הקפת הראש

מקור האיסור

נאמר בספר ויקרא בפרשת קדושים בהתייחס "אֶל כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל": 
לֹא תַקִּפוּ פְּאַת רֹאשְׁכֶם, וְלֹא תַשְׁחִית אֵת פְּאַת זְקָנֶךָ.
על פי דברי חז"ל, "הקפת הראש" היא תספורת היוצרת כעין עיגול המקיף את הראש. בדרך הטבע השיער הצומח בצדעיים "שובר" את המעגל, והסרת השיער מן הצדעיים היא "הקפה".

מספר השערות שצריך להשאיר ואורכן

יש אומרים שאיסור הקפת הראש הוא להסיר לגמרי את הפיאות, באופן שנוצר קו ישר בין אחורי האוזן לבין המצח ("משווה צדעיו"). לפיכך אם הושארו שערות כך שיש פיאה הניכרת - הרי זה מותר. זוהי דעת הרמב"ם, לפי דעה אחרת, בכל השטח שלפני האוזן אין לגלח כלל, אפילו אם משאיר את רוב השערות, ואם הסיר אפילו שתי שערות בלבד מן הפיאה - הרי זה עובר בלאו. מחמת הספק הכריע בשולחן ערוך: "כל רוחב מקום זה - לא תיגע בו יד".
מבחינת אורך השערות, איסור הגילוח אין פירושו שאסור לגזור כלל את שער הפיאות. גם לפי השיטה שבהקפת הראש אסור להשתמש ב"מספריים כעין תער" (ראו להלן), הרי זה דווקא כשגוזר את השערות סמוך לעור הפנים. יש מחמירים יותר, שצריך להשאיר שיער באורך כזה שניתן לקפל את השערה ("כדי לכוף ראשן לעיקרן"). המנהג הנפוץ להשאיר פיאות ארוכות איננו נדרש על פי ההלכה (ראו להלן).

צורת הגילוח האסורה

יש אומרים שאיסור הקפת הראש נאמר ללא כל הבחנה בין הכלים שבהם האדם משתמש, אם התספורת קוצצת את השיער עד סמוך לשורשו ("מספריים כעין תער"). ויש אומרים שגם בהם נאסרה רק השחתה בתער. בשולחן ערוך הביא את שתי הדעות, והכריע לחומרא מחמת הספק.
סירוק הפאות מותר, למרות החשש לתלישת שערות במהלך הסירוק.

קרחת מלאה הכוללת את הסרת הפיאות

בתלמוד נחלקו הדעות האם קרחת מלאה, הכוללת את שיער הראש עם הפיאות, כלולה אף היא באיסור הקפת הראש ("הקפת כל הראש - שמה הקפה"), או שמא האיסור נאמר רק על גילוח הפאות והשארת שיער הראש. האמורא ריש לקיש סבר שאינה הקפה (אבל היא אסורה מדרבנן), ואילו שמואל סבר שאף זוהי הקפה האסורה (מדאורייתא). 
לדיון זה השלכה חשובה לגבי הבנת ההלכה על נזיר ומצורע, שזקוקים בשלב מסוים לגילוח מוחלט של שערם, האם יש בכך דחייה של איסור מן התורה (עשה דוחה לא תעשה). ואם כך הוא - הרי שכאשר יש ספק לגבי חיובו של הנזיר והמצורע בגילוח - אין לגלח, כי ספק מצווה אינו דוחה איסור. בברייתא המובאת בתלמוד מוכח כדעה השנייה, וזוהי הדעה המקובלת בתלמוד ונקוטה להלכה.

האחראים לקיום המצווה

האיסור להקיף נאמר הן על הסַפָּר והן על המסתפר ("מקיף וניקף"). איסורו של המסתפר קל יותר, מפני שהוא פסיבי, ולפיכך אינו נענש אלא אם כן סייע לספר באופן פעיל, כגון שהוא מקרב את ראשו אל הספר.
אשה איננה מצווה באיסור זה, ובמקרה שצמחו לה שערות בפיאות - מותר לה להסירם.
לגבי האפשרות של האשה לגלח את פיאותיו של האיש, וכן המגלח את פיאותיו של ילד קטן שאינו חייב במצוות, נחלקו אמוראים: רב הונא סבר שהמגלח ילד קטן - חייב, אף על פי שהקטן עצמו פטור אם גילח. רב אדא בר אהבה סבר שמאחר שהמסתפר פטור - גם הספר פטור. עוד נחלקו אמוראים אלה לגבי היתרה של האשה לספר: רב הונא סבר שהדבר מותר, כי מי שמותר להסתפר - מותר לספר. ואילו רב אדא בר אהבה סבר שהדבר אסור, כי "לא תקיפו" פירושו: אל תספרו ואל תסתפרו, ונמצא שהאשה המספרת איש מכשילה אותו באיסור התספורת.
רב הונא, על פי שיטתו, התיר לאשתו (שמה: חובה) לגלח את פיאותיהם של ילדיו הקטנים. רב אדא סבר שעל פי שיטת רב הונא שאסור לאיש לגלח ילד קטן - גם לאשה אסור, כאמור. לפיכך הגיב בחריפות על מעשי אשת רב הונא, וקילל אותו שיקבור את ילדיו. ואכן, התלמוד מספר שבכל ימי חייו של רב אדא בר אהבה ילדיו של רב הונא לא האריכו ימים.
במחלוקתם על הקפת ילד קטן נפסק להלכה כדעה האוסרת. במחלוקת על היתרה של האשה להקיף דעות הראשונים חלוקות: יש פוסקים כרב הונא המתיר ויש פוסקים כרב אדא האוסר.
מחמת האיסור על המסתפר, אסור להסתפר גם על ידי גוי. מאידך, לרוב הדעות מותר ליהודי לגלח את פיאותיו של גוי, או של אשה, מאחר שהמסתפר אינו חייב במצווה; ואין זה דומה לילד קטן, שאסור לגלח את פיאותיו למרות שאיננו חייב במצוות, מאחר שהקטן עתיד לגדול ולהגיע לכלל חיוב במצווה.