google/wiki40b huggingface dataset:
מוחמד אגא א-שאמי

מוחמד אגא א-שאמי (בערבית: محمد اغا الشامي; 1770–1833) היה מושל יפו מטעם השלטון העות'מאני אחרי שהמושל מוחמד אבו אל-מארק נאלץ לברוח למצרים. א-שאמי זכה לכינוי "אבו נבוט" (בערבית: أبو نبوت) משום שנהג להתהלך עם אלה בידו ("אבו נבוט" פירושו בעל האלה או אבי האלה בערבית). א-שאמי חידש את פני העיר יפו והקים בה מבנים רבים.

קורות חייו

א-שאמי נולד בשנת 1770 בקווקז, והיה ממוצא צ'רקסי או גיאורגי. ככל הנראה הובא לאיסטנבול בנערותו ונמכר כממלוכ (עבד), לאחמד אל-ג'זאר, מושל עכו בין השנים 1775–1804. א-שאמי הוכיח כישרונות ניהוליים בולטים והצטיין בתפקיד גובה המיסים בעכו. בשנת 1807, אחרי שמוחמד עבד אל-מרק נכשל במילוי הבטחתו לשער העליון לגייס צבא ולצאת למסע צבאי נגד הוואהבים בחיג'אז ונאלץ לברוח למצרים, מינה אותו סולימאן פאשה, יורשו של אל-ג'זאר, למות'סארף (מושל) סנג'ק יפו וסנג'ק עזה, בדרגת אגא. בתפקידו זה היה כפוף לעיתים לוואלי של דמשק, ולעיתים לוואלי של עכו.

פועלו ביפו

אבו נבוט שימש מושל יפו משך קרוב ל-15 שנים ועם השנים הרחיב את תחומי שלטונו גם למחוזות ירושלים ועזה.
הוא מינה פקידים בעזה, רמלה ולוד באופן עצמאי וללא תלות בסולימאן פאשה. בתקופה זו מימש כמה מיזמים בעלי חשיבות ביפו.
אבו נבוט שיקם את חומות העיר ובנה בתים חדשים באמצעות אבנים שהובאו מקיסריה ומאשקלון. הוא בנה שער חדש, שרק דרכו ניתן היה להיכנס העירה, והציב בו משמר מצויד בתותחים. שער זה נקרא על שמו עד היום. לשער שתי קשתות ומעליהן שלוש כיפות ואין דרכו מעבר ישר על מנת להאט את הנכנסים ולשלוט בהם. נוסף על כך הוסיף אבו נבוט תעלת מגן ומצודות לביצורי העיר. הוא שיקם את הנמל, חיזק את המזח ואת שוברי הגלים והקים בית מכס. מאחר שהיה גם בעל אוניות, היה שיפוץ הנמל והפעלתו הריווחית אינטרס ראוי. על מנת להגן על הסחורות בנה את חומת הים הקיימת גם כיום. בשנת 1812 החל את בנייתו של מסגד מחמודיה המסגד עוטר בעמודים שהובאו מקיסריה ואשקלון, וניתן למצוא בו כותרות בשימוש משני. לידו נבנה חאן אל-קמח עבור עולי הרגל ומבקרים. מדרום למסגד הוקמו השווקים והפכו את רחבת המבוא של יפו למרכז השלטוני החדש, ממנו יצאו התהלוכות הדתיות המוסלמיות. עוד הקים א-שאמי מספר סבילים בעיר, ובהם סביל אבו נבוט בדרך בן צבי (1815) הקרוי על שמו ו"סביל סולימאן" שבחזית הדרומית של מסגד מחמודיה (1809). הניהול המוצלח של העיר הביא להתפתחותה המואצת שהשתלבה בנסיבות המאה ה-19, או אולי הכינו ונתנו בסיס לעליות הדתיות והחברתיות השונות שהחלו לזרום לארץ בחלק השני של אותה מאה. ניהולו של אבו נבוט את העיר והמבנים שבנה הביאו לו פרסום ואהדה רבה בקרב תושבי העיר, שהעריכו את פועלו. הוא מוזכר עד היום כאביה של יפו.
בהמשך למדיניותו של אל-ג'זאר מורהו, היה אבו נבוט מנהיג ששם דגש על משמעת האוכלוסייה. הוא נהג להטיל עונשים קשים על העוברים על החוק. ניהולו התקיף הקים לו אויבים רבים.
בשנת 1818 חלה סולימאן פאשה ואבו נבוט ניסה לרשת את מקומו כמושל עכו. מהלך זה נגד את האינטרסים של יועצו הכלכלי של סולימאן פאשה, חיים פרחי. פרחי העדיף לראות את בן טיפוחיו עבדאללה פאשה ממונה לתפקיד ופנה לסולימאן פאשה בקיץ אותה שנה בבקשה להדיח את אבו נבוט מתפקידו כמושל יפו.

פועלו מחוץ לארץ ישראל

זמן קצר לאחר מכן הודח אבו נבוט מתפקיד המושל, במקומו מונה בן אחיו של סולימאן פחה, צאלח מוצטפה בק. אבו נבוט נמלט למצרים, שם שימש כמושל אלכסנדריה תקופה קצרה ובשנים 1819–1827 שימש כמושל סלוניקי ודיארבקיר. אבו נבוט נפטר ב-1833 ונקבר סמוך לסביל הנושא את שמו ביפו, אולם כיום הקבר לא נמצא שם יותר.
כריסטיאן לה סקר

כריסטיאן לה סקר (בצרפתית:  Christian Le Squer) (נולד ב-30 בספטמבר 1962) הוא שף צרפתי שמסעדתו "לדואיין" בשאנז אליזה ברובע השמיני של פריז מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום החל משנת 2002 (נכון לשנת 2011).

ביוגרפיה

הוא נולד במורביאן בברטאן, בן לאם שלא ידעה לבשל. הוא גדל כילד בלוריאן, בגיל 8 רצה להיות דייג, בגיל 14 נעדר מבית הספר כדי להצטרף לספינת דיג במשך חמישה עשר ימים, כאשר מלח הציג בפניו את נפלאות הבישול הוא גילה את תשוקתו לכך. הוא נשלח לעבוד במאפייה בפריז עם חברים של המשפחה. הוא החל ללמוד בבית ספר למלונאות ואחר-כך עבד במסעדות ידועות כמו "לה דיוולק", "לוקא קרטון" של אלן סנדרנס, "טיוואן", "מלון ריץ", "אופרה". 
ב-1999 הוא נעשה לשף המסעדה המפורסמת "לדואיין" שבשאנז אליזה וב-2002 זכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. המסעדה מחזיקה היום (2011) בשלושה כוכבי מישלן. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.

לדואיין

המבנה בו שכנה מסעדת לדואיין היה במקור בית שתייה צנוע בשם Le Dauphine ושכן בכיכר הקונקורד. ב-1792 שכר אותו אנטואן-ניקולה דואיין, בין באי המקום הקבועים היו פול בארא, מקסימיליאן רובספייר, נפוליאון בונפרטה. ב-1848 עברה המסעדה למקומה הנוכחי, היא נקראה "דואיין", על שם אנטואן-ניקולה דואיין, היא הוקמה בקומה הראשונה של בית אחוזה יפהפה על שדרות שאנז אליזה. המבנה מעוצב בסגנון הקיסרות השנייה, המשקיף על גני שאנז אליזה.
אליפות העולם ברוגבי

אליפות העולם ברוגבי נערכת אחת ל-4 שנים ומאורגנת על ידי איגוד International Rugby Board) IRB).
הארגון גם אחראי להפקת טורנירי נוער בשם "אליפות העולם ברוגבי נוער", בה שותפים 12 נבחרות (אך בתחילה השתתפו 16 נבחרות), ומתחתיה טורניר פחות נחשב בשם "גביע העולם ברוגבי נוער" בו משתתפים 8 נבחרות. הזוכה בטורניר "גביע העולם ברוגבי נוער" מעפיל שנה אחרי לרשימת המשתתפים בטורניר "אליפות העולם ברוגבי נוער".
הטורנירים לנוער מתקיימים מ-2008 מדי שנה לאחר דירוג הקבוצות לדרג א' ודרג ב' כשגיל השחקנים הוא עד גיל 20. קודם לכן התקיימו מדי שנה טורנירים נפרדים לנוער עד גיל 21 (בין 2002 ו-2006) ולנוער עד גיל 19 (בין 2004 ו-2007).

נבחרות ישראל ברוגבי

בישראל קיימות נבחרות רוגבי לגברים ולנשים המתחרות ברוגבי יוניון וברוגבי שביעיות. אצטדיון הבית של הנבחרות הישראליות ממוקם במכון וינגייט בנתניה ומכיל 1500-1000 מקומות והן גם מתאמנות במגרשי האימונים במכון. נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי העפילה לטורניר "אליפות אירופה ברוגבי לנשים". נבחרת ישראל ברוגבי שיחקה במוקדמות "גביע העולם ברוגבי" ובמוקדמות "גביע העולם ברוגבי שביעיות" וב"אליפות אירופה לדרג ב' ברוגבי שביעיות".
ועידת האימפריה

ועידת האימפריה (באנגלית: Imperial Conference, לפני 1907 הוועידה הקולוניאלית – Colonial Conference) הייתה התכנסות תקופתית של ראשי הממשלות של המושבות בעלות הממשל העצמי והדומיניונים של האימפריה הבריטית בין השנים 1887 – 1937, לפני תחילת ההתכנסויות הסדירות של ראשי הממשלות של מדינות חבר העמים הבריטי החל מ-1944.
כל הוועידות התקיימו בלונדון, הממלכה המאוחדת, להוציא את הוועידות שהתכנסו ב-1894 וב-1932 שהתקיימו באוטווה, בירת קנדה. הוועידה שהתקיימה ב-1907 שינתה את שמותיהן של הוועידות ל"ועידת האימפריה" ובה הוסכם שהמפגשים ייערכו מכאן והלאה על בסיס קבוע ולא בהזדמנויות בהן ראשי הממשלות של המדינות יבקרו בלונדון לאירועים מלכותיים, כמו חגיגות יובל או הכתרות.

ועידות חשובות

בתחילה נועדו הוועידות להדגיש את אחדות האימפריה, אך עם חלוף הזמן, הפכו הוועידות להתכנסויות שבהן שטחו הדומיניונים את בקשותיהם להסיר את שרידי מעמדם הקולוניאלי. הוועידה של 1926 הסכימה על הצהרת בלפור שהכירה בכך שמעתה והלאה מעמדם של הדומיניונים יהיה שווה ערך לזה של הממלכה המאוחדת כחברים בחבר העמים הבריטי.
הוועידה של 1930 קיבלה החלטה לבטל את העליונות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי, כפי שהתבטא הדבר ב"חוק תקפות החוקים הקולוניאליים" (Colonial Laws Validity Act 1865) ובחוקים אימפריאליים אחרים. המדינאים שהשתתפו בוועידה המליצו שהפרלמנט הבריטי יחוקק חוק הצהרתי, שהיה לחוק וסטמינסטר, שיועבר בהסכמתם של הדומיניונים, אך כמה דומיניונים לא אשררו את החוק אלא רק כמה שנים לאחר מכן. הוועידה של 1930 הייתה ראויה לציון גם בשל נוכחותם של נציגי רודזיה הדרומית, למרות היותה מושבה בעלת ממשלת עצמי ולא דומיניון.
הוועידה הכלכלית האימפריאלית שהתכנסה ב-1932 באוטווה, דנה בשפל הגדול והממשלות הסכימו למסד את "העדיפות האימפריאלית" (Imperial Preference), מערכת פרוטקציוניסטית של תעריפים על סחורות ייבוא מארצות שמחוץ לארצות האימפריה.

ועידות חבר העמים הבריטי

לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, הוחלפו ועידות האימפריה ב"ועידות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Prime Ministers' Conference). 17 כינוסים כאלה התקיימו החל מ-1944 ועד 1969. כולם להוציא אחד התקיימו בלונדון. ב-1971 שונה שמם של הכינוסים ל"פגישות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Heads of Government Meeting) ומכאן והלאה הם התקיימו אחת לשנתיים, בכל פעם במדינה אחרת.
הקומונה במגדל

הקומונה במגדל הייתה מושבה שיתופית בארץ ישראל, אשר הוקמה בשנת 1912 על ידי יוסף טרומפלדור וששה מחבריו. לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב דרישות קשוחות שהופנו מצד טרומפלדור כלפי חבריו וכלפיו-עצמו.

ראשיתה של חוות מגדל

בשנת 1906, כת קתולית גרמנית החליטה לרכוש כ-6000 דונם מאדמות מג'דל הערבית על מנת לשחזר אתרים נוצריים שהתקיימו בעבר באזור, ולחדש את ההתיישבות הנוצרית שם. ואולם, האקלים הקשה ששרר במקום לא אפשרו לחברי הכת לממש את תוכניותיהם, והם נאלצו למכור את השטחים שרכשו. השטחים נמכרו לקבוצה ציונית גרמנית, אשר מנתה 12 אנשים, שבראשם ד"ר יחיאל צ'לנוב מרוסיה ופרופ' אוטו ורבורג מגרמניה. ביחד הם הקימו את "חברת טבריה אדמות ונטיעות", ובנו חווה חקלאית לצורך הכשרת יהודים לעבודה חקלאית. הנהלת החווה נמסרה למשה גליקין, ציוני מסור אשר הרצל כינה אותו ביומנו "גליקין הפיקח". משה גליקין היה זה שהעניק לחווה את השם הישן מגדל.
בשנת 1909 החלו להכשיר את הדרך לעגלות שינועו מטבריה למגדל, ולהכין את השטח לעיבוד חקלאי. במקום נבנתה חווה החקלאית, אשר השקיפה אל הכנרת והייתה מוקפת חומה ובתי מגורים. שנתיים לאחר מכן הפכה חוות מגדל למקום העבודה החשוב ביותר לפועלים חקלאים בגליל. בחווה זאת עבדו צבי חומסקי, א.ד. גורדון, ברל כצנלסון, זלמן שזר ועוד. בנוסף, בחווה נעשו ניסיונות לגדל כותנה, בננות וירקות, ניטעו פרדסים וכרמי זיתים והוקמה רפת לחלב ותוצרתו. 
כשנה מעת הקמת החווה, משה גליקין הפסיק לעמוד בראשה עקב סכסוכיו עם הפועלים.

הקמת הקומונה

מגדל נבחרה כמקום ראשוני בישראל לקומונה להכשרה חקלאית ולגיבוש חיי חברה. הוגה הרעיון היה יוסף טרומפלדור, שהקדיש שנים רבות מחייו לשכלול רעיונות להקמת יישובים שיתופיים על פי עקרונות סוציאליסטיים בארץ ישראל. 
בשנת 1912, לאחר סיום לימודיו, טרומפלדור וששה סטודנטים מחבריו הגיעו לחוות מגדל, ושם קיבלו מגליקין, מנהל החווה, הסכמה להקמת קבוצה אוטונומית-למחצה במקום. מטרתם הייתה ללמוד בחווה עבודה חקלאית כדי לצאת בהמשך להתיישבות שיתופית על אדמה משלהם. הרעיון היה להקים בהמשך, ללא כל תמיכה או עזרה ממוסדות חיצוניים, "מושבה קומוניסטית", שבה העבודה והרכוש משותפים. 
טרומפלדור וששת חבריו הצליחו להקים את "הקומונה המגדלאית", אך לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב סכסוך עם טרומפלדור

לאחר פירוק הקומונה

לאחר פירוק הקומונה, המשיכה מגדל להתנהל כמושבה חקלאית. הייתה זו מושבה קטנה שבה חקלאים מעטים, ושלא זכתה לתמיכה לאומית כלשהי. למרות המצב גילו התושבים נחישות והקימו ועד מושבה שפעל למען הקמת בית ספר, גן ילדים, בית כנסת, ברכת מים, שירותי שמירה וכו'. כמו כן הוקמה במקום אגודה חקלאית. בשנת 1945 נבנו במושבה 15 בתים נוספים בעזרת הסוכנות היהודית. באותה השנה הוכרזה המושבה מגדל כמועצה מקומית.
תחנת הרכבת התחתית פיקדילי סירקוס

היסטוריה

תחנת פיקדילי סירקוס נפתחה ב-10 במרץ 1906 כתחנה בקו בייקרלו על פי עיצוב של ארכיטקט תחנות התחתית לזלי גרין. הרציפים עבור קו פיקדילי נפתחו ב-15 בדצמבר 1906. בשנותיה הראשונות, כמו בשאר התחנות, אזור מכירת הכרטיסים היה על פני הקרקע. ההתפתחות התעשייתית בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הביאה עימה עומס תחבורתי, ובעקבותיה נבנו אזור מכירת כרטיסים מתחת לפני האדמה ורשת מעברים תת-קרקעיים עבור הולכי רגל אשר רצו לחצות את הרחובות הסואנים מעל לתחנה, מסביב לכיכר פיקדילי.
השיפוץ הנרחב, אשר עליו היה אחראי הארכיטקט צ'ארלס הולדן, החל בפברואר 1925 והסתיים בשנת 1928. עלותו נאמדה ביותר מחצי מיליון ליש"ט.
בניין התחנה הישן נסגר ביולי 1929 ונהרס בשנות ה-80' בזמן בניית הבניין הגדול לצד הכיכר.
הרציפים של קו בייקרלו מעניקים לנוסעי הרכבת התחתית זווית ראייה ייחודית אל רשת הרכבת התחתית- בנוסף לסידור שבו שני הרציפים צמודים זה לזה, עניין ייחודי כשלעצמו, המנהרה מכילה מסילת עיתוק בקצה הצפוני ולכן מאפשרת לנוסעים להתבונן בשני הרציפים בו-זמנית.

התחנה כיום

פיקדילי סירקוס היא אחת מתחנות הרכבת התחתית היחידות אשר כולה מתחת לפני הקרקע. בתחנות אוקספורד סירקוס ולסטר סקוור לדוגמה, תחנות אשר גם הן תת-קרקעיות, רק אזור הכרטיסים נמצא מעל פני האדמה.
שארלי אטאלי

שארלי שלום אטאלי (1930–2006) היה מהנדס ישראלי.
אטאלי נולד בקונסטנטין שבאלג'יריה וכתלמיד מצטיין נשלח בנעוריו ללימודים במכון הלאומי לאווירונאוטיקה שבצרפת. בתום לימודיו הוא עבד בחברת "סוד אוויאסיון" ולאחר מכן במפעל "SEREB" לייצור טילים בליסטיים. אטאלי נתמנה על ידי הנשיא שארל דה גול לראש פרויקט טיל "דיאמנט". עבור פועלו בתפקיד זה הוענק לו בשנת 1965 אות לגיון הכבוד. לאחר הצלחת שיגור הטיל הוא מונה לאחראי על פעילות צרפת בפרויקט "אירופה 1" לייצור טיל בתוכנית משותפת למדינות אירופה.
בשנת 1969 התבקש אטאלי על ידי משה ארנס, מנהל חטיבת ההנדסה בתעשייה האווירית באותה עת, לעלות לישראל ולסייע בפיתוח מטוס הכפיר. אטאלי נענה בחיוב ותוך זמן קצר עלה עם אשתו ושני ילדיו. במהלך שנות עבודתו בתעשייה האווירית הוא לקח חלק בין היתר בפיתוח "כפיר", "אריה", ו"לביא". עבור פיתוח המזל"ט "זהבן" הוענק לו, במשותף עם חבריו לצוות הפיתוח, פרס ביטחון ישראל לשנת 1981. עבודתו נמשכה עד צאתו לגמלאות ב-1995.
יחסי טובאלו–יוון

סקירה כללית

שתי המדינות שיתפו פעולה במסגרת ארגונים בינלאומיים, בעיקר בכך שהן תמכו הדדית במועמדים הפוטנציאליים אחת של השנייה. יוון מעניקה סיוע מזערי לפיתוח טובאלו באופן עצמאי ובאופן לא עצמאי כחברה בתוכנית האו"ם לפיתוח בר קיימא של מדינות איים קטנות באוקיינוס השקט.
אזרחי יוון לא חייבים באשרת כניסה לטובאלו כאשר זמן השהייה במדינה נמוך מ-30 ימים. אזרחי טובאלו יכולים להיכנס ולצאת מיוון באופן חופשי לחלוטין.
משה רואס

משה רואס (נולד בשנת 1981) הוא אמן ומעצב ישראלי זוכה פרסים, העוסק בין השאר ברישום, הדפס, מיצב ואובייקטים בטקסטיל ובמתכת. הוא הציג תערוכות בגלריות ובמוזיאונים בהולנד, בגרמניה, בפולין, בארצות הברית, בדרום קוריאה ובישראל. בכלל אלו נמצאים מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ארץ ישראל, סדנת ההדפס ירושלים ובית האמנים תל אביב.
רבות מעבודותיו נוצרות בתהליכים של פירוק והרכבה, ועוסקות בהתכלות, בחיים ומוות ובזמן. רואס מתגורר בקיבוץ פלמחים ויוצר ומלמד הדפס בתל אביב וגבעת חביבה.

ביוגרפיה

רואס נולד בצפת וגדל בכרמיאל. למד עיצוב טקסטיל בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, שם סיים את לימודיו ב-2008. בשנת 2009 זכה בפרס בתחרות המעצבים הצעירים Talente במינכן ובציון לשבח בתחרות אומנות בינלאומית בצ'אונג'ו, דרום קוריאה. ב-2014 זכה בפרס העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט וכן במלגת אמן אורח בסדנת ההדפס ירושלים. ב-2016 החל לימודי המשך באמנות במדרשה לאמנות במכללת בית ברל. בנוסף למד הדפס בוונציה ובפורטלנד שבמיין.
יהודה חיים פרחיה

קורות חיים

נולד בחודש מרץ 1886 בסלוניקי שביוון (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית) לאהרון פרחיה ולאסתר אלבו, בן למשפחת רבנים מיוחסת שגורשה מספרד.
בילדותו למד בבית ספר המקומי של כל ישראל חברים, ואת לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1907. במשך תקופת לימודיו רכש ארבע שפות: צרפתית, טורקית, יוונית ולאדינו,
בסיום לימודיו עבר להתגורר בקוואלה שבחבל תראקיה. לפרנסתו עבד שם במפעל לייצור טבק, ואט אט התקדם בתפקידו, עד שהפך למזכירו של נשיא החברה. במקביל לעבודתו נמנה עם פעילי התנועה הציונית ביוון, והרבה לפרסם מאמרים בעיתונות היהודית בעיר.
בשנת 1912 ייסד בקוואלה את "אגודת בוגרי בית ספר כי"ח", ובשנת 1914 החל להוציא לאור עיתון בלאידנו בשם "הציונית", בעזרתו הפיץ את רעיונות הציונות ותחיית ישראל בקרב יהודי יוון. בין היתר שימש כחבר בוועד הקהילות ולקח חלק בפעילות וועד בית הכנסת ומוסדות הסעד המקומיים.
הודות לתפקידיו הניהוליים בחברת הטבק, נאלץ לנסוע רבות מחוץ לעירו, ומדי פעם התגורר בערים שונות ברחבי העולם. בארץ ישראל ביקר מספר פעמים, ולמשך תקופה התגורר באלכסנדריה שבמצרים. החל מראשית המאה ה-20 עבר להתגורר בקסנתי שבחבל תארקיה, וניהל מפעל טבק עד לסיום מלחמת העולם השנייה. בעיר זו נמנה עם עשירי הקהילה היהודית, תמך רבות בנזקקים וסייע במימון מוסדות הקהילה, ואף של הקהילה השכנה בקומוטיני.
כש-4000 מיהודי קסנתי הובלו ברכבות למחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1943, ניצלו חייו בשל מחלה שהכריחה אותו לשהות בקוואלה. מיד לאחר מכן נמלט לאתונה יחד עם משפחתו בסיוע מנהלת הבית שלו, ושהה במחבוא בבית דודה עד לסיום המלחמה, אז חזר לקסנתי בשנת 1945 והמשיך לעבוד בחברת הטבק. במקביל שב לפעול עבור צורכי הקהילה היהודית בעיר, ודאג להנציח את בני הקהילה שנספו בשואה.
בשנת 1965 פרש לגמלאות, ולמרות בקשות מצד בני משפחתו בארצות הברית, בישראל ובקוואלה לבוא ולהתגורר לידם, העדיף להמשיך לחיות בקסנתי ליד מנהלת הבית שלו ובני משפחתה, שדאגו לו עד לפטירתו.
במשך חייו פרסם 85 מאמרים וכתבות בעיתונים, 21 נובלות, 44 שירים בלאדינו וכ- 25 שירים על השמדת הקהילה היהודית-ספרדית בשואה.
הלך לעולמו ב-25 ביולי 1970, ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בסלוניקי.
ארכיונו הפרטי, שנתרם לספריית מכון יד יצחק בן-צבי, כולל בין היתר אוסף של גלויות ותמונות מסלוניקי וסביבתה. רוב התמונות צולמו לפני שנת 1917, בה פרצה שריפה שכילתה את מרבית בתי העיר, והן מספקות עדות היסטורית לחיי הקהילה היהודית בפרט - שהושמדה בשואה, ולעיר בכלל - לפני שנשרפה.
דניאל גורדון

קריירת מועדונים

גורדון שיחק בנעוריו בבורוסיה דורטמונד ובבוכום, ממנה עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2004, ושיחק שתי עונות בקבוצת המילואים. בשנת 2006 חתם גורדון בבורוסיה דורטמונד, שם שיחק שלוש עונות, לרוב בקבוצת המילואים, אך זכה גם לשחק שמונה פעמים במשחקי ליגה עם הקבוצה הבכירה. בקיץ 2009 חתם גורדון ברוט-וייס אוברהאוזן מהבונדסליגה השנייה. גורדון הפך בעונתו הראשונה בקבוצה לשחקן הרכב קבוע. בעונתו השנייה בקבוצה, 2010/11, גורדון ואוברהאוזן נשרו לליגה השלישית, וגורדון עזב את המועדון לאחר שתי עונות. בעונת 2011/12 חתם גורדון בפ.ס.וו. פרנקפורט מהבונדסליגה השנייה, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ 2012 חתם גורדון בקרלסרוהה, שנשרה בעונת 2011/12 אל הליגה הגרמנית השלישית. גורדון וקרלסרוהה העפילו בחזרה אל הבונדסליגה השנייה תוך עונה אחת בלבד, כאשר הקבוצה סיימה במקום הראשון. בעונת 2014/15 גורדון וקרלסרוהה היו קרובים כפסע מעלייה לבונדסליגה, לאחר שסיימו במקום השלישי בבונדסליגה השנייה והגיעו למשחקי מבחן מול המבורג. שני המשחקים הסתיימו בתיקו 1-1, כאשר המבורג הבקיעה את שער השוויון במשחק הגומלין בדקה ה-90, וניצחה 2-1 בהארכה. גורדון שיחק את מלוא הדקות בצמד המשחקים, אך קרלסרוהה נשארה עונה נוספת בבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2016 עבר גורדון לזנדהאוזן מהבונדסליגה השנייה. גורדון היה שחקן הרכב בזנדהאוזן וסיים את עונת 2016/17 עם 26 הופעות ליגה ושער אחד.
בתום עונה אחת בזנדהאוזן, חזר גורדון לקרלסרוהה, שבהיעדרו נשרה אל הליגה הגרמנית השלישית, במטרה לסייע למועדון לשוב לבונדסליגה השנייה.

קריירה בינלאומית

בחודש מאי 2013, גורדון ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ג'מייקה במשחק מוקדמות מונדיאל 2014 מול נבחרת מקסיקו. את שערו היחיד בנבחרת הבקיע גורדון במשחק ידידות מול נבחרת קובה במרץ 2015, בו ניצחה ג'מייקה בתוצאה 3-0. בשנת 2015 גורדון נכלל בסגל נבחרת ג'מייקה לקופה אמריקה 2015, אך לא שותף.

חיים אישיים

דניאל גורדון הוא בנו של גארי גורדון, חייל בריטי בדימוס, שמשמש כמאמן נוער בבורוסיה דורטמונד.
בלוטת סקין

מבנה ותפקוד

המיקום של בלוטות סקין הוא האזור הכללי של הפות, והן ממוקמות על הקיר הקדמי של הנרתיק סביב הקצה התחתון של השופכה. בלוטות סקין הן ההומולוגיה הנשית של בלוטת הערמונית אצל גברים, אך הן עצמן אינן מקבילות מפורשות של בלוטת הערמונית הגברית. במהלך ההתפתחות העוברית הרקמות מתחלקות לאיברים נשיים או זכריים בהתאמה למין העובר. אצל גברים הרקמה מתפתחת להיות איבר ייחודי באנטומיה הגברית, הנקרא בלוטת הערמונית ואילו אצל נשים הרקמה מתפתחת להיות איבר אחר ייחודי באנטומיה הנשית, הנקרא בלוטת סקין. בלוטת הערמונית ובלוטת סקין אומנם חולקיות הומולוגיה זהה, אך מבחינה אנטומית ותפקודית הן שונות ונפרדות לגמרי. בשל היותן איברים היסטולוגיים, לעיתים קרובות מתייחסים לבלוטות סקין כמקבילה הומולוגית לבלוטת הערמונית. דוגמה נפוצה אחרת של רקמות הומולוגיות מובהקות היא העטרה של הדגדגן והעטרה של הפין. הדגדגן הוא הומולוגי לפין, עם זאת, הדגדגן הוא לא הפין.
 לבלוטות סקין יש זוג צינורות המובילים מהבלוטה אל פני השטח של הפות, אל הצד הימני והשמאלי של פתח השופכה.
ישנה הנחה מקובלת על פיה בלוטות סקין הן המקור לשפיכה נשית. לשפיכה נשית, אשר עשויה להתרחש במהלך פעילות מינית עבור חלק מהנשים במיוחד במהלך אורגזמה נשית, יש הרכב דומה במידת מה לנוזל הנוצר אצל גברים על ידי בלוטת הערמונית. חומר זה מכיל סמנים ביוכימיים של התפקוד המיני, כמו חלבון 1 בשתן, והאנזים PDE5, כשאצל נשים ללא הבלוטות יש ריכוז נמוך יותר של חלבונים ואנזימים אלו. במחקרים על הבלוטות בדקו את ההפרשות בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני, והבלוטות הראו הפרשה דומה של המבנים, כששניהם התנהגו באופן דומה במונחים של אנטיגן ספציפי, הערמונית וחומצה זרחתית. כיוון שהתפיסה הולכת וגוברת לפיה בלוטות סקין היא גרסה שונה של אותה בלוטה, ישנם חוקרים שנמנעים מהמונח בלוטות סקין ומתייחסים אליהן כבלוטת הערמונית הנשית.
בשנת 2002, עמנואל גאניני, חוקר איטלקי, הראה כי עשוי להיות הסבר לקיום של שפיכה נשית ובמקביל להכחשות תכופות לקיומה. בלוטות סקין משתנות אנטומית אצל כל אשה ואשה ובמקרים קיצוניים הן נעדרות לחלוטין. אם בלוטות סקין הן האחראיות לשפיכה נשית ואורגזמה שמקורה בנקודת הג'י, זה עלול לתת הסבר להיעדרות התופעה אצל נשים רבות.
הוכח כי כמות גדולה של נוזלים יכולים להיות מופרשים מבלוטות אלו כאשר הן מגורות מהחלק הפנימי של הנרתיק. ישנם דיווחים המצביעים על כך שמבוכה לגבי שפיכה נשית, מקורו ברעיון כי החומר הוא שתן, והוא יכול להוביל במצבים מסוימים לדיכוי של פורקן מיני, ועלול להוביל נשים לקבלת טיפול רפואי ואפילו לעבור ניתוח לבריחת שתן.

היסטוריה

בעוד הבלוטות תוארו לראשונה על ידי המנתח הצרפתי אלפונס' גוורן (1816–1895), הן נקראות על שמו של הגניקולוג הסקוטי אלכסנדר סקין, אשר כתב עליהן, בספרות הרפואה המערבית בשנת 1880.
אלכסיי נמוב

ביוגרפיה

אלכסיי נמוב החל להתאמן בגיל חמש בבית הספר לספורטאים צעירים בעיר טוליאטי. בשנת 1989 הוא ניצח באליפות ברית המועצות לנוער. החל משנת 1990 הוא השתתף בתחרויות בינלאומיות תוך זכייה במדליות. בשנת 1994 נמוב ניצח באליפות רוסיה לבוגרים.  בעקבות כך הוא נשלח לאליפות העולם ונכלל במשלחת ארצו לאולימפיאדה.
במהלך סוף שנות ה-90 אלכסיי נמוב היה הכוכב של הנבחרת וזכה במספר מדליות באליפויות העולם. במשחקים אולימפיים בסידני הוא היה בין מובילי הנבחרת וזכה בשש מדליות.
בשנת 2004 נמוב הגיע למשחקים אולימפיים לאחר פציעה ולא זכה באף מדליה. אומנם בעקבות פרשת השיפוט האיגוד הבינלאומי החליט על שינויים משמעותיים בשיטת הניקוד.
בשנת 2005 נמוב פרש מתחרויות ועוסק בפעילות ציבורית.

השתתפות באולימפיאדות

המשחקים הראשונים בהם השתתף נמוב היו אולימפיאדת אטלנטה (1996). במשחקים אלו נמוב זרה בשני מדליות זהב, מדליית כסף ו-3 מדליות ארד. בסך הכול הוא זכה ב-7 מדליות במהלך התחרויות באטלנטה.
הישג זה נמוב שיחזר כעבור ארבע שנים באולימפיאדת סידני (2000).
למשחקי אתונה בשנת 2004 נמוב הגיעה ככוכב הנבחרת למרות שזמן קצר לפני המשחקים הוא נפצע. ההישג הגדול של נמוב במשחקים אלו היה המקום החמישי בתרגיל מקבילים. בתרגיל על מתח הוא ביצע תרגיל שכלל מספר אלמנטים קשים. שופטי התחרות נתנו לו ציון 9.725 בלבד. צופי התחרות לא נתנו יד להמשך התחרות והייתה מהומה באולם. לאחר רבע שעה הציון שונה ל-9.762 אך גם זה השאיר את נמוב מחוץ לטווח המדליות. הצופים לא נרגעו והמשיכו ברעש. רק לאחר שנמוב עצמו התייצב במרכז האולם וביקש מהצופים לתת אפשרות להמשיך בתחרות הצופים נרגעו.
בעקבות המהומה, חלק משופטי התחרות הוצאו מחבר השופטים ונמוב קיבל התנצלות רשמית של התחרות. תקופה קצרה לאחר התחרות בוצעו שינויים מפליגים בשיטת הניקוד.
מוזיאון נסים דה קמונדו

היסטוריה

בית האחוזה נבנה בשנת 1911 עבור הבנקאי, הרוזן מואיז דה קמונדו, בן למשפחת קמונדו. המבנה תוכנן על ידי האדריכל רנה סרז'ן (René Sergent) מתוך מטרה להכיל את אוספי הרהיטים והאמנות הגדולים של דה קומנדו. בתכנון המבנה הסתמך סרז'ן על מבנה הטריאנון הקטן שבארמון ורסיי.
לאחר מותו של ניסים דה קמונדו במלחמת העולם הראשונה, הוריש, מואיז דה קמונדו את הבית והאוספים למוזיאון לאמנות דקורטיבית לזכר בנו. המוזיאון פתח את שעריו לציבור בשנת 1936.
במוזיאון מוצגים חלקיו הפרטיים של הבית: מטבחי הקומה הראשונה, החדרים הרשמיים בקומת הקרקע, ומגורי המשפחה בקומה הראשונה. בחדרים מוצגים אוסף הרהיטים מהמאה ה-18, השטיחים שנארגו בשנת 1678 עבור הגלריה הגדולה של הלובר, ושטיחי הקיר. 
בין כלי האוכל המוצגים, מוצגת מערכת אורלוף (Orloff) - כלי האוכל העשויים כסף שהוזמנו עבור יקטרינה הגדולה מהצורף ז'ק-ניקולה רוטייר בשנת 1770.
יחסי דנמרק–ישראל

היסטוריה

עוד במהלך ימיה של מלחמת העולם השנייה, בעת שדנמרק נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, פעלה בדנמרק תנועת מחתרת נרחבת, אשר בין היתר סייעה בהברחתם של יהודי דנמרק לשוודיה הנייטראלית. הודות למבצע הברחה זה, אשר הסתייע בתמיכה רחבה מצד אזרחי דנמרק, ניצלו למעלה מ-90% מיהודי דנמרק, ובסך הכל כ-7,200 איש הועברו לשוודיה. הודות למבצע הירואי זה, הוכרה המחתרת הדנית כולה בתואר "חסידת אומות העולם" על ידי מוסד "יד ושם".
במסגרת תוכנית החלוקה משנת 1947, דנמרק הצביעה בעד קבלתה של התוכנית, והכירה במדינת ישראל ב-2 בפברואר 1949. מאז ועד היום קיימים יחסי תיירות ומסחר ענפים בין שתי המדינות, בין היתר במסגרת האיחוד האירופי, בו דנמרק חברה. במסגרת היחסים, נחתמה בין היתר אמנה למניעת כפל מס בין שתי המדינות, בשנת 1966. עם זאת, העלייה בשיעור המוסלמים בדנמרק לאורך השנים האחרונות, בדומה למצב ברבות ממדינות מערב אירופה, פוגעת במידת מה באטרקטיביות של דנמרק בעיני אנשי עסקים מישראל.
במהלך מבצע עופרת יצוקה בתחילת שנת 2009, התקיימו הפגנות רחבות בערי דנמרק, לרבות בבירה קופנהגן, במחאה על פעולות צה"ל ברצועת עזה, במשטרת דנמרק הוערך כי בין 500 ל-600 איש הפגינו מול שגרירות ישראל בקופנהגן, כ-400 אנשים הפגינו באורהוס, וכ-500 הפגינו באודנסה. לעומת זאת, בסקר דעת קהל שנערך נמצא כי מספרם של הדנים התומכים בפעולת צה"ל גדול מאלו המתנגדים לה.
בינואר 1962 ביקר ראש ממשלת דנמרק ויגו קמפמן בישראל – ביקור ראשון בה של אישיות דנית בכירה. במהלך חודש אוקטובר 2013 הגיע יורש העצר הדני, הנסיך פרדריק, לביקור בישראל, במהלכו נפגש עם נשיא מדינת ישראל דאז, שמעון פרס. במהלך הפגישה, השמיע הנשיא פרס את הכרת תודתה של מדינת ישראל לעם הדני, על פעולותיו להצלת יהודים בשואה.