילדים. אחיו הוא הצייר מוטי הלר.
מחלקת המשפטים של ארצות הברית

היסטוריה

תחילה, היה התובע הכללי תפקיד חלקי לאדם אחד, שנוצר לפי חוק השיפוטיות מ-1789. אולם, התפקיד התפתח מבחינה ביורוקרטית. במשך תקופה מסוימת התובע הכללי היה היועץ המשפטי של קונגרס ארצות הברית כמו גם של הנשיא, אולם, הדבר בוטל ב-1819 מפאת עומס העבודה הכרוך בכך.
ב-1867, החלה ועדת המשפטים הלאומית, בהובלה של ויליאם לורנס, בבדיקה של הצורך ביצירת "מחלקת חוק" בראשות התובע הכללי ושתכלול את היועצים המשפטיים של המחלקות האחרות וכן את התובעים המחוזיים. ב-19 בפברואר 1868, לורנס הגיש הצעת חוק בקונגרס שתיצור הלכה למעשה את מחלקת המשפטים. הצעת החוק הראשונה הזאת נפלה, כיוון שלורנס לא היה יכול להקדיש מספיק זמן על מנת להבטיח את העברתה בעקבות הזמן שהשקיע בדיון ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
הצעת חוק שנייה הוגשה לאישור הקונגרס על ידי הנציג של רוד איילנד, תומאס ג'נקס, ב-25 בפברואר 1870, וגם הסנאט ובית הנבחרים אישרו אותה. הנשיא יוליסס סימפסון גרנט חתם על ההצעה והפך אותה לחוק ב-22 ביוני 1870. מחלקת המשפטים החלה לפעול באופן רשמי ב-1 ביולי 1870.
ההצעה, שנקראה החוק לייסוד מחלקת המשפטים, לא שינתה בהרבה את סמכויותיו של התובע הכללי, ושכרו ואורך כהונתו לא השתנו. החוק אכן יצר משרד חדש, זה של היועץ הכללי, על מנת לפקח ולנהל את הדיונים של הממשלה בבית המשפט העליון.

המבנה

המבנה של מחלקת המשפטים הושלם ב-1935 מתכנון של מילטון בנט מדארי. בעקבות מותו של מדארי ב-1929, השותפים האחרים בחברת זנצינגר בורי ומדארי מפילדלפיה לקחו על עצמם את הפרויקט. שטחו של הבניין, הגובל בצפון מערב בשדרות החוקה ופנסילבניה וברחובות תשע ועשר, הוא למעלה מ-90,000 מטרים רבועים. הפָּסל סי. פול ג'נווין היה יועץ התכנון הראשי לכל הבניין, ותרם למעלה מ-50 פסלים נפרדים שנמצאים בתוך ומחוץ לבניין.
מספר ניסיונות, אף לא אחד מהם מוצלח לגמרי, נעשו כדי לקבוע את המשמעות של המוטו הלטיני שמופיע על חותם מחלקת המשפטים, Qui Pro Domina Justitia Sequitur. אין אפילו מידע מתי הוכנה לשימוש הגרסה המקורית של חותם המחלקה, או מתי המוטו הופיע לראשונה על החותם. הדעה הכי מקובלת במחלקה טוענת שהמוטו מתייחס לתובע הכללי (ולפיכך, למחלקת המשפטים) "שתובע בשם הצדק (או גבירת הצדק)".
שמו של הבניין שונה ב-2001 על מנת לחלוק כבוד לרוברט קנדי. לעיתים מתייחסים אליו כאל "הצדק המרכזי".
C4ISTAR

שליטה ובקרה

C²/C&C - Command and Control;

C²IS - Command, Control and Information Systems;

C³ - Command, Control and Communications;

C³I - Command, Control, Communications and Intelligence;

C⁴ - Command, Control, Communications and Computers;

C⁴I - Command, Control, Communications, Computers and Intelligence;

C⁴I² - Command, Control, Communications, Computers, Intelligence and Interoperability;

C⁴ISR - Command, Control, Communications, Computers, Intelligence, Surveillance and Reconnaissance;

C⁵I - Command, Control, Communications, Computers, Combat systems and Intelligence;

C⁵ISR - Command, Control, Communications, Computers, Combat systems, Intelligence, Surveillance, and Reconnaissance;

מודיעין

S&R - Surveillance and Reconnaissance;

RSTA - Reconnaissance, Surveillance, and Target Acquisition;

STA - Surveillance and Target Acquisition;

STAR - Surveillance, Target Acquisition, and Reconnaissance;

ERSTA - Electro-optical Reconnaissance, Surveillance, and Target Acquisition;

STANO - Surveillance, Target Acquisition, and Night Observation;

ISR - Intelligence, Surveillance, and Reconnaissance;

תשתית

C³ISTAR - Command, Control, Communications, Intelligence, Surveillance, Target Acquisition and Reconnaissance;

C³ISR - Command, Control, Communications, Intelligence, Surveillance, and Reconnaissance;

C⁴ISR - Command, Control, Communications, Computers, Intelligence, Surveillance and Reconnaissance;
קו רציף

קו רציף הוא מיזם של משרד התחבורה לשיפור האינטגרציה בין שירותי האוטובוסים לבין שירותי רכבת ישראל. 
המיזם הושק בשנת 2010 ומאז הוא הופעל ביישובים רבים ברחבי הארץ. בכל יישוב שבמיזם, חברת האוטובוסים מקצה מספר קווים ייעודיים עבור המיזם.
אנה רוסינלי

באירוויזיון 2011

ב-11 בדצמבר 2010 זכתה בגמר של תחרות קדם-האירוויזיון השווייצרית (בגרמנית: Die grosse Entscheidungs Show) עם השיר "מאוהבת לזמן-מה" (באנגלית: In Love for a While), שנכתב על ידי דוויד קליין. בהמשך לזכייתהּ בקדם, ייצגה את שווייץ באירוויזיון 2011 שנערך בדיסלדורף שבגרמניה. ב-10 במאי 2011 השתתפה בחצי הגמר הראשון של התחרות וזיכתה את מדינתהּ בעלייה לשלב הגמר, לראשונה מאז 2006. השיר הגיע למקום האחרון בתחרות, אך במצעדי הפזמונים בשווייץ הגיע למקום השמיני.
אוניברסיטת היידלברג

בעקבות עליית הנאצים לשלטון

בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ב-17 במאי 1933 השתתפו חברי סגל וסטודנטים באוניברסיטה בשריפת הספרים בגרמניה הנאצית בכיכר האוניברסיטה. הכיתוב מעל השער הראשי של האוניברסיטה שונה מ"רוח החיים" ל"הרוח הגרמנית". 
לקראת סוף 1933 פוטרו מהאוניברסיטה מעל 40 פרופסורים ממוצא יהודי, ובתחילת 1934 פוטר אויגן טויבלר. כן פוטר הפרופסור הגרמני קרייאר, על שסירב למלא את מקומו של עמית יהודי שפוטר. בראשית 1936 קיימה האוניברסיטה חגיגות לרגל 550 שנה להווסד האוניברסיטה. לאחר דיון בעיתונות באנגליה החליטו ברבות מהאוניברסיטאות באנגליה להחרים את החגיגות, על רקע פיטורי המרצים היהודים מהאוניברסיטה וחוסר הסובלנות של הנהלת האוניברסיטה. בין המחרימים היו החברה המלכותית, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בירמינגהאם ואוניברסיטת קיימברידג'. האוניברסיטאות בארצות הברית, לעומת זאת, לא החרימו את החגיגות. תעמולה נגד השתתפות בחגיגות נשמעה גם באירופה ואוניברסיטת בזל החרימה את החגיגות.
דיקסיט

דיקסיט (בלטינית: Dixit) הוא משחק קלפים מבית היוצר ג'ין לואיס רובירה, שפורסם על ידי חברת לייבלנד (Libellund) בשנת 2010. פירוש המילה דיקסיט בלטינית הוא: "הוא אמר" או "היא אמרה". למשחק קיימות עד היום 8 הרחבות: דיקסיט 2 - quest. דיקסיט 3 - journey. דיקסיט 4 - origins. דיקסיט 5 - daydreams. דיקסיט 6 - memories.  דיקסיט 7 - revelations.  דיקסיט 8 - harmonies. והרחבה נוספת שבארץ משווקת בגרסה מלאה - דיקסיט odyssey.

מהלך המשחק

בתחילת המשחק כל שחקן מקבל שישה קלפים אקראיים. על פי סדר תורות שהוחלט, בכל פעם, השחקן שהוא המספר, מעיין בקלפיו ואומר בקול רם אסוציאציה שעולה בראשו לאחד מהקלפים שבידו (מבלי להראות את הקלף לשאר המשתתפים). שאר השחקנים מעיינים בקלפיהם ובוחרים את הקלף שלדעתם ממחיש את האסוציאציה באופן הטוב ביותר. לאחר מכן כל השחקנים נותנים את הקלפים שבחרו למספר, מבלי להראות אותם, והוא טורף אותם יחד עם הקלף שלו. לאחר מכן מניחים את כל הקלפים באופן אקראי עם הפנים כלפי מעלה ונותנים לכל קלף מספר. כל שחקן, מקבל בתחילת המשחק כרטיסיות מרובעות מקרטון קשיח כמספר השחקנים, הממוספרות מ-1 ועד מספר השחקנים במשחק. כל שחקן פרט למספר מניח עם הפנים כלפי מטה (מבלי להראות לאחרים), את הכרטיסייה עם מספר התמונה שלהערכתו היא התמונה של המספר. אחר כך כולם הופכים בו זמנית את הכרטיסיות.

חוקי המשחק

בשני מקרי הקיצון - בהם כל השחקנים מצליחים לנחש איזה קלף הוא של המספר, או לחלופין כולם נכשלים בניחוש - המספר לא זוכה בנקודות ואילו כל שאר השחקנים מקבלים שתי נקודות. אם חלק מן השחקנים הצליחו לנחש נכונה, אז המספר והמנחשים נכונה מקבלים שלוש נקודות והשחקנים שלא ניחשו נכונה לא זוכים בנקודות. כל שחקן שבלבל אחר וגרם לכך שיצביע לקלף שלו במקום לקלף של המספר, מקבל נקודה על כל שחקן שהצליח לבלבל.
המשחק נגמר כאשר כל חפיסת הקלפים נגמרת.
גרנולומה

גרנולומה על רקע גוף זר

גרנולמה שנוצרת סביב גוף זר שחדר לגוף כמו שבב עץ, זכוכית, מתכת, סיליקון, אבקת הריאות ועוד.
אבנים מן הנהר

העלילה

טרודי מונטג נולדת בשנת 1915 לאביה, לאו מונטג, יוצא מלחמת העולם הראשונה, ואמה, גרטרוד מונטג, אישה הסובלת מהפרעות נפשיות. לאו מנהל ספרייה בתשלום מתוך בית המשפחה. גרטרוד בהתחלה דוחה מעליה את התינוקת, שנולדה עם גמדות, אך בגיל שנתיים בערך מתחילה לגלות כלפיה אהבה. אך האם, לאחר שהיות במוסד לחולי נפש, נפטרת כשטרודי בת ארבע. 
טרודי מגלה עם הזמן שהסביבה אינה מקבלת אותה כמות שהיא. היא שומעת שתושבי העיירה מכנים אותה "צוורג" (גמדה), וסובלת גם מהתקפות וביזוי מצד ילדים אחרים. טרודי אוצרת בליבה את הרצון לנקמה, ומחליטה שמכיוון שלא תצליח להתערות בחברה הנורמטיבית, היא תתרכז בהישרדות ולא בקבלה. 
טרודי עוזרת לאביה בספרייה, שם היא נפגשת עם מגוון מבני העיר, ושומעת על רכילות, סיפורי חיים, אירועים, ומידע אחר. טרודי הופכת למאזינה סימפתית עבור המספרים, ובתורה מוסיפה על הסיפורים ומעבירה אותם הלאה. היא לומדת להשתמש בשוני שלה כדי להתקרב ולהתנקם בסביבה. טרודי נמשכת במיוחד לאנשים אחרים שכמוה נדחקים אל השוליים מכל מיני סיבות, ובמיוחד, בהקשר של התקופה, ליהודים השנואים והנרדפים, ואף מסתירה אישה יהודיה במרתף ביתה.
הפוליטיקה הגרמנית לא מאחרת להגיע גם לעיירה הקטנה, והצעירים מתגייסים לתנועות הנוער והסטודנטים של היטלר – שמטרתם בין היתר לשרוף ספרים אסורים – מטרה שמביאה להתנגשות ישירה בינם לבין טרודי והספרייה.

ביקורת

בביקורתה בניו יורק טיימס, סוזן רוטה משבחת את הכתיבה של הגי, ומשווה את הדמות של טרודי לדמותו של אוסקר בספרו של גינטר גראס, תוף הפח, ואומרת כמה זה נדיר שגיבורה בספר תהא מכוערת. היא כותבת בחיוב על מטרתה של הגי לספר על התקופה הזו, מזווית ראייה של בני האדם שחיו בה, דבר שלדבריה חסר בתרבות, ומציינת שהתוצאה של בניית הדמויות הארכטיפיות בספר היא תחושה שעולה מדי פעם של הנדסתן ולא צמיחתן של האנשים המתוארים.
Publishers Weekly קרא לספר בביקורתו "רומן עוצמתי, אשר הכנות המצמררת והחזון המוסרי המהדהד שלו מגישים לנו סיפור דרמטי" אשר "מעמיק את הבנתנו את הזמן והמקום" דרך תיאורם של גרמנים רגילים, בהקשר התרבותי שלהם. הביקורת מציינת את ההתמודדות עם האמנזיה ההמונית ששרתה בקרב גרמנים אחרי המלחמה אשר זמן קצר קודם לכן היו נאצים נלהבים.
ג'ודי גיגסטאד, מקבוצת The Book Report Network, מציינת כיצד דרך ההתבוננות של טרודי, הספר מתאר את חיי היומיום של אנשים רגילים במהלך עליית הנאצים בגרמניה, ומספק הצצה לתוך לבם ונפשם – כך שמאוחר יותר בעלילה, כאשר כל אחד מהם נאלץ להתייחס או לפעול במסגרת אירועי התקופה, הקורא מעורה בהליכים הפנימיים של הדמויות, וכך מרגיש גאווה כשהם פועלים נכון או בגידה וכעס כאשר מעשיהם אינם עומדים בציפיותיו, וכך הקורא נאלץ להכיר במורכבותם, ואף לשאול את עצמו כיצד היה פועל באותן הנסיבות.

פרסים ומועמדויות

הספר היה מועמד לפרס פן/פוקנר, ונבחר למועדון הספרים של אופרה וינפרי.
לראצ'ה

היסטוריה

בצפון העיר לראצ'ה המודרנית שוכנות הריסות העיר ליקסוס, עיר שהוקמה כנראה על ידי שבט ברברי במאה ה-12 לפני הספירה ושגשגה בעת העתיקה. העיר נכנסה תחת השפעתה של קרתגו כאשר הגיעו אליה מתיישבים פיניקים במאה ה-7 לפני הספירה. בהמשך היא נהפכה להיות חלק מהפרובינקיה הרומאית מאוריטניה. מספר כותבים יוונים עתיקים מציינים את ליקסוס כמקום משכנם של גני הספרידות המיתולוגיים.
במשך תקופה ממושכת העיר הייתה לא מיושבת. ההתיישבות בה התחדשה משלב מסוים אך בשנת 1471 האימפריה הפורטוגזית גירשה את התושבים המקומיים. בתקופת השושלת הסעדית הסולטאן מוחמד א-שייח החליט לבנות מחדש את העיר והקים לידה מבצר. בשנת 1610 ספרד כבשה את העיר, אך עשתה שימוש בנמל לצרכיה האימפריאליים מבלי לנהל את העיר עצמה. בשנת 1689 מולאי איסמעיל הטיל מצור על העיר והצליח להחזיר אותה לידיים מוסלמיות. בשנת 1765 צרפת שלחה משלחת צבאית בניסיון לכבוש את העיר אך נכשלה. בעקבות מתקפות פיראטים מאזור ברבריה, העיר ספגה התקפות צבאיות מצד כוחות אירופאים נוספים.
ב-1912 לראצ'ה נהפכה לחלק ממרוקו הספרדית עד עצמאות מרוקו ב-1956. 
התהפוכות הצבאיות והמדיניות בתולדותיה של לראצ'ה הותירו את השפעתן על המראה של העיר. יש בה מבנים בסגנון ספרדי וצרפתי ולצד זאת בסגנון מורי ואנדלוסי. הארכיטקטורה שניכרת בה ביותר היא הארכיטקטורה האנדלוסית.
לבסקי סופיה

מקור השם

המועדון יוסד רשמית כאמור בתאריך ה-24 במאי 1914, התאריך שהוכרז כיום ההולדת של המועדון. שם הקבוצה ניתן כזכר ללוחם החירות של בולגריה וסיל לבסקי, השם הוצע בידי אחד המייסדים - בוריס וסילייב (בורקישה).
שם המועדון שונה בכח שלוש פעמים כאשר בולגריה הייתה תחת השלטון הקומוניסטי. בין השנים 1950 ל-1957 המועדון נקרא "דינמו", בין השנים 1969 ל-1985 המועדון נקרא "לבסקי-ספרטק" (אחרי איחוד המועדון עם המועדון ספרטק סופיה), ובין השנים 1985 ל-1990 המועדון נקרא "ויטושה". אך בין החברים האמיתיים במועדון הוא תמיד נקרא "לבסקי".

היסטוריה


מינצ'ו קאצ'ולב עיצב את סמל הקבוצה והחל ביצורו בשנת 1922. ההמנון הראשון של המועדון נכתב ב-1924, הטקסט נכתב בידי ד. סימידוב, והמנגינה הולחנה בידי חריסטו מניקוב.
בתחילת דרכו צבעי הקבוצה הבסיסיים היו אדום וצהוב, אך מאז שנת 1920, כחול נבחר להיות צבע הקבוצה. ב-1914, נבחר הצוות המקצועי הראשון של המועדון שמנה את הבאים: היושב ראש - ולדימיר גריגורוב (ודיסה), סגן היושב ראש - גאורגי מאנולוב, מזכיר המועדון - קרום דינקוב, קופאי - בוריס וסילייב, חברי ההנהלה - סטפן טושקוב ואטאנס יאנקוב, והמאמן - קוסטאדין מאנולוב.
בשנים הראשונות של המועדון, שחקניו העיקריים היו: השוער ק. גריגורוב, המגנים - ק. מאנולוב, ו- דינקוב, הקשרים -ס. סטויאנוב ו-ב. וסילייב, ושחקני ההתקפה - ו. גריגורוב, ס. ג'נב, פ. סטויאנוביץ', ג. מאנולוב ו-ד. סירקוב.
לבסקי הפסידה את משחקה הרשמי הראשון לקבוצה אף סי 13 סופיה בתוצאה 2-0. עד שנת 1921 לא היה שום אליפות רשמית לא התקיימה. בקיץ 1921 הוקמה ליגת הספורט של סופיה, שבה התחרו 11 מועדוני ספורט מרחבי העיר, ומאז החלה מסורת האליפויות של לבסקי. לבסקי ניצחה את משחק הליגה הראשון של עונת 1921/1922, ב-18 בספטמבר 1921, בתוצאה 3-1 על אתלטיק סופיה.

הקבוצה הגיעה 3 פעמים לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונות 1969/1970, 1976/1977, 1986/1987.

מגרשים וקהל

תחילה, לקבוצה לא היה מגרש אימונים פרטי, והקבוצה התאמנה באזור שנקרא "התלולית" (הארמון התרבותי הלאומי נבנה על חורבות המקום) ויותר מאוחר עברה הקבוצה להתאמן באזור האימונים של חטיבת חיל הרגלים השישית. רק בשנת 1924 הקנתה עיריית סופיה מגרש ייחודי לקבוצה שבנייתו הסתיימה רק בשנת 1933. היום אצטדיון "וסילי לבסקי" נמצא במקום.
לבסקי הוא המועדון הנערץ ביותר בבולגריה, והוא גם המועדון הבולגרי הנערץ ביותר מחוץ למדינה. בולגריה מפוצלת לאדום וכחול, הכחולים הם אוהדי לבסקי. לקבוצה יש כמעט 5,000,000 אוהדים. כינוי הקבוצה הוא "המועדון של העם". אוהדי הקבוצה קוראים לעצמם "לבסקרי". אצטדיון הקבוצה נמצא בשכונת "פודואנה", בסופיה, והוא קרוי על שם אחד משני החלוצים הבולגרים הגדולים ביותר בכל הזמנים גיאורגי אספרוחוב, ומכיל 30,000 מקומות.
כרטוס משותף (תחבורה ציבורית)

כרטוס משותף בישראל

שיטה זו פעלה עד יוני 2011 רק במקומות בודדים. במסגרת הרפורמה בתחבורה הציבורית בגוש דן שהונהגה ב-1 ביולי 2011, אוחדו קודי הנסיעה של חברות אגד, דן, קווים ומטרופולין, וניתן מעבר בין אוטובוסים בתוך אזורי הנסיעה במשך 90 דקות. 
במטרופולין ירושלים, עם הפעלת הרכבת הקלה הונהג כרטוס משותף לרכבת ולאגד.
לצורך מימוש הכרטוס המשותף בגוש דן, חייב הנוסע להצטייד בכרטיס רב-קו.
בחודש ינואר 2017 הצטרפה הכרמלית בחיפה למערך התחבורה הציבורית, וכעת נסיעה בה נכללת במערך הכרטוס המשותף באזור.
אריה ליב גרוסנס

חייו

נולד בגרמניה, בנו של מרדכי הלוי גרוסנס. בשנת תרפ"ו (1926) החל את לימודיו בישיבת ראדין. כעבור שש שנים, בשנת תרצ"ב (1932), עבר ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ. היה תלמידו המובהק של רבי ברוך בר לייבוביץ ולימים קרא לבנו על שם רבו. כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת אהל תורה בברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן. במשך תקופה למד בישיבת מיר. 
בסוף שנות ה-30 עבר לאנגליה. נישא לאסתר בלוך, בתו של צבי אפרים בלוך, מראשי הקהילה היהודית בגייטסהד. לאחר נישואיו היה ממייסדי כולל גייטסהד. לאחר מלחמת העולם השנייה פעל יחד עם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי לסיוע לניצולי השואה ששהו במחנות העקורים בגרמניה.
בשנת תש"ח (1948)  התמנה על ידי הרב יחזקאל אברמסקי כדיין בבית הדין הרבני בלונדון. בשנת תשי"א (1951) עלה הרב אברמסקי לישראל והרב גרוסנס התמנה תחתיו כראש בית הדין. עמד בקשרים הלכתיים עם גדולי הרבנים ובהם הרב משה פיינשטיין. בשנת תשי"ח (1958) פרסם את ספר השו"ת "לב אריה", וקיבל את הסכמתם של הרב יצחק אייזיק הרצוג והרב צבי פסח פרנק. על פי בקשת הרב רפאל ברוך טולדנו נסע לטנג'יר שבמרוקו והקים בה ישיבה לבני המקום.
בשנת תשל"ג (1972) הצטרף לרבנים שיצאו נגד פסקו של הרב שלמה גורן בפרשת האח והאחות.
בשנת תשל"ט (1979) עלה לישראל והתגורר בשכונת בית וגן בירושלים. ייסד ועמד בראש כולל אברכים "קול ירושלים". נפטר בשנת תשנ"ו, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.

משפחתו

בין בניו: הרב שמריהו גרוסנס - מרבני ישיבת אור אלחנן (חתנו של הרב אהרן בילוסטוצקי, ראש כולל אוהל תורה), והרב ברוך דב גרוסנס – רב קהילת "יד שאול" ביוהנסבורג. בין חתניו: הרב מרדכי חברוני – שהיה ר"מ בישיבת חברון (בנו של רבי משה חברוני), והרב ישראל ברל – מרבני ישיבת תורה אור.
מצפה חברון

מצפה חברון הוא אתר תצפית בראש מבנה הממוקם בפסגת תל חברון. מהמצפה נשקף נוף פנוראמי של חברון ואתריה, עמק חברון, קריית ארבע, פאתי מדבר יהודה. ביום נאה ניתן לראות את הרי מואב. הכניסה למצפה חופשית כל ימות השנה.
במקום שלטי הסבר, תחנת הדרכה ומזנון. המצפה הוקם על ידי ועד היישוב היהודי בחברון וישיבת שבי חברון והוקדש לעילוי נשמת חיים ודאבריש לזר. חנוכת המצפה התקיימה בחול המועד סוכות ה'תשע"ה (22 באוקטובר 2014).
בקומת הקרקע של המבנה פועל כולל אברכים.
רומן ריגול (אקונין)

תקציר

במלחמת העולם השנייה באביב 1941, ערב מבצע ברברוסה, הוציא לפועל המודיעין הגרמני מבצע הטעיה מורכב, שמטרתו לשכנע את מנהיגות ברית המועצות כי לא תתרחש מתקפה של גרמניה על ברית המועצות. המשימה מופקדת בידי הסוכן שתחת שם הקוד "ואסר".
המבצע הנאצי מצליח: הסוכן נפגש עם סטלין ומשכנע אותו כי לא תהיה מלחמה עד 1943. המודיעין הסובייטי, שנחלש עקב גל הדיכויים האחרון, לא יכול לעשות דבר כדי להתנגד לסוכנים המנוסים של האבווהר, למרות המאמצים שנעשים על ידי ראש המודיעין הנחוש אך הנאיבי, לברנטי בריה.
הסוכן ואסר מעוכב, אבל אז מקבל התנצלות רשמית, ונשלח במטוס ממשלתי לגרמניה אל אביו, שמסתבר שעובד כסגן ראש האבווהר וילהלם קנריס.
רכס שיירות

רכס שיירות הוא רכס הרים בהרי ירושלים מדרום לכביש 1 ששולט בעין על הקטע המחבר בין שער הגיא למחלף שורש. ברכס שוכן היישוב בית מאיר, שמורת המסרק ושרידי משלטים ממלחמת העצמאות. הרכס הוא חלק מאזור פארק רבין. מדרום לרכס עובר נחל דרך בורמה, הקרוי על שם דרך בורמה שעולה בתוואי הנחל לעבר רכס שיירות.
שמו של הרכס ניתן לו על שמן של השיירות שעלו לירושלים במהלך מלחמת העצמאות. הרכס היה נקודת מפתח באבטחת הדרך לירושלים. על הרכס זה התנהלו קרבות קשים של חטיבת פלמ"ח - הראל, ולוחמים רבים נפלו בהם. אתרי הקרבות המרכזיים היו הכפר בית מחסיר, שמורת המסרק (משלט 17), משלט 16 ומשלט 21. ככלל חיילי הפלמ"ח עסקו בכיבוש היעדים שעל הרכס ולאחר מכן העבירו את האחריות לשמירה עליהם ללוחמי החי"ש מגדוד  "בית חורון" של חטיבת עציוני.
מידאזולאם

התוויות נגד

התרופה אסורה לנשים בהריון בעיקר בשליש השלישי. התרופה אסורה בהנקה. בגיל מבוגר גובר הסיכון להופעתן של תופעות לוואי וזאת בגלל פינוי וסילוק איטיים של התרופה מהגוף.
אין לטפל במידזולם בחולים המכורים לסמים או אלכוהול. אותו איסור חל על חולים עם הפרעות פסיכיאטריות נלוות. אין לתת מידאזולאם לחולים עם רגישות לתרופות בנזודיאזפיניות, לסובלים מפגיעות ראש, מלחץ דם נמוך ומגלאוקומה צרת זווית.

תופעות לוואי

תופעת לוואי נפוצה היא אובדן זיכרון. התרופה עלולה לגרום לדיכאון ולתופעות פרודוקסליות המתבטאות בהתנהגות תוקפנית או החרפה של התכווצויות בעיקר אצל ילדים ומבוגרים מעל גיל 65. כמו כן, התרופה יכולה לגרום לדיכוי נשימה משמעותי, בעיקר במינון יתר של התרופה.

פרמקוקינטיקה

מידאזולאם הוא בנזודיאזפין בעל פעילות קצרת טווח במבוגרים עם מחצית חיים של 1-4 שעות; עם זאת, בקשישים, כמו גם ילדים ובני נוער צעירים, מחצית החיים ארוכים יותר. מידאזולאם, כמו שאר התרופות ממשפחת הבנזודאזפינים, עובדת על מערכת העצבים המרכזית, ובעיקר על קולטנים של הנוירוטרנסמיטור הנפוץ GABA. השפעה על הקולטנים הללו היא האחראית להשפעה המרגיעה של התרופות.