google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ובאנה דלי אלביצי

ג'ובאנה דלי אלביצי (באיטלקית: Giovanna degli Albizzi; ‏18 בדצמבר 1468, פירנצה - 7 באוקטובר 1488, פירנצה) הייתה אצילה איטלקייה מבית אלביצי. מפורסמת בעיקר בשל הדיוקנים שלה שצוירו בידי דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי.

ביוגרפיה

ג'ובאנה נולדה בפירנצה ב-18 בדצמבר 1468. היא הייתה הבת השמינית של מסו דלי אלביצי ואשתו קטרינה סודריני. היא הייתה נצר למשפחת אלביצי, משפחה רבת עוצמה בפירנצה, שהייתה יריבה וותיקה של בית מדיצ'י. 
ב-15 ביוני 1486 היא נישאה ללורנצו טורנאבוני, נצר לבית טורנאבוני. היא נקראה מאז ג'ובאנה אלביצי טורנובאני. בני טורנובאני היו מקורבים מאוד לבני מדיצ'י, והנישואים מסמלים התקרבות, גם עם עקיפה, לסיום הסכסוך בין שתי המשפחות. אביו של בעלה, ג'ובאני טורנאבוני, היה מקורב מאוד ללורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"), ושימש בין היתר כגיזבר של האפיפיור. הוא הוגדר בידי רבים כאיש החזק ביותר בפירנצה אחרי לורנצו דה מדיצ'י עצמו. לכבוד החתונה, עיטר הצייר סנדרו בוטיצ'לי את אכסדרת הווילה של משפחת טורנובאני בפרסקו עם סצנות אלגוריות, שבאחד מהן אף מככבת ג'ובאנה - "ונוס ושלוש הגרציות מגישות מתנות לנערה צעירה".
ג'ובאנה גם ממוקמת במיקום בולט בציורי הקיר שבקפלת טרונאבוני, בשני ציורים "Nascita della Vergine" ו-"Visitazione". בשני ציורי הקיר היא מופיעה עם אותה שמלה - שמלה מפוארת עם קישוטי זהב, אך עם שרוולים שונים. גם דומניקו גירלנדיו הקדיש לה כמה פורטרטים. המפורסם שבהם (בתמונה משמאל) נמצא במוזיאון תיסן בורנמיסה שבמדריד (ייתכן שציור זה צויר לאחר מותה של ג'ובאנה). ציור נוסף (למטה משמאל) מוצג במוזיאון פוג'י טוקיו ביפן. אופיינית (אך לא בלעדית), היא התספורת שלה עם שער בלונדיני אסוף ותלתלים שממסגרים את הפנים.
ב-11 באוקטובר 1487 בגיל תשע עשרה היא ילדה את בנם הראשון, ג'ובאניו. שנה לאחר מכן היא הרתה שוב, ומתה ב-7 באוקטובר 1488 במהלך הלידה. היא נקברה בסנטה מריה נובלה.
טאראז

היסטוריה

האזכור הראשון של היישוב (מתוך מקורות יווניים) מתייחס ל-568 בשם טולוסה. טולוסה הייתה אחת הנקודות הצפוניות של דרך המשי.
בין המאה ה-13 וה-15 הייתה העיר חלק מחאנות צ'אגאטאי, ואילו בין 1465 ל-1718 הייתה חלק מחאנות קזח.
ב-1864 העיר נכבשה על ידי האימפריה הרוסית.
ניו יורק קוסמוס

היסטוריה

את הקבוצה ייסדו מייסדי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, אהמט ונשוהי ארטגון. קבוצה זו הייתה אחת הקבוצות החזקות ב-NASL ובעולם כולו, הרבה בזכות הכוכבים שרכשה. 
בשנים 1977 ו-1978 נקראה הקבוצה קוסמוס. באותן שנים שיחקו בקבוצה שחקנים כמו: פלה, קרלוס אלברטו, פרנץ בקנבאואר, ג'ומו סונו (שעל שמו קרויה קבוצת הכדורגל הדרום אפריקאית הג'ומו קוסמוס) ועוד.
הקבוצה זכתה בחמש אליפויות ליגה (1972, 1977, 1978, 1980 ו-1982) והגיעה פעמיים לגמר (1981 ו-1984). בתחילת עונת 1984/85 עברה הקבוצה לליגת הכדורגל באולמות, ה-MISL, אבל לאחר 33 משחקים פרשה הקבוצה והתפרקה.
הפופולריות של הניו יורק קוסמוס הייתה רבה ביותר בארצות הברית, גם אצל אנשים שאינם חובבי כדורגל מושבעים. סמל הקבוצה עדיין שייך לבעלים, ג'וזפה פאפה פינטון, שדורש עבור זכויות השימוש בו 2 מיליון דולר.
בשנת 2010 הקבוצה הוקמה מחדש על ידי פלה, שחקן עבר בקבוצה. בשנת 2013 הקבוצה זכתה באליפות השישית בתולדותיה. בעונת 2017 שוב נתקלה בקשיים כספיים, לאחר שעונת 2017/2018 בליגת NASL בוטלה.
הקרב האחרון

תקציר העלילה

הקרב האחרון הוא הספר המסיים את סדרת "דברי ימי נרניה" מאת ק. ס. לואיס, ומתאר את השמדת נרניה, ואת מותם של מרבית הדמויות של בני האדם המבקרים בנרניה.
העלילה נפתחת בסיפורו של קוף מדבר בשם טריק (במקור האנגלי Shift), המוצא פרווה ישנה של אריה, ומלביש בה את ידידו החמור בהיה (במקור האנגלי, Puzzle) - הנעתר לכך בחוסר רצון לאחר הפצרות ושכנועים מצד טריק - על מנת להציג את החמור בעור האריה כאסלן, ובכך לגרום לבני נרניה לסור למרותו.
הקוף מנצל את כוחו החדש כדי למכור בני נרניה כעבדים לקלורמן. על-מנת להצדיק את שיתוף הפעולה עם הקלורמנים, הוא טוען שאסלן וטש (האל הראשי של הקלורמנים) אחד הם, ולכן חיבר את שמותיהם ל- טשלן. המלך טיריאן (נין נינו של המלך כספיאן, שהופיע לראשונה בספר "הנסיך כספיאן"), המנסה להתנגד למעשיו של הקוף, מוכרז כפושע ונרדף. הוא קורא לאסלן שישלח לעזרתו את "הילדים מהעולם האחר", שבאו לעזרת נרניה בעבר, וכך מגיעים יוסטס קלרנס סקראב וג'יל פול, שביקרו בעבר בנרניה, כמתואר בספר כס הכסף.
המלך מצליח לגייס קבוצה קטנה של תומכים בעזרתם של הילדים, בעת שהקלורמנים כובשים את נרניה. במהלך הקרב של טיריאן והילדים בצבא הקלורמני, הם מושלכים אל תוך האורווה שבה הוחזק החמור שהוצג כאסלן. במפתיע, פנים האורווה שונה לחלוטין ממה שחיצוניותה מעידה עליה, והם מוצאים את עצמם בשטח הפתוח, שם הם פוגשים את גיבורי הספרים הקודמים - פיטר, אדמונד, לוסי, פרופסור קירק ופולי פלמר (סוזן אינה נמצאת שם כי היא חושבת שנרניה זה משחק ילדים). 
אסלן מופיע ופותח את דלת האורווה, ומביא את סופו של עולמה של נרניה. כל יצורי נרניה, כולל אלו שמתו, עוברים דרך דלת האורווה. חלקם מצטרפים לאסלן, וחלקם נעלמים אל הלא נודע. אסלן מסביר לדמויות האחרות כי הם מתו, ולא יחזרו עוד לעולמם. הם מורשים להישאר מעתה בארצו של אסלן, אשר היא מקורם של כל העולמות השונים, וכוללת את הטוב ביותר שבהם.

פרשנויות

בדומה לספרים האחרים בסדרה גם בספר זה ניתן למצוא פרשנויות נוצריות רבות. 
סיפור אחרית ימי נרניה, מזכיר במידה רבה את חזון יוחנן, המופיע בברית החדשה, המתאר את סופו הצפוי של עולמנו, וברירתם של בני נרניה לאלו הזוכים להגיע לארצו של אסלן ואלו שלא, דומה ליום הדין ושפיטת בני־האדם לחיי הנצח. יש החושבים כי המסרים הדתיים בספר זה מכבידים על העלילה יתר על המידה, שלא כמו בספרים הקודמים בסדרה, ובכך מורידים מההנאה שבקריאה שלו כסיפור הרפתקאות פשוט, בנפרד מההקשר הדתי.
ביקורת קשה שהועלתה על ידי רבים, שהבולט בהם הוא פיליפ פולמן , מתייחסת לעובדה שמסוזן נמנעה הכניסה לארצו של אסלן בשל כך שהיא "הגיעה לתקופה בחייה בו דבר אינו מעניין אותה פרט לגרבי נילון, שפתונים, ופגישות", מה שנתפס כמיזוגניה מצד לואיס. מנגד, יש האומרים להגנתו שדבריו לא נועדו להוקיע את מיניות האישה, אלא את השקיעה בערכים מסחריים ושטחיים על חשבון ערכים חשובים יותר, וכמו כן, מציינים את העובדה שלא נאמר בספר במפורש שמסוזן נמנעה האפשרות לגאולה, אלא אך ורק שהיא לא נכנסה לארצו של אסלן בשלב זה.
טענות נוספות המופנות נגד הספר מאשימות אותו בגזענות, בשל הייצוג של הקלורמנים, המופיעים כסטיראוטיפ מזרחי (הם כהי־עור, מזוקנים ועוטי טורבנים) המתוארים בצורה שלילית מאוד, כסוחרי־עבדים, זובחי קורבנות אדם, רמאים ותוקפנים. עם זאת, בספר מופיעה גם דמות קלורמנית חיובית, של הקצין הצעיר אמת (ששמה של הדמות נבחר על פי משמעות המילה העברית), שעל אף שלהלכה הוא סוגד לטש ודוחה את אסלן, אסלן מוכן לקבלו לארצו, בזכות טוהר כוונתיו.
תאונת הרכבת המופיעה בספר מזכירה תאונת רכבת שהתרחשה בסמוך לכתיבתו בסטון קולדפילד ב-23 בינואר 1955 (אף שהכרונולוגיה של לואיס מעמידה את האירועים בספר בשנת 1949).
מעבר סינקלר

היסטוריה

המעבר נקרא על שם ג'יימס סינקלר, סוחר פרווה מהתיישבות נהר רד (באזור ויניפג של ימינו), אשר גילה את המעבר בשנת 1841 עת שהוביל משלחת של 121 אנשים מ-23 משפחות מטיסים. המשלחת נשכרה על ידי החברה החקלאים פאג'ט סאונד, במטרה להתיישב ליד מצודת ניסקוואלי שבמדינת וושינגטון של ימינו. וזאת במטרה להשתלט על הגדה הצפונית של נהר קולומביה במטרה להפכו לשטח של הממלכה המאוחדת במסגרת סכסוך הגבולות של אורגון.
שריר המרפק

תיאור

תחילתו של שריר המרפק בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע. חלקו המרוחק נאחז בחלק הצידי של זיז המרפק ובפן האחורי של חלקה המקורב של עצם הגומד.

עצבוב

שריר המרפק מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (C7,C8,T1) דרך עצב החישור.
פרננדו השביעי, מלך ספרד

ביוגרפיה

פרננדו השביעי נולד ב-14 באוקטובר 1784 בסן לורנסו דה אל אסקוריאל, לקרלוס הרביעי, מלך ספרד ולמריה לואיסה מפארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת. פרננדו חונך בילדותו אצל האצילים סן קרלוס, המרקיז מסאנטה קרוז והכומר אסקואיקיס, שהיו אצילים נאורים, ובשל כך כך עורר תקוות רבות לשינוי בקרב העם הספרדי.
בשנת 1807 הסכים קרלוס הרביעי, מלך ספרד עם נפוליאון לחלק את פורטוגל ביניהם, אולם משכבשה צרפת את צפון ספרד, נמלט קרלוס הרביעי לדרום על מנת לברוח לאמריקה הלטינית. אולם, בהגיעו לארנחואס אילצה אותו התקוממות עממית להתפטר ב-19 במרץ 1808 לטובת בנו פרננדו השביעי, שהוכתר מיד למלך ספרד. אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה אמו מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה. פרננדו נאלץ להתפטר לטובת קרלוס הרביעי, וקרלוס התפטר שוב לטובת ז'וזף בונפרטה.
בין ספטמבר 1810 לבין ספטמבר 1813 התכנס הקורטס של קדיס שבסופו נחקקה החוקה של חודש מרץ 1812, וכן חוקים רבים אחרים שהפכו את המשטר ממשטר אבסולוטי למשטר של מונרכיה פרלמנטרית. אולם, עם חזרתו של פרננדו השביעי לספרד, ביטל פרננדו במאי 1814 את תיקוני הקורטס, ואף הקים מחדש את האינקוויזיציה. בין השנים 1820–1823 הצליחו הכוחות הליברליים בפיקודו של רפאל דל ריגו לכפות על המלך לפעול לפי החוקה ובשלוש שנים אלה התקיימה מלוכה פרלמנטרית בספרד, אולם, ב-1822 פנה פרננדו לברית הקדושה בדרישה לבוא לעזרתו ולהחזיר את כוחו לקדמותו. בהתחלה, סרבה הברית לדרישה זו אך מאוחר יותר, באוקטובר 1822, התכנסה הברית המרובעת לוועידה בנושא בעיר ורונה שבאיטליה והעניקה לצרפת מנדט לפעול בספרד ולהחזיר את המונרכיה האבסולוטית. ב-28 בינואר 1823 הכריז המלך הצרפתי לואי ה-18 על הקמת צבא של "מאה אלף בנים של לואי הקדוש" שיפלוש לספרד. הצבא הצרפתי אכן פלש וספרד נכבשה תוך מספר חודשים. המונרכיה האבסולוטית הוחזרה ב-1 באוקטובר 1823.
בשנת 1830 נולדה לפרננדו בתו הבכורה איזבלה, ומכיוון שלא היו לו בנים,  ביקש פרננדו להוריש לה את המלוכה. הקורטס המליץ על ויתור על החוק הסאלי והמלכת בתו של המלך, איזבלה למלכה, אולם, הדבר הביא לפיצול בשורות המלוכנים שחלקם סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של המלך, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה.
ב-29 בספטמבר 1833 מת פרננדו השביעי, ובתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, אך הסכסוך עם תומכי האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה גרם לפריצת המלחמה הקרליסטית הראשונה.
מבצר מהראנגר

היסטוריה

המבצר נבנה על ידי ראו ג'ודהה, ממייסדי ג'ודפור בשנת 1459, מאז נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים, המבנה כפי שהוא בימינו נבנה מחדש על ידי ג'סוואנט סינג, (1638–1678) מהרג'ה מראג'סטאן, ונמצא בבעלות המהרג'ה הנוכחי של ג'ודפור.
מבצר ענק זה ממוקם במרכז העיר ג'ודפור, על גבעה בגובה של כ-125 מטרים. חומתו, המגיעה לגובה של שלושים וששה מטרים ורוחב של 21 מטרים, מהווה את אחד מהמבנים המרהיבים והיפים שבראג'סטאן.
פנים המבצר עצמו, שבו גרו סולטאנים, אצילים ובני המעמד הגבוה מפואר ומלא הדר, ומלא בפסלים, ציורי קיר ויצירות אמנות.
במתחם המבצר נמצאים מספר ארמונות, סדרת חצרות ובתי תפילה.
בין הארמונות - "מוטי מאהל" (ארמון הפנינה), "סוק מאהל" (ארמון התענוגות), "פהול מאהל" (ארמון הפרחים), 
החצר הגדולה היא "הולי צ'וק" ששימשה לחגיגות חג ההולי, המקדש הגדול הוא "צ'מונדה דווי".
למבצר עצמו שבעה שערים, שליד אחד מהם ניתן לראות את טביעות כף היד של אלמנותיו של המהרג'ה מאן סינג, אשר השליכו עצמן כמנהג אותם זמנים אל מדורת הסאטי.
במתחם המבצר נמצא מוזיאון המסביר על תולדותיו ומציג חפצי יוקרה שהיו בו.
מול המבצר נמצא אתר ההנצחה ג'סוואנט טְהָדָה (Jaswant Thada), לזכרו של המהרג'ה ג'סוואנט סינג (השני).
רבן גמליאל ברבי

האיש – זמנו ומקומו

מועד פטירתו של אביו, רבי יהודה הנשיא, אינו ודאי, והדעה המקובלת מתארכת את מותו לשנת 220 לספירה. מאז תיפקד בנו, רבן גמליאל, כנשיא הסנהדרין. רבן גמליאל נזכר גם כ"רבן גמליאל בר רבי" או "רבן גמליאל ברבי".
המוקד הגאוגרפי של פעילותו היה בגליל, במשולש של טבריה - בית שערים - ציפורי. היה בדור האחרון של התנאים, ויש ממנו שלוש משניות בתחילת פרק ב' של פרקי אבות.

הירושה

עוד בימי הבית השני הייתה מקובלת הורשת תפקיד הנשיאות מאב לבן, מה שהעניק לבית זה עוצמה כמעט מקודשת. עד ימי בן כוסיבה (בר כוכבא) תיפקדה בראש הסנהדרין משפחת הלל הזקן, ולאחר שוך המרד השני חזרה זו והנהיגה את הסנהדרין. רבי יהודה הנשיא היה בעל מוניטין חסר תקדים, מופלג בעושרו, בעל יחסים מיוחדים עם השלטונות הרומיים. הוא חש, שהפקדת מטה הירושה בידי גורם אחד, ובעיקר בתקופה כה מורכבת ובעייתית באימפריה הרומית, תהיה צעד חסר אחריות. בצוואתו פיצל את הירושה בין שלושה בעלי תפקידים: "נשיא", "יושב בראש" ו"חכם".
הרכב מעין זה מופיע בצוואתו של רבי יהודה הנשיא, שזו לשונה: "שמעון בני חכם, גמליאל בני – נשיא, חנינא בר חמא ישב בראש" (תלמוד בבלי, כתובות קג עמ' ב'). הנשיא כבר אינו מוביל לבדו את מערכת ההנהגה, ואולי הקומבינציה שלעיל הייתה כמין פשרה בין שררתו של רבי יהודה הנשיא לבין לחצים שהופעלו על ידי חברי סנהדרין, לחצים שהיו משמעותיים בתקופת הנשיאים שלפניו.
על-פי גרסת התלמוד הירושלמי (תעניות פרק ד' סח עמ' א), התמנה תחילה רבן גמליאל לנשיא והוא שהסמיך את שאר הממונים, ואם כך הדבר, זכה הנשיא ביתר עוצמה, בהשוואה לנוסח שבתלמוד הבבלי.
בכל מקרה, בצוואתו לבנו ציווה רבי "זרוק מרה בתלמידים", כלומר: התנהג בתקיפות ובהחלטיות. ניתן לראות בכך הוראה לשמירת עליונותו של הנשיא לאור הפרדת הסמכויות.

יחס למלכות

מערכת הקשרים בין הנשיאות של תקופת רבי יהודה הנשיא לבין השלטונות הרומיים התפוגגה בימי יורשו, רבן גמליאל ברבי.
הנשיא התריע מפני התקרבות יתירה לשלטונות הרומיים, בין השאר באמירה "הוו זהירין ברשות, שאין מקרבין לו לאדם, אלא לצורך עצמן" (משנת אבות ב' ג'). הוא ביטא מגמה של זהירות וחשדנות כלפי הרשויות. רבן גמליאל ברבי חזר בכך על העמדה של קבוצת חכמים בסנהדרין, בסמוך למרד בר כוכבא, שמעשי הרומאים בפרובינקיות אינם פרגמטיים גרידא, אלא נצלניים ואנוכיים.

תקנתו

בית הדין, בראשות הנשיא, רבן גמליאל ברבי, ביטל את האיסור לחרוש בערב שביעית (סמוך לשנת השמיטה) מחג השבועות ואילך. מעתה - קבע - האיסור יחל 30 יום בלבד לפני ראש השנה של שנת השמיטה הנשיא הושיב הרכב מיוחד של בית דין, כשהוא עומד בראשו (ובלשון התוספתא: "רבן גמליאל ובית דינו"), והתקין "שיהו מותרין בעבודת הארץ עד ראש השנה". התלמוד דן בסמכותו של רבן גמליאל לבטל את תקנתם של בית שמאי ובית הלל, שתיקנו את התקנה הזאת; וכן בתוקפה של התקנה המקורית. אחד ההסברים שניתן לכך הוא, שהתקנה המקורית כללה סעיף שמאפשר לבית דין מאוחר לבטל אותה במקרה הצורך. הסבר נוסף הוא, שתוקפה של ההלכה המקורית הסתיים עם חורבן בית שני.

פטירתו של הנשיא

רבן גמליאל ברבי נפטר סמוך לתקופת המעבר בין השלטון הסוורי לראשית האנרכיה, היינו ב-235 לספ' לערך. ויורשו, נצר לשושלת, היה רבי יהודה נשיאה. בחפירות בית שערים התגלו שני כוכים מקושטים הנושאים את הכתובות בעברית וביוונית: "רבי גמליאל" ו"רבי שמעון". סבורים שאלה הם קברי הנשיא רבן גמליאל ברבי ואחיו.
ולרי בריוסוב

לולרי יקובלביץ' בריוסוב (ברוסית: Вале́рий Я́ковлевич Брю́сов‏; 1 בדצמבר 1873, מוסקבה, רוסיה - 9 באוקטובר 1924) היה משורר רוסי, סופר ומתרגם, היסטוריון תרבות ומודרניסט.

ביוגרפיה

בריוסוב נולד למשפחת סוחרים. משפחתו לא יכלה להקדיש זמן רב לחינוכו. הוא שקע בעולם הקריאה, קרא את מיטב ספרות זמנו והשלים לימודיו בגימנסיות מוסקבאיות ידועות. הוא החל בכתיבתו הספרותית כבר בהיות סטודנט באוניברסיטה של מוסקבה, בראשית המאה העשרים. הוא נחשב למשורר סימבוליסטי רוסי, תלמידו של ולדימיר סולוביוב, ובן דורם של אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק וויאצ'סלב איוונוב.
בין המשוררים הידועים שתרגם בריוסוב בצעירותו היו פול ורלן וסטפאן מלארמה הצרפתים, מוריס מטרלינק ואמיל ורהארן הבלגים, ואדגר אלן פו האמריקאי. שיריו הראשונים היו מושפעים מאוד מהמשוררים הדקדנטיים והסימבוליסטים האירופיים בני הזמן. לימים תרגם בריוסוב לרוסית גם את הפרוזאיקונים האירופים, ובהם אוסקר ויילד, לורד ביירון, ויקטור הוגו ורומן רולן. הוא תרגם גם מיצירותיהם של גדולי המחזאים.
בריוסוב כתב בשמות עט אחדים. בין השנים 1900 ל-1917 ערך את הביטאון של התנועה הסימבוליסטית.
בריוסוב לא נטש את רוסיה גם לאחר המהפכה הבולשביקית. הוא היה מאוהדי המשטר הקומוניסטי ומתומכיו הגדולים בקרב המשוררים. הוא אף מילא תפקידים בכירים במשרד התרבות הסובייטי. כאות תודה על תמיכתו, הוקם לאחר מותו בית ספר גבוה לשירה במוסקבה שנקרא על שמו. האופרה "מלאך האש" שכתב המלחין סרגיי פרוקופייב בשנת 1919 מבוססת על רומן שלו בשם זה. בבית הספרים הלאומי אצור עותק מתורגם לגרמנית של "מלאך האש".
בספרות העברית ידוע בריוסוב בשל תרגומיו לשירי חיים נחמן ביאליק. שיריו תורגמו לאנגלית וללשונות אירופיות נוספות, אך לעברית תורגמו רק שירים בודדים.

לקריאה נוספת

ולדיסלב חודסביץ', נקרופוליס (מרוסית: דינה מרקון), הוצאת כרמל, 2013
סופר סת"ם

הלכות סופר סת"ם

כתיבת סת"ם היא נושא מורכב, ומתבססת על דינים המפורטים בספרי הלכה כגון "קסת הסופר" מאת הרב שלמה גאנצפריד, "משנת סופרים" של החפץ חיים. לצורת הכתיבה ואופן תיקוני הכתיבה ישנן הלכות, ומכיוון שכתיבת הסת"ם נעשית לרוב כאשר הסופר נמצא לבדו, נדרש אמון מצד הלקוחות כלפי הסופר, וזו אחת הסיבות לכך שנדרשת מהסופר יראת שמים במידה גבוהה.
מאחר שישנם סופרים שאינם בקיאים בהלכות, חייבו הרבנים ובראשם ה"חתם סופר" את הסופרים לקבל כתב אישור מבית הדין הרבני. כתוצאה מכך הוקם בווארשא בשנת ה'תרצ"ה גוף בשם "שומרי סת"ם", אשר היה הגוף היחיד שהיה מוסמך לתת אישור לעבוד כסופר סת"ם בפולין ובסביבתה. כיום ישנם בארץ מספר מכונים המנפיקים תעודת סופר סת"ם.
הסופר צריך לכתוב ולתקן ביד ימין, ואם כתב או תיקן ביד שמאל פסול - אלא אם כן הוא איטר יד, אז יכתוב ויתקן בשמאל.
סופר ששומע שירים בשעת הכתיבה, יש למחות בידו. טבילה נאה לסופר.

נשים סופרות סת"ם

היהדות האורתודוקסית מגבילה מאוד את יכולתן של נשים להיות סופרות סת"ם, בדומה להתנגדותה להסמכת נשים לרבנות ולהשתתפותן השוויונית בטקסים דתיים. על פי ההלכה, מגילת אסתר שנכתבה בידי אישה או קטן תהיה כשרה לקריאה בציבור, אם אין מגילה אחרת, אך על-פי התלמוד, ספר תורה שנכתב בידי אישה – פסול.
בשנת 2003 הפכה אביאל ברקליי מקנדה לסופרת הסת"ם הראשונה בעולם שעברה הכשרה מסורתית, לאחר שהתאמנה תחת הדרכתו של סופר סת"ם עלום-שם בירושלים. בשנת 2006 
הזמין בית כנסת רפורמי בסנט לואיס ספר תורה מסופרת הסת"ם האנגלית-קנדית ג'ן טיילור פרידמן. הספר הושלם ונכנס לשימוש ב-2007. זהו ככל הנראה ספר התורה הראשון שנכתב על ידי סופרת סת"ם ומשמש לתפילה בבית-כנסת. כמה שנים קודם לכן, בשנת 2003 יזמה קהילת קדימה, קהילה רקונסטרוקציוניסטית בסיאטל, פרויקט לכתיבת ספר תורה בידי סופרות סת"ם. ספר זה הושלם ב-2010, בהשתתפות ברקליי וחמש סופרות סת"ם נוספות מארצות הברית, ישראל, קנדה וברזיל, תחת פיקוחה של ג'ן טיילור פרידמן. זהו ספר התורה הראשון שנכתב על ידי צוות נשים. בשנים האחרונות נוספו עוד ועוד ספרי תורה שנכתבו על ידי נשים בהזמנת קהילות יהודיות שונות ברחבי ארצות הברית, כולל (נכון ל-2018) לפחות שישה ספרים שנכתבו על ידי טיילור פרידמן.
יהודה בן עטר (קצין משטרה)

קורות חיים

בן עטר התגייס למשמר הגבול, עבר קורס קצינים ושירת במגוון תפקידי פיקוד. ב-1999 עבר למשטרה הכחולה, שימש מפקד זרוע מבצעית במנהלת תיאום פעולות אכיפה. ב-2008 מונה למפקד יחידת אתג"ר, לאחר מכן שירת כסגן מפקד מרחב השפלה ובאוגוסט 2013 מונה למפקד המרחב. ב-2016 מונה לראש מנהלת הרכבת הקלה.
בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני במנהל עסקים. נשוי ואב לשלושה.
יוסף אלמושנינו

קורות חייו

יוסף אלמושנינו נולד בירושלים. צאצא של הרב משה אלמושנינו מסלוניקי ואחיינו (בן אחותו) של הרב יהודה לירמה מבלגרד. למד בישיבת "בית יעקב" אצל ישראל יעקב חגיז והיה חברותא של אברהם נתן בן אלישע אשכנזי. ב-1660 הגיע לבלגרד ולמד תחת הרב שמחה בן גרשון הכהן בישיבה אותה הקים דודו יהודה לירמה. ב-1661 נישא לבתו של הרב שמחה בן גרשון הכהן. ב-1668 יצא הרב שמחה בן גרשון הכהן לבודה, בה הוצעה לו משרת הרב הראשי. תחתיו מונה יוסף אלמושנינו לרב הראשי של בלגרד.
באותה העת נחשבה בלגרד למרכז הלכה ופסיקותיו של הרב מופיעות בספרי שאלות ותשובות. אלמושנינו ניהל חליפת מכתבים ובהם התייעצויות הלכתיות עם משה בן חביב וצבי הירש אשכנזי. בתקופת כהונתו מתועדים ביקורי שדר"ים בבלגרד, כגון של הרב משה גאלנטי (השני). בתקופת כהונתו התחוללה שריפה גדולה בבלגרד ובמהלכה נשרפה ספריית בית המדרש ורבים מכתביו של הרב אלמושנינו עלו באש.
הרב אלמושנינו הואשם לא אחת בשבתאות, וככל הנראה ניהל קשרים עם נתן העזתי. בתקופתו שלחה קהילת בלגרד שני שליחים אל שבתי צבי, ומתועד כי העתיק והפיץ מכתביו של נתן העזתי. לאחר מותו של שבתי צבי התיר הרב אלמושנינו את עגונתו יוכבד, לאחר שגבה עדויות אודות מותו.
ב-1688 נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג. הרב אלמושנינו ו-45 מנכבדי ועשירי הקהילה הובלו למעצר בניקלשבורג, במטרה להביא לפדיון שבויים בסכומי כסף גבוהים. ב-1689 בעודו בשביו, נפטר הרב אלמושנינו. כתביו נבזזו על ידי החיילים ההבסבורגים, נמכרו לעות'מאנים והובאו לקושטא. שם רכשו אותם בניו יצחק, יהודה ושמחה אלמושנינו, והוציאו אותם לאור בשני כרכים בשם "עדות ביהוסף". הכרך הראשון ב-1711 והשני ב-1733.
WWE SmackDown

היסטוריה והווה

ב-29 באפריל 1999 שודרה לראשונה "!SmackDown" בארצות הברית ב-UPN בימי חמישי, התוכנית עברה לימי שישי ב-9 בספטמבר 2005. לאחר מיזוג ה-UPN וה-WB, עלתה התוכנית ב-CW בספטמבר 2006. התוכנית עברה מאוחר יותר ל-MyNetworkTV באוקטובר 2008. ב-1 באוקטובר 2010 "Smackdown" עברה לרשת הכבלים Syfy, ובסופו של דבר חזרה לימי חמישי ב-15 בינואר 2015. לאחר מכן התוכנית עברה לרשת USA Network ב-7 בינואר 2016.
החל מה-19 ביולי 2016 "SmackDown" החלה להיות משודרת בשידור חי בימי שלישי. המעבר של "SmackDown" לרשת FOX ב-4 באוקטובר 2019 החזיר את התוכנית לימי שישי.
"SmackDown" משודרת בישראל בערוץ 5LIVE.
ראול חימנס

קלוב אמריקה

החל מגיל צעיר שיחק חימנס במחלקת הנוער של מועדון הפאר המקסיקני, קלוב אמריקה. החלוץ הצעיר והמבטיח ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל המקסיקנית בעונת האפרטורה של שנת 2011, במשחק התיקו 1-1 מול מונרקס מורליה. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי ב-31 באוקטובר 2011, בהפסד 3-2 לפואבלה. בעונת האפרטורה 2011 הופיע בשישה משחקים וכבש שער אחד.
בעונה שלאחר מכן, עונת הקלאוסורה 2012, הופיע חימנס 12 פעמים במדי אמריקה וכבש שער אחד ב-9 במרץ 2012, במשחק התיקו 1-1 מול טיחואנה. בסך הכל שיחק חימנס 508 דקות בעונה זו.
בעונת האפרטורה 2012 החל חימנס לשחק בהרכב הפותח של אמריקה דרך קבע. בנוסף, הוא גם קיבל את חולצה מספר 9, לאחר שעד אז שיחק עם חולצה מספר 47. חימנס כבש את שער הבכורה שלו בעונה זו ב-16 בספטמבר 2012, בניצחון 0-2 על סנטוס לגונה, במשחק שהתקיים באצטדיון האצטקה. שבועיים וחצי לאחר מכן קיבל את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, בניצחון 1-2 על סן לואיס. חימנס סיים את הטורניר עם שישה עשר הופעות וארבעה שערים.
חימנס פתח בהרכב בשני המשחקים הראשונה של עונת הקלאוסורה 2013, וכבש לראשונה צמד שערים במשחק אחד ב-19 בינואר 2013, בניצחון 0-4 על אטלנטה. בעונה זו סייע חימנס לקבוצתו לזכות באליפות מקסיקו.

אתלטיקו מדריד

ב-13 באוגוסט 2014 חתם חימנס על חוזה ל-6 עונות באתלטיקו מדריד, אלופת ספרד. אתלטיקו שילמה לקבוצתו הקודמת של חימנס 10.5 מיליון אירו תמורת העברתו. חימנס ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ריאל מדריד בהסופר קאפ הספרדי, במשחק השני במסגרת הסופר קאפ עלה כמחליף כמו במשחק הראשון בניצחון 1-0, ואתלטיקו זכתה בתואר. חימנס הבקיע את שערו הראשון והיחיד בקבוצה בניצחון 4-0 על סביליה, לאחר שכבש שער אחד ב-27 הופעות בכל המסגרות עזב את הקבוצה.

בנפיקה ליסבון

ב-13 באוגוסט חתם חימנס לשלוש שנים בבנפיקה ליסבון הפורטוגזית עבור 4 מיליון יורו. ב-23 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה, כשעלה כמחליף בדקה ה-77, בהפסד 1-0 לארוקה. ב-29 באוגוסט כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3-2 על מוריירנסה.
ב-2018 הושאל לקבוצת וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.

נבחרת מקסיקו

בשנת 2012 היה שותף חימנס לזכייתה של נבחרת מקסיקו עד גיל 23 בגביע טולון, כאשר כבש בניצחון 2-4 על הולנד בשלב חצי הגמר. מקסיקו ניצחה את טורקיה 0-3 במשחק הגמר.
באותה שנה זומן חימנס לסגל מקסיקו למשחקים האולימפיים בלונדון, וסייע לנבחרתו לזכות במדליית הזהב, לאחר ניצחון 1-2 על ברזיל במשחק הגמר.
חימנס הופיע לראשונה בנבחרת מקסיקו הבוגרת ב-30 בינואר 2013, במשחק ידידות מול דנמרק, שהסתיים בשוויון 1-1.
חימנס שיחק עם מקסיקו בגביע הקונפדרציות 2013 ובגביע הזהב 2013. במסגרת גביע הזהב כבש את שני שעריו הראשונה בנבחרת, בניצחונות על קנדה ועל טרינידד וטובגו. במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 כבש חימנס בניצחון 1-2 על פנמה. בנוסף, במשחק הפלייאוף הבין יבשתי כבש חימנס בניצחון 1-5 את ניו זילנד.
חימנס נכלל בסגל נבחרת מקסיקו למונדיאל 2014, וקיבל את חולצה מספר 9. הופעתו היחידה בטורניר הייתה בשלב הבתים, נגד ברזיל, אז נכנס כמחליף לג'ובאני דוס סאנטוס בדקה ה-84, במשחק שהסתיים בשוויון 0-0.
חימנס נכלל בסגל הנבחרת לקופה אמריקה 2015, בטורניר כבש שער נגד המארחת צ'ילה בתיקו 3-3, ושער בפנדל נגד אקוודור בהפסד 2-1.
מלחמתו של רוברט דה ברוס

עלילה

שנת 1306. רוברט דה ברוס והאצולה הסקוטית נכנעים לאדוארד הראשון, מלך אנגליה. המלך עוזב את סקוטלנד לאחר שהוא ממנה את ברוס לאסוף מיסים ומשיא אותו לאליזבת דה בורג. ברם ברוס מסרב להגשים את הנישואין בליל הכלולות.
לאחר שאסף מיסים הוא שומע על הוצאה ברוטאלית להורג של סר ויליאם וולאס ונכנס לוויכוח עם ג'ון קומין, שבמהלכו ג'ון נרצח על ידי ברוס. התקרית מטלטלת את ומפלגת סקוטלנד כאשר חלק מהציבור מבקש להכתיר את ברוס למלך סקוטלנד. ברוס מסכים להימשח למלך, אך עד מהרה אדוארד שומע על המאורע והוא מכריז על ברוס כפורע חוק ושולח את בנו למצוד אחריו.