google/wiki40b huggingface dataset:
מארי רוז

ביוגרפיה

מארי רוז נולד בניירן, סקוטלנד, אך היגר לאוסטרליה עם משפחתו בגיל שנה בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא התגורר בדאבל ביי, סידני ובגיל 5 החל ללמוד לשחות. בצעירותו התאמן בהדרכתו של סם הרפורד.

שיאן עולם

רוז קבע שיא עולם חדש במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:59.5 דקות באוקטובר 1956 ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שמנפץ את גבול 18 הדקות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה רוז לעיני הקהל הביתי ב-3 מדליות זהב והפך מיד לגיבור לאומי. הוא זכה ב-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש 4:27.3 דקות לפני צ'ויושי יאמאנאקה מיפן (4:30.4 דקות) וג'ורג' ברין מארצות הברית (4:32.5 דקות), ב-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17.58.9 דקות לפני יאמאנאקה (18:00.3 דקות) וברין (18:08.2 דקות). ברין שיפר במוקדמות את שיא העולם של רוז בתוצאה של 17:52.9 דקות, שיפור של 13 שניות לשיאו האישי שהיה קודם לכן שיא עולם, אך לא הצליח לנצח בגמר. במשחה שליחים 4x200 מטר, ביחד עם קווין או'הלורן, ג'ון דוויט וג'ון הנריקס חופשי בשיא עולם חדש 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות).
לאחר המשחקים האולימפיים נסע רוז לארצות הברית על מנת ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה. את לימודיו, דרמה וטלוויזיה סיים בשנת 1962. בשל יופיו והפופולריות העצומה שלה זכה, הוא השתתף במספר תוכניות טלוויזיה ושיחק בשני סרטי קולנוע. 
בתחרות הכנה לאולימפיאדת רומא (1960) שנערכה בטאונסוויל שבקווינסלנד באוגוסט 1960 קבע רוז במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם חבריו, דייוויד דיקסון, ג'ון קונרדס וג'ון הנריקס שיא עולם חדש של 8:16.6 דקות. במשחקים עצמם הוא זכה שוב ב-3 מדליות, אך הפעם רק אחת מזהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:18.3 דקות, לפני המתחרה הגדול שלו, יאמאנאקה (4:21.4 דקות) וקונראדס (4:21.8 דקות). במשחה ל-1500 מטר הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 17:21.7 דקות, אחרי קונראדס שקבע שיא אולימפי חדש 17:19.2 דקות, שלישי סיים ברין (17:30.6 דקות) ורביעי יאמאנאקה (17:34.7 דקות). במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 8:13.8 דקות אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש 8:10.2 דקות ויפן (8:13.2 דקות). 
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בשנת 1962 זכה רוז ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-440 יארד חופשי (4:20.0 דקות), במשחה ל-1650 יארד חופשי (17:18.1 דקות) ובשני משחי השליחים 4×110 יארד ו-4×220 יארד.
בתחילת שנת 1964 קבע רוז שיאי עולם ב-880 יארד ו-1500 מטר חופשי והיה המועמד המוביל לזכות שוב במדליות באולימפיאדת טוקיו (1964), אך הוא לא נכלל בנבחרת הלאומית של אוסטרליה למשחקים מאחר שלא יכל להגיע למבחנים של מדינתו מקליפורניה, שם התגורר. באליפות ארצות הברית באוגוסט 1964 הוא קבע שיא עולם של 17:01.8 דקות, תוצאה טובה יותר מזו של המנצח באולימפיאדה כחודשיים מאוחר יותר, בן ארצו בוב וינדל.
בהיותו שחיין היה רוז ידוע בשל אדיקותו באוכל טבעוני, אך בהמשך הוא הוסיף בשר לתזונה שלו. 
רוז המשיך לשחות להנאתו במסגרת המאסטרס וזכה במדליות זהב עולמיות לגילו. בשנת 1981 בגיל 42 שחה מהר יותר מהתוצאה שקבע ב-1956. 
רוז זכה להיות אחד משמונת הספורטאים האוסטרלים שהובילו את הדגל האולימפי באצטדיון באולימפיאדת סידני (2000).
ב-15 באפריל 2012 נפטר רוז בסידני כתוצאה מלוקמיה.
סולנוק

היסטוריה

בתקופת שלטון מלכי שושלת ארפאד (1001-1301), סולנוק הייתה עיר שוק ומרכז הפצה של מלח שהופק בהרי מרמורש (כיום ברומניה). לאחר מכן – בתקופת ימי הביניים – היא הפכה ליישוב בעל חשיבות אסטרטגית עליה נאבקו המדיארים והעותמאנים. בתקופה המודרנית סולנוק התפתחה למרכז תחבורתי חשוב הן יבשתי והן על נהר הטיסה. היא נמצאת על הדרך הראשית בין בודפשט לדברצן ומספר קווי רכבת בינלאומיים עוברים דרך הגשר הגדול שנבנה לאחר מלחמת העולם השנייה על נהר הטיסה. בנוסף להיותה צומת מעבר חשוב של סחורות, היא הפכה גם למרכז תעשייתי חשוב בענפי הטקסטיל, רהיטים, כימיקלים נייר ומוצרים נוספים. כמו כן התפתח בה ענף התיירות ונבנו בתי מלון ומרחצאות של מים תרמיים המצויים בסביבה.

היהודים בסולנוק

המשפחות היהודיות הראשונות התיישבו בסולנוק בסביבות 1830. בהתחלה הם הורשו להיכנס לעיר רק כסוחרים בירידים ובהתאם לתקנות שהיו באותם הימים נאלצו לעזוב את העיר לפני השקיעה. ב-1848 כבר היו כ-60 עד 80 משפחות בעיר וב-1850 נוסדה הקהילה ונבנה בית הכנסת הראשון שהפך לאחר מכן לבית הכנסת של הזרם האורתודוקסי. 
ב-1855 נפתח בית ספר יהודי ומספר הנרשמים בו הגיע ל-179 בשנת הלימודים 1927-28. אוכלוסיית היהודים בעיר גדלה מ-1,101 ב-1880 ל-2,590 (6% מסך האוכלוסייה) ב-1941. ב-1935 הוקם מרכז תרבות יהודי עם ספרייה שפעל בצמוד לבית הכנסת. החוקים הגזעניים, שנחקקו בשנת 1938 בעקבות ההתקרבות בין הממשל ההונגרי לגרמניה הנאצית, ערערו את חיי היהודים בעיר. רבים מהם נהרגו לאחר שגויסו לשירות העבודה ונשלחו לעבודות כפיה בחזית האוקראינית בתנאים קשים ביותר. ב-16 באפריל 1944 רוכזו כ-1800 יהודים שנותרו בעיר בתוך גטו. ב-16 ביוני הם הובאו למפעל לזיקוק סוכר יחד עם עוד כ-4,000 יהודים מהסביבה וב-26 ו-29 ביוני נשלחו ב-2 משלוחים אחת למחנות עבודה באוסטריה והשנייה לאושוויץ. כ-600 יהודים ששרדו, שבו לעיר בתום המלחמה והקימו את הקהילה מחדש. ב-1963 הקהילה מנתה 180 נפשות 
.
כיום קיימת קהילה יהודית קטנה בת עשרות נפשות.

בית הכנסת של סולנוק

ב-1898 הוקם בית הכנסת הגדול והמפואר על פי תכנונו של האדריכל הנודע ליפוט באומהורן. בית כנסת זה שימש את רוב הקהילה – שהשתייך לזרם הניאולוגי – עד לשנת 1944. אחרי השואה שימש המבנה כמחסן לרכוש הנטוש של יהודי העיר שלא שבו ממחנות ההשמדה. ב-1960 רכשה העירייה את המבנה, שהיה במצב רעוע, מהקהילה היהודית. מאז עבר המבנה כמה שיפוצים והיום הוא משמש כגלריה עירונית.
הנסיך רובר, דוכס שארטר

ביוגרפיה

רובר נולד ב-9 בנובמבר 1840 בפריז, לפרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן ולהלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בהיותו בן 4 מת אביו בתאונת כרכרה, ואחיו פיליפ מונה ליורש העצר הצרפתי. בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, והלה ניסה להעביר את השלטון לאחיו פיליפ, אולם הניסיון נכשל, ובני המשפחה ברחו לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התנדב רובר יחד עם אחיו פיליפ, רוזן פריז לשרת בצבא האיחוד. רובר שירת במטהו של ג'ורג' מקללן, ולאחר הכישלון במערכת חצי האי, התפטרו הוא ואחיו מצבא האיחוד.
לאחר שובו של רובר לאירופה הוא החליט להינשא, אך כחבר גולה מבית מלכות שנחשב בלתי לגיטימי על ידי רוב השושלות השולטות של היבשת, מצא שלא יוכל להינשא לנסיכה זרה, ובעקבות כך הוא ביקש את ידה של בת דודתו פרנסואז, נסיכת אורליאן, בתם של פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ופרנסיסקה, נסיכת ברזיל, עמה התחתן ב-11 ביוני 1863. השניים התגוררו בלונדון, ונולדו להם 5 ילדים.
עם פרוץ מלחמת פרוסיה-צרפת שהה רובר בבריסל עם דודיו פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ואנרי, דוכס אומאל, ומיד ביקש להתגייס לצבא הצרפתי, אולם שר המלחמה התנגד לכך. לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה התגייס רובר תחת השם "רובר לה פור", ונלחם בארמיית הלואר, ואף עוטר בלגיון הכבוד. לאחר מכן נשלח רובר לאלג'יריה, ובהמשך מונה למפקד רגימנט השאסרים ה-19. בשנת 1881 הדיח אותו הממשל הרפובליקני ממשרתו בצבא, ובשנת 1886 גורשו רובר ומשפחתו מצרפת, במסגרת חוק הגירוש.
בשנת 1910 הורשה רובר לחזור לצרפת, וב-5 בדצמבר אותה שנה הוא מת בסן-פרימין.
התקוה (אוניית מעפילים)

"גרשם" - בשירות משמר החופים האמריקאי

הספינה נבנתה בקליבלנד ב-1896 עבור משמר החופים האמריקאי ונקראה בשם: "גרשם" ("Gresham"). היא הופעלה באגם מישיגן עד תחילת מלחמת העולם הראשונה. השתתפה ב-1898 במלחמת ארצות הברית-ספרד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה את משמר החופים בחוף המזרחי של ארצות הברית וגם לאיתור צוללות  באוקיינוס האטלנטי.
לאחר שהוצאה מן השירות במשמר החופים שימשה כספינת סוחר להובלת בננות בשם TradeWinds.

"התקוה" - אוניית מעפילים

בתחילת 1947 נרכשה על ידי חברת .United Fruit Co שהייתה חברה אמריקאית בבעלות יהודית ושימשה ככיסוי לפעילותו של המוסד לעליה ב'. הספינה החלה את דרכה לארץ ישראל במיאמי עם רב חובל שכיר לא-יהודי וצוות שרובו מתנדבים יהודים אמריקאים. רוב חברי הצוות היו חסרי הכשרה ימית, למעט  שניים מהם - מורי גרינפילד (Murray Greenfield), שהיה מלח בצי הסוחר האמריקני לפני כן והרולד כץ (Harold Katz) ששירת שלוש שנים כקצין בצי האמריקני.
ממיאמי הפליגה הספינה לבלטימור לצורך תיקונים. בתחילת מרץ אותה שנה הפליגה לליסבון, שם שופצה ונבנתה לצורך הובלת עולים. על הכנת הספינה בליסבון היה אחראי יהודה בהרב, איש המוסד לעליה ב שפעל בכיסוי נציג חברת .United Fruit Co תחת השם הבדוי רב החובל דיאמונד.    
המשטרה הפורטוגזית עצרה את בהרב כיוון שחשדה בייעודה של הספינה. מיד עם העצרו הצליחה הספינה לצאת את הנמל כיוון שעגנה במעגן ולא הייתה קשורה לרציף. הספינה הפליגה למרסיי ואחר כך המשיכה לפורט דה בוק בדרום צרפת. בהרב שוחרר זמן קצר לאחר שנעצר.
הספינה הגיעה לאיטליה וחלק מן המעפילים עלו לספינה מסירות במעגן פורטוונרה (Portovenere) שבמפרץ לה ספציה. השאר עלו לספינה בנמל בוקה די מגרה (Bocca di Magra), דרומית ללה ספציה. "התקוה" הפליגה לארץ ישראל ב-8 במאי 1947, כשעל סיפונה 1,414 מעפילים. רב החובל היה פדני ילין, מפקד הספינה היה ישראל רותם, איש הפלי"ם ונלוו אליו אלכס שור ומאיר פליק.
ההפלגה עברה ללא אירועים חריגים עד שב-16 במאי התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי בסמוך לחופי הארץ. זה הזניק מיד משחתת שנצמדה לספינה. למחרת כבר הוקפה על ידי שש אניות של הצי הבריטי. על אף התנגדות שגילתה במשך מספר שעות, הספינה הובאה לחיפה. בזמן ההתנגדות, ביקש מפקד הספינה מאחד מהנערים שעבדו על הספינה, חיים כהן בן ה-16, לנהל את המשא ומתן במקומו, כדי שלא להסגיר כי הוא מפקד הספינה ואיש הגנה. עוד באותו יום הועברו רוב המעפילים מן הספינה לאניות גירוש שיצאו למחנה המעצר בקפריסין. אמהות לתינוקות הורשו להשאר בארץ.

בשירות מדינת ישראל חיל הים הישראלי

האניה הייתה קשורה לרציף בנמל חיפה כחלק מצי הצללים עד אפריל 1948, שאז הופעלה על ידי חברת "אניות וספינות" לשם הבאת עולים ממחנות המעצר בקפריסין ומצרפת לארץ ישראל. בספטמבר הוכשרה לשירות בחיל הים, בו שרתה תחת הקוד ק-22. לאחר שחיל הים החזירה ל"חברת אניות וספינות" היא נמכרה לבעלים יהודי בשם הנרי פרזנטה שניסה להשתמש בה כספינת נוסעים בשם א.מ. 25 "התקווה". ניסיון זה נכשל והספינה הוכרזה כבלתי כשירה לשייט. בעקבות כך הוצאה מן השירות ונגרטה ב-1951. 
מורי גרינפילד ארגן מפגש בין משיטי "התקוה" למעפיליה בישראל בשנת 2007.
קריה נאמנה (סרט)

תקציר העלילה

קבוצת ילדים עם המדריך דויד'ל (אברהם בן יוסף) נוסעת באוטובוס לכפר הנוער בפאתי ירושלים. הילדים הם פליטי שואה מאירופה ומצפון אפריקה. הם נעצרים לחיפוש על ידי שוטרים בריטים ודויד'ל מסביר לילדים על המחתרות לאחר זה הם נרגמים על ידי ערבים, שמשות האוטובוס מתנפצות וחלק מהילדים נפצעים. כשהם מגיעים לפנימייה הם מפוחדים ולא רוצים לרדת. הם דורשים לחזור לחו"ל.
מנהל הפנימייה הוא עזרא (ג'ון סלייטר), פליט שואה עם מספר חקוק על ידו. לידו עוזר סאם (ג'יימי סמית'), מתנדב מארצות הברית שיש לו ניסיון עם ילדים. סאם עולה לאוטובוס, מתעמת עם הנער הבולט מקס (ישראל חנין) ופוקד עליו בקול סמכותי לרדת. עזרא מתווכח אתו על הדרך בה לנהוג בילדים שעברו את השואה כמוהו. הוא דוגל בקו מתון וולא תקיף כסאם.
יחד עם עזרא וסאם נמצאים בפנימייה המדריכה תמר (דידי רמתי) ואם הבית שרה (רחל מרכוס). מקס הוא החזק בחבורה והוא מושך אליו את וילי (אמנון ליפשיץ) ומתנגד לכל פקודותיו של סאם. הוא וחבריו מסרבים לעבוד בפנימייה ללא תשלום וכאשר הם רוצים ללכת לאכול הם נעצרים על ידי סאם שאומר שאין אוכל בלי עבודה. עזרא נותן להם להיכנס וגוער בסאם כי לא יתן למנוע אוכל ממי שהיה בשואה וסבל רעב. יש גם ריב ממושך בין מקס האירופאי וז'אן (יהודה לוי) שהגיע ממרוקו.
בין הנערות בולטת אנה (דינה דורון), נערה יפה שמשדרת מיניות ומתרפקת על סאם אבל הוא מעמיד אותה על מקומה. מקס ווילי גונבים את השעון של סאם ומנסים למכור אותו בירושלים. הם נתפסים ונעצרים במשטרה. סאם מגיע למשטרה ומשחרר אותם בהצהרה כי זה השעון שלו וכי נתן אותו במתנה למקס, מאז הוא ומקס נעשים ידידים. הם מסתובבים ברחובות ירושלים עם החוגגים והרוקדים לרגל החלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל. סאם מטיל על מקס להיות אחראי על הביצורים של כפר הנוער ואנה ממונית על העזרה הראשונה.
סאם מתגייס להגנה. הערבים מפגיזים את הכפר ואספקת המים נפסקת. דויד'ל נוסע במשאית להביא מים במיכל. מקס המפוחד בורח מהכפר ונקלע לחורבה בה נמצא ילד ערבי הבוכה על אמו ההרוגה. הם מוצאים את סאם ותחת אש הם עושים את דרכם בחזרה לכפר הנוער כשסאם נושא את הילד הערבי על כתפו.
מקס מבחין במשאית התקועה ובתוכה דויד'ל פצוע. תחת אש הוא מצליח להתניע אותה ולהגיע לכפר. כל הילדים שמחים וממלאים מים במיכל הגדול.
קובי פרג'

ביוגרפיה

קובי פרג' נולד בפתח תקווה למשפחת הצלמים המפורסמת שעלתה מעיראק. במהלך שירותו הצבאי בתיאטרון צה"ל הכיר לראשונה את אילן רוזנפלד ועודד פז, שאיתם יצר את "הפיג'מות", ששודרה במשך 9 עונות בערוץ הילדים.
ב-2007 החל פרג' את דרכו הרדיופונית ב"רדיו 99", לצד רוזנפלד ופז. מאוחר יותר הצטרף ל"רדיו תל אביב". לאורך השנים פרג' יצר תוכניות ילדים נוספות וכן לקח חלק בעשרות תפקידי אורח.
בין השנים 2008–2009 החל להשתתף בתוכניות סאטירה בפריים טיים, תחילה השתתף בתוכנית הסאטירה של "רשת", "שבוע סוף", ובשנת 2011 השתתף בתוכנית הבידור של ערוץ 10 "נבחרת ישראל בטלוויזיה".
בשנת 2010 גילם את משה עבאדי בסרט "פעם הייתי" של הבמאי אבי נשר וב-2013 שיחק במפריח היונים של הבמאי ניסים דיין.
עוד בשנת 2013, פרג' החל להגיש ביחד עם אחיו, בן, תוכנית ברצועה המפורסמת של גלי צה"ל - "ציפורי לילה". לאחר סגירת הרצועה ולאור הצלחת התוכנית, קברניטי התחנה לא רצו לוותר עליה והיא הוקדמה לימי חמישי בערב, ומשודרת עד היום.
ב-2015 שיחק באדפטציה של תיאטרון הקאמרי לסרט "חולה אהבה בשיכון ג".
ב-2016 שיחק בסדרה "תאג"ד" בתפקיד ניסים, רס"ר גדוד 33, בעונה הראשונה של הסדרה המצליחה "האחיות המוצלחות שלי" בתפקיד יוסי, וכן בסדרה "ילדי בית העץ".
באותה השנה יצא לאקרנים סרטו הראשון כבמאי קולנוע דוקומנטרי, ״פוטו פרג'״: הסרט עוסק בסיפור משפחתו, משפחת הצלמים פרג', אשר עלתה מעיראק ובנתה אימפריית צילום בישראל. הסרט קיבל מועמדות לפרס אופיר עבור הסרט התיעודי באורך מלא לשנת 2016, זכה בפרס הצילום בפורום היוצרים הדוקומנטריים וכן הוקרן בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם.
ב-2017 הצטרף באופן קבוע לסדרת הטלוויזיה הקומית "סברי מרנן" (קשת, ערוץ 12) בעונתה הרביעית, בתפקיד אהרון כץ, הארוס של מירב.
ב-2018 החל לשחק גם בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר, בבימויו של גלעד קמחי בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד הכומר ג'והן הייל.
באותה שנה החל לשחק בהצגה "לילה אחד מרקוביץ'" מאת יואב שוטן-גושן ועירד רובינשטיין ובבימויו, על פי ספרה של איילת גונדר-גושן, בתיאטרון בית ליסין, בתפקיד אפרים.
לאחר הצלחת סרטו הראשון, הקימו פרג' ועורך הסרט, מוריס בן-מיור, סטודיו להפקת סרטים שנושא את שמם - בן מיור & פרג'. סרטם המשותף הראשון "אלבום פרטי", שודר ביום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל בערוץ רשת 13.
בימים אלה, השניים עובדים על פרויקטים שונים, ביניהם סרט אודות השחקן יוסי בנאי שמיועד להקרנה בהוט 8.
כיום מתגורר בתל אביב, עם בת זוגו נועה גלונסקא, ובנם המשותף.
מרחשת (אנטומיה)

מבנה

שלוש עצמות האגן מרכיבות את המרחשת. שתי חמישיות ממנה מרכיבה עצם השת, אשר תוחמת את המרחשת מצדדיה ומחלקה התחתון. את חלקה העליון של המרחשת תוחמת עצם הכסל המהווה קצת פחות משתי חמישיות ממבנה המרחשת. החלק האמצעי במרחשת, המהווה את החמישית האחרונה מהמבנה שלו, הוא החיק (אחת משתי עצמות היוצרות את קשת החיק).
היא נתחמת במסגרת קשה ועבה (בחלקה העליון) המשמשת כחיבור הלברום, טבעת סחוס אשר מקטינה את הפתח ומעמיקה את החלל של מפרק הירך. בחלק התחתון של המרחשת נמצא חרק המרחשת (incisura acetabuli). גומת המרחשת (fossa acetabuli) נמצא בתחתית חלל המרחשת. שאר המרחשת מורכב ממשטח עקום בצורת חצי-סהר (חצי ירח) המופרק עם ראש עצם הירך.
בזוחלים ועופות המרחשת היא שקע עמוק.
פולנייץ

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-11, ובשנת 1241 נהרס בידי הפולשים המונגולים. לאחר מכן השתקם היישוב, ובשנת 1264 הוענקו לו זכויות עיר.
בראשית המאה ה-16 נשרפה העיירה בידי הטטרים. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 הפכה העיירה ליישוב גבול עם גליציה האוסטרית, ובשנת 1795 סופחה לאימפריה האוסטרית.
בשנת 1815 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית, ובשנת 1869 נטלו ממנו הרוסים את מעמדו העירוני, בעקבות מרד ינואר. זכויות אלה הושבו לפולנייץ רק בשנת 1980.

יהודי פולנייץ

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה תלמוד תורה, בית ספר מרשת ציש"א ותנועות נוער ציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בראשית ספטמבר 1939, הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, איסור הליכה על מדרכות, החרמת רכוש ועסקים, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה. בהמשך, הגיעו לעיירה כ-650 יהודים שגורשו מיישובי הסביבה.
באפריל 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו כ-500 יהודים נוספים. בשל הצפיפות והרעב בגטו, פרצה בו מגפת טיפוס הבהרות. באוקטובר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה גורשו כ-2,000 יושביו לגטו סנדומייז', אשר ממנו שולחו כעבור זמן קצר למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר מכן נערך מצוד בשטח הגטו שבעיירה, והיהודים שנתגלו בו נרצחו במקום.
כ-40 יהודים מהעיירה ששרדו את השואה, ושבו לעיירה לאחר סיום המלחמה, נרצחו בראש השנה תש"ה בידי פרטיזנים פולנים, ובכך באה כליה מוחלטת על קהילת פולנייץ.
אריה (ספינה)

אריה הוא כלי שיט קטן, דמוי טורפדו, שהיה בשלבי פיתוח בשנות ה-60 של המאה ה-20, והיה אמור להציג תפיסה מקורית.

פיתוח ה"אריה"

יוחאי בן-נון, בהיותו מפקד חיל הים, יזם פיתוח של כלי שיט מודרני קטן, דמוי טורפדו, שיהיה מונהג על ידי לוחם בודד. ה"אריה" תוכנן להיות בעל טווח שיט גדול, ומסוגל לפעול גם בתנאי ים קשים. ה"אריה" היה מבוסס על עיקרי ה"חזירים" וסירות הנפץ, שהיו בשימוש בשייטת 13, אולם נועד להיות משופר בהרבה. החידוש ב"אריה" היה שיוטו במצב של חצי צלילה: הגוף שקוע במים אולם המפעיל יושב בתא חיצוני מעל פני הים.
היתרון הברור הוא שהכלי נמוך וקשה לגילוי בעוד שהוא מופעל על ידי מנוע שריפה פנימית, מה שמגדיל במידה רבה את טווח פעולתו. אבי הרעיון היה פרופ' מרטין אבקוביץ, מהמחלקה להנדסה ימית במכון הטכנולוגי במסצ'וסטס (MIT) – שם השתלם בזמנו בן-נון.
עבודת התכנון החלה בשנת 1962, במסגרת פנימית. לאחר בניית אבטיפוס וניסויי ים מוצלחים, הוצג דגם ניסיוני ב-1965 לפני ראשי מערכת הביטחון. הוחלט בפורום זה להעביר את המיזם להמשך פיתוח ותכנון לתעשייה האווירית. עם פרישתו של בן-נון, שהיה היוזם והכוח המניע, מפיקוד על חיל הים, נעצר המיזם.
בשנת 1979 נכנס לשימוש דגם מתקדם של "חזיר" שנקרא "רם", ושימש להובלת לוחמים. שימוש מבצעי ראשון בדגם זה נעשה לשם טיבוע אוניית מחבלים בשם "טארק" במעגן צור, ב-26 באפריל 1979. לא נמסר עד כמה מבוסס ה"רם" על תכנון ה"אריה".
השם "אריה" הוענק גם לפרויקט תכנון מטוס קרב על ידי ההתעשייה האווירית לישראל, שפיתוחו לא הושלם.
חנוך אלבק

ביוגרפיה

אלבק נולד בי"ז באב תר"ן לר' שלום (בן יחזקאל) אלבק (אלבעק) ורחל בת אלכסנדר ברודט בעיר לוביץ' (בפולנית:Łowicz) שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית. אביו היה ידוע כ"חכם התלמודי", ההדיר כמה ספרי ראשונים כגון ראב"ן, ספר האשכול ועוד. חנוך אלבק הוסמך לרבנות ב-1905, למד בבית המדרש לרבנים בווינה, וב-1921 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה. בין 1926 ל-1936 לימד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין.
ב-1936 עלה לארץ ישראל, ומיד החל לשמש כפרופסור, ומאוחר יותר כראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הרצה במשך כמעט 25 שנה. עם מוריו נמנים דוד צבי מילר ואביגדור אפטוביצר. עם תלמידיו נמנו אברהם גולדברג, מנחם אלון ואברהם יהושע השל. 
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"ג-תש"ד.
בשנת 1957 סירב לקבל את פרס ישראל, והסביר: 
"א) ריבוי הפרסים במדינה וחלוקתם לכל מיני אנשים ונשים מורידים את ערכם לפחות מכשיעור הראוי להתכבד. ב) המיסים הכבדים המוטלים על הציבור אינם מצדיקים לדעתי את השימוש בהם לצרכים מפוקפקים כאלה, וחוששני ליהנות מכסף זה."
ב-1959 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. ב-1969 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "מבוא לתלמודים". 
חנוך אלבק נפטר בכ"ג בטבת תשל"ב בירושלים ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
בערים ירושלים ובאר שבע נקראו רחובות על שמו.

משפחתו

אלבק נשא לאישה את הנדל לבית דוב ויס (אחות אברהם ווייס), ולשניים נולדו שלושה ילדים. בניו הם פרופסורים באוניברסיטת בר-אילן: מיכאל אלבק, פרופסור לכימיה אורגנית ושלום אלבק, פרופסור למשפט עברי (נשא לאשה את עו"ד פליאה אלבק לבית נבנצל) בתם היא חוקרת הספרות  רחל אלבק-גדרון. בתו לאה נישאה ליוסף אריה בכרך. בכרך נהרג במלחמת העצמאות במערכה על ירושלים, וחודש אחרי נפילתו ילדה לאה בכרך את בנם השני, שנקרא על שם אביו.

פירושו למשנה

לבקשת הוצאת דביר החל אלבק לכתוב פירוש למשנה במטרה להשלים את מפעלו של ביאליק להוצאה עממית של המשנה. העבודה על הכנת הפירוש ארכה שש שנים, וכל סדר יצא לאור עם השלמתו. סדר יציאת הכרכים היה: מועד (1952), נזיקין (1953), נשים (1954), קדשים (1956), זרעים וטהרות. שאלת זהות מחברו של הפירוש על סדר נזיקין הגיעה לבית המשפט, כאשר ד"ר מרדכי מרגליות טען שהוא מחבר הפירוש ואלבק רק ערך אותו. לאחר מספר חודשים הושגה פשרה על פיה תודפס בספר הודאה של אלבק למרגליות על עזרתו בכתיבת הפירוש.
הפירוש למשנה של אלבק קצר ועממי, בתוספת הערות ארוכות בסופי הכרכים. בפירוש זה אלבק מציע את הפירוש הפשוט והמתאים ביותר ללשון המשנה גם אם התלמוד נותן פירוש אחר כדי להתאים את המשנה להלכה שנהגה באותו זמן. בפירושו אלבק משתמש גם במקורות ארץ-ישראליים, כמו התוספתא, התלמוד הירושלמי ומדרשי הלכה, שנכתבו כמו המשנה בארץ ישראל. ניקוד המשנה במהדורת אלבק נערך בידי חנוך ילון.

עמדותיו

אלבק ביקר בחריפות את ספרי דורות הראשונים של יצחק אייזיק הלוי וכתב עליהם: "כי בספרו יש מן החדש ומן הטוב, אלא מה שהוא חידש אינו טוב ומה שהוא טוב אינו חידוש".
פוליטיקה של מצרים

עד תום שלטון מובארכ

מצרים הפכה באופן רשמי לרפובליקה לא מלוכנית בתחילת שנות ה-50, אך בדומה לשאר מדינות ערב השלטון המלוכני הוחלף במשטר נשיאותי של העומד בראש המפלגה השלטת. באופן זה,  חוסני מובארכ היה נשיאה של מצרים מאז 14 באוקטובר 1981 ועד התפטרותו ב-11 בפברואר 2011. מובארכ הוא מנהיג המפלגה הלאומית הדמוקרטית שהנהיגה את מצרים החל מ־1978. למרות החרם שהליגה הערבית הטילה על מצרים בעקבות חתימתה על הסכם השלום בין ישראל למצרים, הרי שמשרדיה הקבועים של הליגה חזרו ב-1990 לקהיר.
במצרים מתקיימות בחירות רב-מפלגתיות, אך משקיפי זכויות אדם בינלאומיים מעלים דאגה באשר לחופש הביטוי. כחלק מדאגה זו, באפריל 2007, פרסם ארגון אמנסטי דו"ח על פיו במצרים קיימים עינויים בבתי הכלא בהם כלואים מתנגדי המשטר. למעשה, הבחירות במצרים אינן חופשיות, והן בנויות כך שהמפלגה השלטת תנצח בכל מקרה. למרות זאת, רפורמות דמוקרטיות שנעשו עקב הלחץ האמריקני לדמוקרטיזציה בשנים 2003 ו-2004, גרמו לכניסתם של חברי פרלמנט שלא מהמפלגה השלטת (בעיקר מהאחים המוסלמים), לפרלמנט המצרי בתור עצמאיים.
התרופפות הלחץ האמריקני, בעקבות שקיעתה בעיראק והזדקקותה לסיוע מצד מצרים בתיווך עם חמא"ס, והצורך ליצירת חזית ערבית מאוחדת נגד תוכנית הגרעין האיראנית גרמו למובארכ להפסיק בצעדיו לדמוקרטיזציה, ולגבש רפורמות מרחיקות לכת שאמורות להבטיח את יציבות שלטון מפלגתו. באופן זה, הוכנסו במרץ 2007 34 תיקונים לחוקה המצרית, המחזקים את מעמדו של מובארכ ומגבירים את האפשרות שלו להעביר את הנשיאות לבנו גמאל מובארכ, בדומה לדרך בה נעשו הדברים בסוריה בשנת 2000. תיקונים אלו קובעים כי לא יתאפשר למפלגה בעלת אופי דתי להתמודד בבחירות במצרים וכי נשיא המדינה, כלומר, חוסני מובארכ יוכל לפזר את הפרלמנט ללא צורך במשאל עם כפי שהיה נהוג עד כה. בשל שינויים אלו, התנגדו חוגי האופוזיציה במצרים לשינויים בחוקה. התיקונים בחוקה אושרו במשאל עם שנערך ב-28 במרץ 2007. לטענת המשטר המצרי, אחוזי ההשתתפות הגיעו לשליש מבעלי זכות ההצבעה והתיקונים זכו לתמיכה של כ-75 אחוזים מהמצביעים. לטענת חוגי אופוזיציה אשר החרימו את המשאל, רק שישה אחוזים מאזרחי מצרים השתתפו במשאל שתוצאותיו זויפו. לאחר פרסום התוצאות, הודיעו שופטים בכירים במצרים כי הם לא יגבו את התיקונים החדשים בחוקה.

אחרי תום שלטון מובארכ

ב-25 בינואר 2011 החלו הפגנות ענק במצרים שבעקבותיהן ב-11 בפברואר 2011 מובארק התפטר והותיר את השלטון בידי הצבא. ב-21 ביוני 2012 התקיימו הבחירות לנשיאות שבהן מועמד האחים המוסלמים מוחמד מורסי ניצח. בעקבות כוונתו לפרסם חוקה שנתפסה בעיני רבים כלא דמוקרטית החלו הפגנות נוספות שבעקבותיהן הצבא תפס בשנית את השלטון. בשנת 2014 התקיימו בחירות לנשיאות שבהן ניצח הגנרל סיסי, שרץ כמועמד עצמאי.
הדואר המלכותי הבריטי

הדואר המלכותי (באנגלית: Royal Mail) הוא שירות הדואר הממלכתי של בריטניה. הוא אחראי על איסוף ואספקת דואר בבריטניה ומחוצה לה, הנפקת בולי דואר והתמחות בשירותי בנקאות.
ראשיתו של שירות הדואר המלכותי הבריטי ב-1660, בתקופת מלכותו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. הדואר המלכותי כיום הוא חברה ציבורית מוגבלת, השייכת לממשלת בריטניה.
בשנת 1986 התפצלה ממנה חברת פוסט אופיס.
ב-15 באוקטובר 2013 הופרט שירות הדואר המלכותי הבריטי באמצעות הנפקה בבורסה. על פי התוכנית יונפקו 62% מהדואר ועוד 15% אם הביקוש יהיה גבוה. 10% מהמניות יועברו לעובדים והשאר יועברו לציבור ולמשקיעים מוסדיים.

אמצעים מוקדמים לשינוע דואר

בשנת 1516 עיירות בריטיות הקימו אורוות מיוחדות שבין היתר השתמשו בסוסים על מנת לשנע את הדואר. מכתבים הועברו במהירות ממוצעת של 7-8 מייל לשעה בתקופת הקיץ ובמהלך החורף 5 מייל לשעה. סוסים התחלפו בדרך כל 10-15 קילומטרים. בשנת 1784 סוסים מאומנים על ידי הדואר המלכותי נפרסו בדרכים על מנת לשנע את הדואר. הוקמו נתיבים מיוחדים בין הערים הגדולות כמו נתיב לונדון-בריסטול. נתיב הלילה נוסד בו דואר שונע גם בשעות הלילה בפעם הראשונה. שינוע הלילה הפך למחזה ציבורי חדש שרבים הגיעו לצפות בו. 
בשנת  1800 שליחי המלך הועסקו על ידי הממשלה בהעברת מסרים במהלך מלחמות. לעיתים נעשה שימוש בספינות מפרש על מנת להעביר מסרים מעבר לים. בשנת 1821 ספינות קיטור שינעו דואר ברחבי האימפריה הבריטית, וכך הופעלו ספינות הדואר המלכותי. 
בשנת  1830 גם הרכבת החלה לשנע את הדואר. המסלול הראשון לשינוע דואר ברכבות עבר בין מנצ'סטר לליברפול. בשנת 1907 החל השימוש בכלי רכב לשינוע הדואר. הרכב הראשון, משאית ששירתה את הדואר המלכותי במשך 18 שנים, צברה במהלך שנותיה 300,000 מייל לשם שינוע דואר ברחבי הממלכה. בשנת 1934 נעשה ניסיון בהעברת דואר באמצעות רקטות, אך הוכח כי דרך זו אינה בת שימוש ולכן נפסלה.