google/wiki40b huggingface dataset:
אה"מ מארי אנטואנט

אוניית הוד־מלכותו "מארי אנטואנט" (באנגלית: HMS Marie Antoinette) הייתה סלופ דו-תורני נושא 10-תותחים של הצי הצרפתי ואחר כך של הצי המלכותי הבריטי. היא נבנתה בצרפת ונקראה במקורה "מארי אנטואנט". במהלך המהפכה הצרפתית הוסב שמה ל"קונבנסיון נסיונל" (Convention Nationale). ב-1793 נפלה האונייה לידי שייטת בריטית בפיקודו של קומודור ג'ון פורד. היא הוכנסה לשירות בצי הבריטי בשמה המקורי, ונטלה חלק בפעילות הצי במימי סן דומנג (האיטי). ב-1797 התמרדו חלק ממלחיה, ולאחר שהשתלטו על האונייה השיטו אותה אל נמל גונאיב ומסרו אותה לידי הצרפתים. גורלה אחר כך אינו ידוע.

שירותה בצי הצרפתי

"מארי אנטואנט" הייתה סקונר מסחרי. אורכה 26 מ', רוחבה 7 מ' ותפוסתה 187 טונות. היא נרכשה ב-1793 על ידי תחנת הצי הצרפתי בסַן דוֹמֶנְג (האיטי), דורגה כקורבטה נושאת 20 תותחים והוכנסה לשירות פעיל בשם חדש: "קונבנסיון נסיונל".

נפילת האונייה בשבי ושירותה בצי הבריטי

בספטמבר 1793, לבקשת המלוכנים הצרפתיים, תקפה שייטת בריטית בפיקודו של קומודור ג'ון פורד את סן דומנג ואת זֶ'רֶמִי שבים הקריבי. ב-23 בספטמבר 1793 לכדו הבריטים ארבע ספינות סוחר בנמל ל'אילט, וב-29 בחודש תפסו שבע ספינות נוספות במפרץ פלמנד. במולה-סן-ניקולא, ב-23 בספטמבר, תפסו ספינות המלחמה הבריטיות "אירופה", "גואלן" ו"פליינג פיש" את הסקונר "קונבנסיון נסיונל", אז תחת פיקודו של מר אנקטי (Anquetin), ושבו אותו. הספינה נרשמה ב-12 במאי 1794 וצורפה לשייטת בפיקודו של פורד. שמה של הספינה הוחלף ל"מארי אנטואנט" והיא נמסרה לפיקודו של לפטננט ג'ון פרקינס. זמן קצר אחר כך השתתפה עם שאר אוניות השייטת במצור ובכיבוש על פורט-או-פרנס. ארבעים וחמישה כלי שיט מסחריים שנמצאו באותו זמן בנמל נלקחו שלל.
ב-1796 הייתה "מארי אנטואנט" חלק משייטת קטנה שלכדה את הסקונר "שארלוט" והבריג "סאלי". פרקינס המשיך לפקד עליה עד תחילת 1797, אז הועלה לדרגת מאסטר אנד קומנדר ועבר לפקד על הבריג "דרייק" (14 תותחים).
לא ידוע בבירור מי היה מפקדה של "מארי אנטואנט" ב-27 בפברואר 1797, כאשר עצרה את האונייה "פֵיים" מניו יורק בפיקודו של רב החובל ג'ון אבלין, וגייסה בכפייה שני מלחים מצוותה.

המרד בספינה וגורלה לאחריו

הפיקוד על "מארי אנטואנט" הועבר לידיו של לפטננט ג'ון מק-אינרני (McInerheny). ב-7 ביולי 1797 פרץ מרד באונייה בהנהגתו של המלח הבכיר (quartermaster) ג'קסון ובהשתתפות חלק מן הצוות. המורדים השליכו את לפטננט מק-אינרני וקצין נוסף לים והשתלטו על שאר אנשי הצוות והקצינים שנותרו נאמנים לכתר. אחר כך השיטו את האונייה אל נמל גונאיב בסן דומנג ומסרו אותה לידי הצרפתים. הבריטים הצליחו ללכוד את אחד המורדים, ויליאם ג'ייקובס, ובפברואר 1799 נגזר דינו והוא נתלה מן הסקריה לנוכח כל אנשי הצי.
גורל הספינה וגורל מרבית אנשי צוותה לאחר המרד אינם ידועים. בספטמבר אותה שנה אירע מרד דומה באה"מ "הרמיוני". המורדים רצחו את קפטן האונייה ואחר כך השיטו אותה אל נמל לה גוואירה שבוונצואלה ומסרו אותה לידי הספרדים, אויבי בריטניה באותו זמן.
ניק דה פריס

קריירת מרוצים

דה פריס החל את דרכו בתחרויות קארטינג. בשנת 2008 זכה בסבב העולמי WSK בקטגוריית KF3 ובאליפות גרמניה לנוער. שנה לאחר מכן זכה בשנית בשני התארים והוסיף זכייה באליפות אירופה באותה הקטגוריה. בינואר 2010 הוחתם על ידי קבוצת מקלארן וצורף לתוכנית לפיתוח נהגים צעירים של הקבוצה. באותה שנה ניצח את אליפות העולם בקארטינג ושנה לאחר מכן שב על ההישג.
בשנת 2012 התחרה במקביל בסבב האירופאי של הפורמולה רנו 2.0 ובסבב הצפון אירופאי. הוא המשיך להתחרות בסבב האירופאי גם בשנתיים הבאות, אך במקביל התחרה בסבב האלפי. בשנת 2014 זכה בתואר האליפות בשני הסבבים. בשנת 2015 הצטרף לקבוצת DAMS באליפות הפורמולה רנו 3.5. הוא השיג ניצחון אחד, במרוץ סיום העונה ודורג במקום השלישי. בשנת 2016 עבר להתחרות עם קבוצת ART באליפות ה-GP3.
אליפות הפורמולה 2 קיימה את עונת הבכורה שלה בשנת 2017. דה פריס הצטרף לאליפות כמתחרה בקבוצת Rapax. בארבעת המרוצים האחרונים בעונה עבר להתחרות עבור קבוצת Racing Engineering במקומו של לואי דלטרז שהחליף אותו בקבוצת Rapax. בעונתו השנייה באליפות הצטרף לקבוצת Prema Racing. במהלך העונה ניצח שלושה מרוצים וסיים על הפודיום שלוש פעמים נוספות. בסיום העונה דורג במקום הרביעי. במהלך השנה התחרה במקביל גם במספר מרוצים במסגרת אליפות העולם במרוצי סיבולת בקטגוריית ה-LMP2.
לקראת עונת 2019 נשאר באליפות, אך עבר להתחרות עבור קבוצת ART. במאי אותה שנה עזב את תוכנית הפיתוח נהגים של קבוצת מקלארן. בדצמבר הוצג כאחד משני הנהגים בעונת הבכורה של מרצדס באליפות הפורמולה אי, למידו של סטופל ונדורן.
היינריך השביעי, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

היינריך נולד בשנת 1005, לפרידריך מלוקסמבורג ולאירמטרוד מווטראו, בתו של הריברט, רוזן וטראו.
בשנת 1026 מת דודו היינריך החמישי, דוכס בוואריה, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1042 נתן לו בן דודו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה, מכיוון שנאלץ להילחם בשמואל אבא, מלך הונגריה. היינריך סייע לקיסר במלחמותיו בהונגריה, ואף סייע לו במלחמתו נגד דירק הרביעי, רוזן הולנד.
ב-14 באוקטובר 1047 מת היינריך ללא ילדים, ומשום כך חזרה בוואריה להיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואילו אחיו גיזלברט ירש את לוקסמבורג.
מאיר אוחנה

ביוגרפיה

אוחנה נולד בצפת. התחיל את שירותו הצבאי ביחידה מיוחדת של המשטרה הצבאית שפעלה בדרום לבנון ועסקה במניעת הברחות. כסא"ל שימש כמפקד בה"ד 13 (שבתקופתו הועבר למיקומו הקודם בבסיס בית ליד ע"ש רא"ל מוטה גור וכיום מחנה שרון על שם אריאל שרון והמוכר כעיר הבה"דים) וכמפקד המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז ומפקד כלא מגידו. כאלוף-משנה שימש כראש מחלקת האג"ם והמקצועות במפקדת קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי וכמפקד מצ"ח.
בשנת 2009 מונה לקמצ"ר. נגד מינויו הוגשה עתירה לבג"ץ בשל מעורבתו כמפקד מצ"ח בחקירתו של תא"ל משה תמיר. בסופו של דבר הוחלט לא להעמידו לדין והמינוי יצא לפועל. אוחנה סיים את תפקידו ב-2013. לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנהל הרשות הארצית לתחבורה ציבורית.
אוחנה הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי. בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה, ותואר שני במנהל ציבורי וביטחון לאומי.
יאני

ביוגרפיה

יאני נולד ביוון בעיר קלמטה. בנעוריו עסק בספורט, היה חבר בנבחרת השחייה של יוון ואף שבר את השיא הלאומי לשחייה בסגנון חופשי ל-50 מטרים. במקביל לימד עצמו לנגן בפסנתר, ובחר לעסוק בכך בהמשך, למרות שלא למד נגינה באופן רשמי ולא ידע לקרוא תווים. בגיל 18 נסע ללמוד בארצות הברית באוניברסיטת מינסוטה, וסיים תואר ראשון בפסיכולוגיה. במהלך לימודיו הצטרף ללהקת רוק מקומית בשם "צ'מליון", שם פגש את המתופף צ'רלי אדמס. הלהקה יצאה למסע הופעות במרכז ומערב ארצות הברית, וזכתה לפופולריות מסוימת.

קריירה

לאחר סיום התואר הראשון, עבר יאני לקליפורניה והחל לעבוד בהלחנת פסקולים. הוא הוחתם בחברת התקליטים "פרייבט מיוזיק", ובשנת 1986 יצא אלבומו המצליח "Keys to Imagination". בשנת 1987 הקים עם צ'רלי אדמס ועם ג'ון טש הרכב מוזיקלי, שיצא להופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה, כדי לקדם אלבום זה ואת האלבומים "Out of Silence" ו-"Chameleon Days".
בשנת 1992 יצא האלבום "Dare to Dream", עבורו קיבל יאני מועמדות לפרס גראמי. מתוכו, השיר "Aria" שולב בפרסומת ידועה לבריטיש איירווייז, ותרמה לפופולריות של יאני. גם אלבומו הבא, "In My Time" משנת 1993, היה מועמד לפרס גראמי. בתקופה זו הושמעו קטעים אינסטרומנטליים שלו באירועי ספורט חשובים רבים, בהם הסופרבול, אליפות ארצות הברית הפתוחה, טור דה פראנס, המשחקים האולימפיים, וכן חדשות רשת הטלוויזיה ABC.
ב-23 בספטמבר 1993 צולמה הופעה גרנדיוזית של יאני עם התזמורת הסימפונית הממלכתית של אנגליה באקרופוליס שבאתונה, שהופצה בווידאו ובאלבום ההופעה הראשון שלו, "Yanni Live at the Acropolis", שיצא ב-1994. ההופעה שודרה בטלוויזיה הציבורית בארצות הברית וב-65 מדינות ברחבי העולם, ובכך הפכה לאחד השידורים הנצפים ביותר בערוץ זה. יאני המשיך להופיע בטלוויזיה הציבורית בקונצרטים וספיישלים שונים לאורך השנים.
בשנת 1997 הפך לאחד האמנים המערביים המעטים שאושר להם להופיע בטאג' מהאל בהודו. בהמשך אותה שנה הופיע באתר מורשת עולמית נוסף, "העיר האסורה", בסין. קטעים מההופעות הופיעו באלבומו "Tribute" שיצא בשנה זו. בשנת 2000 יצא אלבום האולפן "If I Could Tell You". בשנת 2003 יצא אלבומו "Ethnicity" ובעקבותיו יצא למסע הופעות עולמי, שנחשב לרביעי בגודלו בעולם בשנה זו על פי מצעד בילבורד. 
בשנת 2004 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה בה למד, מינסוטה. 
ב-2006 יצא אלבום ההופעה הבא של יאני, "Yanni Live! The Concert Event". בשנת 2009 יצא אלבום האולפן ה-14 שלו, שהופיע גם בגרסת DVD, בשם "Yanni Voices", שבו לראשונה החל לשלב ווקאליסטים. באלבום זה נוצרו יצירות חדשות לצד יצירות קודמות שהוספו להן מילים. בשנת 2010 הוציא שני אלבומים: "Yanni Mexicanisimo", שנוצר בעקבות מסע הופעות בדרום אמריקה, ומשלב את סגנונו האינסטרומנטלי של יאני עם סגנון מוזיקה מקסיקני, וכן את האלבום "Truth of Touch", שממשיכים את השילוב עם ווקאליסטים.

הופעות בישראל

ביוני 2013, כחלק מפרויקט "World without borders" שלו, הגיע יאני להופעה בישראל שנערכה בהיכל נוקיה.
ביוני 2014, חזר יאני לישראל להופעה נוספת בהיכל נוקיה כחלק מאותו סיבוב הופעות.
קולה (סרביה)

היסטוריה

האזכור הראשון ליישוב במקום הוא מהמאה ה-16 עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית. במקום בנו העות'מאנים מצודה ויישוב התפתח מסביבה. שמו של היישוב נגזר מהמילה מצודה בטורקית עות'מאנית. במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) נכבש היישוב על ידי צבא ממלכת הבסבורג, ובהמשך נותר בשטח הספר של הממלכה מתוקף הסכם שלום פוז'ארוואץ. במחצית השנייה של המאה ה-18 היגרו למקום משפחות מהמרחב הגרמני והם התגוררו לצד תושבים ממוצא הונגרי וסרבי. במקום היה מיעוט קטן של רוסינים ויהודים.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה קולה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. העיירה הפכה לצומת תעבורה מרכזי וצמחה בה תעשיית מתכת, טקסטיל, עיבוד עורות לצד טחנות רוח. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה. ב-1944 שוחרר האזור על ידי כוחות הצבא האדום והפרטיזנים של טיטו. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה קולה לחזקת סרביה.

הקהילה היהודית

נוכחות יהודים ביישוב מתועדת עוד מ-1709, אך יש פרטים מעטים על קהילה זו. לפי תיעוד שמות משפחה על גבי מצבות נפטרים כגון השם "אלבחרי", מניחים החוקרים שככל הנראה מדובר ביהודים ספרדים שרובם עזבו את המקום לאחר מספר שנים ביחד עם העות'מאנים. במהלך המאה ה-18 היגרו למקום משפחות יהודיות מהמרחב הגרמני ומאוחר יותר מהמרחב ההונגרי. ב-1840 מוסד שטח מגודר לבית עלמין יהודי. קהילה ממוסדת נוסדה לקראת מחצית המאה ה-19. ב-1861 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1852 כיהן ברבנות אברהם הוכמוט. הוכמוט פתח בקולה בית ספר ללימודי יום בו לימדו יהדות ותכנים אוניברסליים. ב-1859 עבר הוכמוט לסגד ובמקומו מונה דוד בן יהודה שטראסר. ב-1866 נפתח במקום סניף של כל ישראל חברים ואליו הצטרפו כל בני הקהילה. ב-1880 מנתה הקהילה 348 נפשות, שהיוו כ-4 אחוזים מכלל האוכלוסייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות 4 מבני הקהילה כאשר לחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי. לקהילה זו השתייך מספר מצומצם של משפחות יהודיות מכפרי הסביבה: רוּסְקִי קְרְסְטוּר, נוֹבָה צְרְוֶונְקָה, טוֹרְזָ'ה (Torža) וקוּצוּרָה,
לאחר המלחמה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה. ב-1931 נמנו בקולה 112 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 124 נפשות. בני הקהילה הובלו למחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה. איש לא ניצל. ב-1948 הרסו השלטונות היוגוסלביים את מבנה בית הכנסת. בית העלמין היהודי עדיין מצוי בשטח העיירה (ברחוב Marta). נכון ל-2017 היה בית העלמין מגודר בגדר אבן אשר חלקה שבור, הוא לא היה נעול ולא מתוחזק. במקום תועדה צמחייה עבותה. בבית העלמין אותרו כ-150 מצבות ומהן זוהו 120 שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובסרבו-קרואטית.
שלום שבדרון

הרב שלום מרדכי הכהן שְבַדְרוֹן (כונה "ר' שׁוֹלֶם"; תרע"ב, 1912 - כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה דרשן ירושלמי נודע, כונה "המגיד הירושלמי".

קורותיו

נולד בירושלים לרב יצחק שבדרון, בנו של הרב שלום מרדכי שבדרון (המהרש"ם). התייתם בצעירותו מאביו ובשל מצוקת משפחתו גדל בבית היתומים דיסקין. למד בישיבת חברון בחברון. נשא לאשה את לאה, בת הרב חיים יהודה לייב אוירבך. הרב קוק היה אמור לערוך את החופה, אך בעקבות כך איים נדיב שתמך במשפחת שבדרון כי לא יסייע להם בהוצאות החתונה. הרב קוק שנשאל על כך ויתר על כבודו והודיע שלא יערוך את החופה. בעקבות כך נפוצה שמועה בירושלים שהרב שבדרון התנגד לכך שהרב קוק יערוך את חופתו.
לאחר נישואיו למד בבית המדרש אהל תורה שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן. הוא שימש כר"מ בישיבת מקור חיים בירושלים ועוד.
הרב שבדרון ערך כמה מספרי סבו, בהם שו"ת מהרש"ם (חלקים ו' עד ט') וסדרת הספרים "דעת תורה". כן ערך ספרי מוסר בולטים, כמו "אור יהל" של רבו המשגיח הרב יהודה לייב חסמן ו"לב אליהו" של הרב אליהו לופיאן.
הרב שבדרון נודע בשל דרשותיו בבתי כנסת ובישיבות, ובמיוחד בבית הכנסת הגדול של זיכרון משה. נהג למסור שיעור בימי שישי בערב ובשבת, לאחר תפילת מנחה. היה נוהג לנסוע מחוץ לישראל למסור שיחות חיזוק בקהילות יהודיות שם. הוא הרבה לשלב בדרשותיו מעשיות וסיפורים ונהג להתלוצץ ביחס לתופעות שליליות בעיניו. הדרשות זכו לקהל שומעים נרחב מחוגים מגוונים.
הרב שבדרון שימש כשליח ציבור בתפילת מוסף של הימים הנוראים ובתפילת נעילה בישיבת חברון. בתי כנסת וישיבות רבים, ובכללם בישיבת חברון, אימצו את ניגוניו.
התגורר בשכונת שערי חסד בירושלים בשכנות לגיסו, הרב שלמה זלמן אוירבך.
נפטר בכ"ב בכסלו ה'תשנ"ח (21 בדצמבר 1997) ונקבר בהר הזיתים.
לרב שבדרון נולדו שבע בנות ובן. בתו הדסה יוכבד היא אשת הרב צבי שינקר, ראש ישיבת בית דוד בבני ברק. בת נוספת נשואה לרב אליהו דוד רייכמן, רב הקהילה הליטאית בקריית גת.
יצחק בן ימיני

יצחק בן ימיני ( 1898 – 1951) היה עורך דין שפעל בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחריה בראשית תקופת מדינת ישראל.
יצחק בן ימיני נולד בשנת 1898 ביקטרינבורג שבהרי אורל ברוסיה. קיבל חינוך יהודי ועברי, למד בגימנסיה בעיר הולדתו ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטאות סנקט פטרבורג וטומסק. בשנת 1918 הוסמך למשפטים. היה פעיל בתנועת צעירי ציון. בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הגיע בשנת 1921 לעיר ולדיווסטוק שבהמזרח הרחוק בה עסק בעריכת דין.
בשנת 1922 עלה יצחק בן ימיני לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, עבד כפועל בפרדסים והיה חבר בהסתדרות הפועלים החקלאיים. ב- 1923 התכונן לבחינות לעורכי דין זרים. ב-1924 עבר את הבחינות בהצלחה והחל לעסוק בעריכת דין בתל אביב. באותה שנה הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית והיה ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר). היה פעיל בבית"ר ולאחר מכן בהסתדרות העובדים הלאומית. כמו כן היה פעיל בעיריית תל אביב.
בשנת 1929 יצא בן ימיני להשתלם במשפטים באוניברסיטת לונדון. בשנת 1931 היה בן ימיני ציר הצה"ר בקונגרס הציוני ה-17 בבזל.
בשנת 1933 קיבל יצחק בימיני את התואר "בריסטר" (תוארו של עורך דין שמוסמך להופיע בבתי המשפט באנגליה, להבדיל מ"סוליסיטור" שהוא עורך דין המוסמך לעסוק בכל פעילות משפטית אחרת)ונתקבל כחבר באיגוד עורכי הדין הבריטי (ה-Bar).
באותה שנה חזר בן ימיני לארץ ישראל והחל לעסוק בעריכת דין. בשנת 1934 נענה בן ימיני לבקשתו של זאב ז'בוטינסקי להשתתף בהגנה על צבי רוזנבלט במשפט רצח ארלוזורוב, לצידו של הוראס סמואל הסניגור הראשי של הנאשמים. הנאשם השני במשפט היה אברהם סטבסקי אותו יצג, לצידו של הוראס סמואל, עורך הדין יוסף קייזרמן. שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב" כתב כי בן ימיני הפך למעשה למזכירו האישי של סמואל.
בפסק דינו שניתן ב 8 ביוני 1934 זיכה בית המשפט את רוזנבלט אך הרשיע, ברוב דעות, את סטבסקי וגזר עליו עונש מוות. בערעור בבית המשפט העליון מנדטורי זוכה גם סטבסקי.
בשנות המאבק על הקמת מדינת ישראל היה בן ימיני פעיל באצ"ל. לאחר הקמת המדינה היה בן ימיני במרכז תנועת החרות.
יצחק בן ימיני נפטר בשנת 1951.
יאגדפנתר

פיתוח

ב-3 באוגוסט 1942, החליטה סוכנות החימוש הגרמנית לפתח משמיד טנקים חדש המבוסס על שלדת טנק הפנתר, עם תותח 88 מ"מ ארוך. התכנון ניתן ליצרנית הנשק קרופ, שהייתה בשעתו אחראית לפיתוח טנק הפנתר. באוקטובר 1943 הוצג דגם אבטיפוס של היאגדפנתר (ביחד עם דגמי עץ של הטיגר II והיאגדטיגר) לפני אדולף היטלר שאישר את פיתוחם, ונתן ליאגדפנתר את שמו.
על מנת להתאים את תותח ה-88 מ"מ הגדול לשלדה של הפנתר, הצדדים של הטנק הורמו והורחבו לתוך הצריח בדיוק כמו במשמידי טנקים אחרים בעלי תותח גדול כמו השטוג והיאגדפנצר. ללא צריח זז, היאגדפנתר חייב היה לנוע כולו לעבר המטרה כדי לירות ובכך גרע מקצב האש שלו.
היאגדפנתר חומש בתותח אנטי-טנק 88 מ"מ ארוך קנה בדיוק כמו הטיגר II. החימוש המשני היה מקלע MG34 בקוטר 7.92 מ"מ על הצריח. בזכות התותח ה-88 העצמתי היאגדפנתר היה מסוגל לחסל כל טנק של בעלות הברית עד לטווח של 3000 מטרים. מאחר שהיה מבוסס על שלדת הפנתר האמינה, הטנק לא סבל מבעיות מכניות רבות.

ייצור

בתחילת 1944 החל הייצור של היאגדפנתר, ועד לסוף המלחמה נבנו כ-392 יחידות. היאגדפנתרים הוכנסו לגדודים נגד-טנקים ושירתו בעיקר בחזית המזרחית. בחזית המערבית הם הוכנסו לשירות לראשונה במספרים קטנים מאוד בקרב על נורמנדי. בדצמבר 1944 הובאו כ-51 יאגדפנתרים מהחזית המזרחית לקראת קרב הארדנים.

ניסיון בקרב

ב-30 ביולי 1944 ליד העיירה לוס לוגס בנורמנדי, שלושה יאגדפנתרים מגדוד הפנצרים ה-654 ארבו לקבוצת טנקים בריטים מגדוד המשמר ה-6 והשמידו כ-10 - 11 טנקי צ'רציל בתוך שתי דקות. באותו זמן הגיעו טנקים בריטים נוספים ופתחו באש על היאגדפנתרים, וגרמו לשני צוותים לנטוש את הטנקים בגלל פגיעה בזחלים, בעוד הטנק השלישי נסוג.
בזכות תותח ה-88 מ"מ החזק, הניידות והשריון העבה, היאגדפנתר היה ליריב אימתני לבעלות הברית. מאפיינים אלו הפכו אותו לאחד ממשמידי הטנקים הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה, אך הוא הוכנס לשירות מאוחר מדי מכדי שתהיה לו השפעה רצינית.
פיזיקה מולקולרית

פיזיקה מולקולרית היא חקר המאפיינים הפיזיקליים של מולקולות והקשרים הכימיים בין אטומים. מבין השיטות בענף זה, העיקרית והחשובה ביותר היא הספקטרוסקופיה. תחום זה קרוב במידה רבה לפיזיקה גרעינית וחופף בתחומים רבים עם כימיה תאורטית, כימיה פיזיקלית ופיזיקה כימית.
מחקרים רבים בתחילת דרכו של התחום, הראו כי בנוסף לתופעת עירור האלקטרונים והבאת המערכת למצב מעורר, מולקולות מסוגלות להסתובב ולרטוט. הסיבובים והתנודות בדידים, וכך גם רמות האנרגיה באטום. הפרשי האנרגיה הקטנים ביותר קיימים בין מצבים סיבוביים שונים, ולכן ספקטרום הסיבוביות מצוי בקצהו האינפרא אדום של הספקטרום האלקטרומגנטי (אורך גל של  כ-30–150 מיקרומטר). לעומת זאת, ספקטרום התנודות מצוי בטווח אורך גל של 1-5 מיקרומטר. הספקטרום המתקבל ממעברי האלקטרונים הוא בעיקר בתחום הנראה ובתחום האולטרה סגול. מדידות של מאפיינים מספקטרום הסיבוב והתנודות של מולקולות, מאפשרות לדוגמה את חישוב המרחק בין גרעיני האטומים שבתוך מולקולה.   
אחד ההיבטים החשובים של ענף זה הוא שתאוריית האורביטל האטומי הבסיסית מענף הפיזיקה גרעינית, מורחבת לתאוריית האורביטל המולקולרי.
ניר צוק (יזם)

ביוגרפיה

צוק שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. מיד לאחר שחרורו מצה"ל ב-1994 הצטרף לחברת צ'ק פוינט בעקבות היכרות עם שניים ממייסדיה, גיל שויד ושלמה קרמר, איתם שירת ביחידה 8200. צוק היה מנהל הפיתוח של מוצר ה-Firewall הראשון בצ'ק פוינט, ובנוסף ניהל את פיתוח מוצר ה-IPS הראשון. ב–1997 נשלח צוק לארצות הברית כמהנדס ראשי של החברה, להקים מרכז פיתוח נוסף. בין צוק לגיל שויד התגלעו חילוקי דעות על פיתוחים טכנולוגיים וב–1999 עזב צוק את צ'ק פוינט ונשאר בארצות הברית.
ב–2000 הקים את חברת OneSecure שב־2002 נמכרה לחברת נטסקרין תמורת 45 מיליון דולר במניות. צוק עבר לעבוד בנטסקרין כסמנכ"ל טכנולוגיות, וב–2004 מונה לסמנכ"ל אבטחת המידע בענקית ציוד התקשורת ג'וניפר נטוורקס, שרכשה את נטסקרין תמורת 4 מיליארד דולר במניות.
הלמוט פון פנוויץ

תחילת דרכו

פנוויץ נולד ב-14 באוקטובר 1898 בעיר בוצנוביץ' שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. משפחתו הייתה משפחת אצולה אשר מוצאה היה מהכפר פנוויץ בלוזאטיה (Lusatia). בגיל 12 הוא נכנס לבית ספר לצוערים בשלזיה. חרף גילו הצעיר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כמתנדב. הוא הוצב ברגימנט האולאנים ה-111 (ליבן-ליגניץ - אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה), ובמרץ 1915 קודם לדרגת לוטננט. ב-16 בספטמבר של אותה שנה קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה. הוא השתתף בקרב על הסום בחזית המערבית ובמתקפת הקרפטים בחזית המזרחית, וב-27 בינואר 1917 קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה. בהמשך המלחמה הוצב באגף האפסנאות של הארמייה ה-14. 
עם סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לפרייקור ולרייכסווהר, ולחם כנגד הבדלנים הפולנים בשלזיה. ב-1920 נאלץ לפרוש מהרייכסווהר בגלל פציעה, ועוד באותה שנה השתתף בפוטש של קאפ אשר נועד להחזיר את המונרכיה לגרמניה. הוא הצטרף לרייכסווהר השחור, ארגון אשר נועד להגדיל את כוחה הצבאי של גרמניה. ב-1923 הוא השתתף בפוטש של קיסטרין, אשר לאחריו פורק הרייכסווהר השחור. פנוויץ היגר לפולין. ב-1931 ניתנה חנינה למשתתפי הפוטש, ופנוויץ חזר לגרמניה. ב-1935 הוא הצטרף לוורמאכט, וקיבל דרגת ריטמייסר. הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-2 (פרוסיה המזרחית), וב-1938 קודם לדרגת מיור והועבר לרגימנט הפרשים ה-11 ולאחר מכן מונה למפקד גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-45.

אחריתו

הבריטים הפרו את ההבטחה זמן קצר לאחר מכן, והקוזאקים הועמסו על משאיות בדרך לרוסיה שם היו עתידים להישפט כבוגדים. פנוויץ לא היה אמור להיות מוסגר, כיוון שלא היה אזרח רוסי, אך הוא בחר להמשיך עם חייליו, ונידון על פשעי מלחמה. הוא הוצא להורג במוסקבה ב-16 בינואר 1947 בגיל 48. ב-1996, לאחר עתירת משפחתו, טוהר שמו של פנוויץ, והוא הוכר כקורבן פשעי סטלין. עם זאת, ב-2001 חודשו ההאשמות נגדו בפשעי מלחמה.
קציצות כרישה

קציצות כרישה או קציצות פראסה (מלאדינו: Fritas de Prasa,‏  Keftikas de Prasa‏) הן קציצות כרישה מטוגנות מהמטבח הספרדי-יהודי מהמזרח התיכון, אסיה הקטנה והבלקן, השאולות מן המטבח הטורקי-עות'מאני. המאכל מוגש בדרך כלל כתוספת לארוחה המרכזית בחגי ישראל כגון ראש השנה, חג הפסח ולעיתים גם בחג השבועות.
למאכל ישנה גרסה צמחית בצורת לביבה, או בשרית בצורת קציצה מטוגנת. התערובת הבסיסית מורכבת מצמח הכרישה. ללביבה מוסיפים תפוחי אדמה, ביצים, מלח ופלפל שחור, מניחים במקרר ליממה כדי שתצטמג ולפני טיגונה, מצפים בקמח מצה במהלך חג הפסח, או בפרורי לחם בשאר ימות השנה. לקציצה מוסיפים גם בשר טחון מסוגים שונים. יש הנוהגים להוסיף גם לתערובת פרורי לחם או קמח מצה, כדי לקצר את זמן הצטמגותה, אך הדבר פוגם בטעם הדומיננטי של הכרישה. בדרך כלל, הלביבה הצמחית דקה ושטוחה יותר מגירסת הקציצה הבשרית.
הקציצה נחשבת למעדן במטבח הספרדי יהודי, אך הכנתה נחשבת למלאכה ארוכה ומתישה, בעיקר בשל כמויות הכרישה הנדרשות כדי להכין תערובת המספיקה לארוחה רבת משתתפים ומשך הזמן שחולף עד שהתערובת מוכנה לטיגון ולכן בעבר, הוכנו הקציצות רק לארוחות חג. למרות ההקשר המקורי לחגים ומועדים, נוהגים בימינו יוצאי ארצות אסיה הקטנה והבלקן להכין את הקציצות גם לארוחות שבת משפחתיות ואירועים חגיגיים נוספים.
Journal of Hellenic Studies

Journal of Hellenic Studies או בשמו המקוצר JHS הוא כתב עת מדעי בריטי המכיל מאמרים שעניינם מחקר יוון העתיקה; כלומר שפה, ספרות, היסטוריה וארכאולוגיה של יוון העתיקה. בכתב העת מתפרסמות גם ביקורות של ספרים חשובים על מחקר יוון העתיקה. הוא רואה אור מדי שנה מאז 1880 עד ימינו בידי החברה ללימודי יוון העתיקה (Society for the Promotion of Hellenic Studies).
הנדריק וילם מסדאך

חייו

מסדאך נולד בחרונינגן שבהולנד והיה בנו של הבנקאי קלאס מסדאך (בהולנדית: Klaas Mesdag) ושל יוהנה וילהלמינה ואן גיפן (בהולנדית: Johanna Wilhelmina van Giffen).
מסדאך הבן קיבל השראה מאביו, צייר חובב, ללמוד אמנות. הוא נשא לאישה את סינה ואן הוטן (בהולנדית: Sina van Houten), בשנת 1856, וכשהשניים ירשו הון מאביה של האישה, פרש מסדאך הבן מעבודתו כבנקאי, ועבר לקריירה כאמן.
הוא למד אמנות בבריסל עם וילם רולופס, ובשנת 1868 עבר להאג, לצייר את הים. בשנת 1870 מסדאך הציג את עבודותיו בגלריה בשם "סלון פריז" (באנגלית: Paris Salon) בפריז, וזכה במדליית זהב על אחת מיצירותיו.
בשנת 1880 קיבל מסדאך בקשה מחברה בלגית לצייר פנורמה המשקיפה על הכפר סכוונינגן ליד קו החוף של הים הצפוני ליד האג. עם עזרה מאשתו ותלמידיו, הוא סיים את הציור הענק (פנורמת מסדאך), שגובהו 14 מטרים והיקפו 120 מטרים, כעבור שנה אחת בלבד. אך הפופולריות של פנורמות דעכה באותה תקופה ובשנת 1886, החברה הבלגית פשטה רגל. מסדאך רכש את הציור במכירה פומבית, והפסיד את עלויות התחזוקה מכספו האישי.
מסדאך הצטרף לקהילת האומנות של האג ובשנת 1889 התמנה לנשיא הקהילה. בשנת 1903 הוא נתן את כל רכושו, ביתו, והפנורמה שלו להולנד. כיום ביתו משמש כמוזיאון מסדאך, שמציג את יצירותיו ואת הפנורמה.
המפקח לסטרייד

המפקח לסטרייד (באנגלית: Inspector Lestrade, מבוטא less-TRAHD) הוא דמות ספרותית, בלש המשרת בסקוטלנד יארד ומופיע בחלק מסיפורי שרלוק הולמס מאת ארתור קונאן דויל. בסיפור "ההרפתקה של קופסת הקרטון" מתברר כי האות הראשונה של שמו הפרטי היא G.
בספר חקירה בשני נאמר על ידי הולמס כי לסטרייד ובלש נוסף בסקוטלנד יארד בשם טוביאס גרגסון הם יריבים. בספר כלבם של בני בסקרוויל הולמס מספר לדוקטור ווטסון כי לסטרייד "הוא הטוב שבמקצוענים, אני חושב". בסיפור "תעלומת עמק בוסקומב" לסטרייד מתואר כאדם ערמומי שחזותו היא כחושה ודמוית חמוס.
במקרים רבים מביע לסטרייד תסכול רב לנוכח שיטותיו החריגות של הולמס. בתעלומת עמק בוסקומב אומר לסטרייד: "אני אדם מעשי". אולם, בסופו של דבר הוא מתחיל להעריך ולכבד את הצלחותיו הרבות של הולמס. הרפתקת ששת הנפוליאונים היא אחד מהמקרים הבודדים שבהם הולמס מתואר במצב של התרגשות, לאחר שלסטרייד אומר לו:
ובכן, ראיתיך מטפל במקרים רבים מאוד, מר הולמס, אבל אינני חושב שראיתי מימי מלאכת-אמן מצוינת כל כך כמו במקרה הזה. איננו מקנאים בך בסקוטלנד יארד. לא, אדוני, אנו גאים בך מאוד, ואם תבוא מחר אל המטה, לא יהיה אדם - החל בזקן המפקחים וכלה בשוטר הצעיר ביותר - שלא ישמח ללחוץ את ידך.
בתקשורת הלונדונית הבדיונית של שלהי המאה ה-19 מתואר לסטרייד כאחד מטובי הבלשים של הסקוטלנד יארד. בסיפור ההרפתקה של קופסת הקרטון אומר הולמס כי למרות שללסטרייד יש כשרון מועט בפתרון תעלומות פשע, עקשנותו ונחישותו הן התכונות שבזכותן הוא טיפס במעלה סולם הדרגות המשטרתי. מצד שני, ב"תעלומת הכתם השני" לסטרייד הוא זה שמזהה את המאהבת הקנאית של הקורבן כרוצחת האמיתית, ואילו הולמס מאמין שהקורבן נרצח על ידי מתנקש מקצועי הקשור לגניבתם של מסמכים סודיים.
הסופר מ.ג'. טרואו כתב סדרה של 16 ספרים שבהם לסטרייד הוא הדמות המרכזית. בספרים הללו לסטרייד מתואר כבלש מוכשר מאוד. שמו הפרטי של לסטרייד בספרים אלו הוא שולטו (בדומה למשפחת שולטו מחותם הארבעה), יש לו בת צעירה שאותה הוא רואה לעיתים רחוקות, והוא נוטל חלק בסדרת הרפתקאות המבוססת על אירועים שקרו במציאות. באחד הספרים הוא פוגש את ג. ק. צ'סטרטון, ובספר אחר הרגל שלו נשברת לאחר שנפל מסיפונה של הטיטאניק.
באזכורים מאוחרים יותר מוקצן חוסר כשרונו של לסטרייד במידה רבה. אחת הדוגמאות לכך היא דניס יואי שגילם את לסטרייד ברוב סרטי הולמס של אולפני יוניברסל, כאשר הולמס מגולם על ידי בזיל רתבון ודוקטור ווטסון על ידי נייג'ל ברוס.