google/wiki40b huggingface dataset:
טביעת האונייה קיאנגיה

טביעת האונייה קיאנגיה (SS Kiangya) התרחשה ב-4 בדצמבר 1948. האונייה, שהשיטה פליטים בין שני נמלים בסין, טבעה תוך אבידות כבדות בנפש.
האונייה, בעלת הדחק של 2,100 טון ומנועי קיטור, הוכנסה לשימוש בשנת 1939. היא הייתה אחת משמונה אוניות בשירות חברת קבוצת המסחר של שאנגחאי. היא הגיעה לנמל שאנגחאי מנאנג'ינג והפליגה ב-4 בדצמבר כשיעדה העיר נינגבו (Ningbo). הימים היו ימי מלחמת האזרחים בסין והיא הייתה עמוסה בפליטים שנמלטו מפני הכוחות הקומוניסטיים. 
כשמונים קילומטרים מדרום לשאנגחאי עלתה האונייה ככל הנראה על מוקש ימי שהניח הצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. גוף האונייה נשבר לשניים. היא שקעה במים רדודים יחסית, אך מכשיר הרדיו שלה נפגע ולכן לא ניתן היה להזעיק עזרה וזו הגיעה רק לאחר מספר שעות. 
מספר הנספים באסון איננו ידוע: קיבולת האונייה הרשמית הייתה 1,186 איש, אך היו עליה בוודאות לפחות 2,150 איש ועוד מספר רב של נוסעים סמויים. מעריכים כי בסך הכל טבעו 2,750 עד 3,920 איש
. 700 עד אלף ניצולים נמשו מהמים על ידי כלי שיט אחרים.
בשנת 1956 נמשו שני חלקי האונייה, הובלו למספנה בשאנגחאי ושם חוברו יחד. האונייה שופצה והוחזרה לשימוש תחת השם דונגפנג הונג 8 (Dongfang Hong 8). היא שימשה כמעבורת עד שהוצאה משירות ב-1983.
ניקולס נגרופונטה

נעוריו ותחילת דרכו

נגרופונטה גדל באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק. אביו, דימיטרי ג'ון, הוא איל ספנות. אחיו הצעיר ג'ון היה סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בצעירותו למד בבית הספר הפרטי באקלי שבניו-יורק, בלה רוזי שבשווייץ ובתיכון שואט רוזמרי הול (Choate Rosemary Hall) בוולינגפורד קונטיקט, שם סיים את לימודיו ב-1961.

קריירה

ב-1966 סיים לימודי תואר שני בארכיטקטורה מ-MIT, והצטרף לסגל האקדמי של המכון. במסגרת לימודיו חקר סוגיות של תכנון בעזרת מחשב. ב-1967 ייסד נגרופונטה את קבוצת ארכיטקטורת המכונה של MIT, שילוב של מעבדה ואוסף מדענים שחקרו גישות חדשות לאינטראקציה של אנשים עם מחשבים. ב-1985 הקים נגרופונטה את מעבדת המדיה של MIT עם ג'רום ב. וויסנר. כדירקטור, הוא הפך את המעבדה למעבדת המדיה המובילה בעולם אשר משמשת כ"מגרש משחקים" לטכנולוגיות ממשקי מחשב.
לצד עבודתו ב-MIT שימש גם כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1992 היה נגרופונטה המשקיע הראשון במגזין Wired, שם גם כתב טור חודשי בשנים 1993–1998. ב-1995 הרחיב נגרופונטה רבים מהרעיונות שהופיעו בטור לספר בשם "להיות דיגיטלי" ("Being Digital"), בו הוא חזה את הדרך בה העולם האינטראקטיבי, עולם הבידור ועולם המידע לבסוף יתמזגו לעולם אחד. הספר היה לרב מכר ותורגם לכעשרים שפות. למרות זאת, עלו ביקורות שגרסו כי הרעיונות הטכנו-אוטופיים לוקים בחוסר התייחסות למציאות ההיסטורית, הפוליטית והתרבותית, שעל-פיהן יש לבחון טכנולוגיות חדשות.
בשנת 2000 פרש נגרופונטה מניהול מעבדת המדיה, אך נשאר בתפקידו כיו"ר. בשנת 2006 פרש גם מתפקיד זה כדי לפנות את זמנו לקידום פרויקט "מחשב לכל ילד" (OLPC). המיזם שהוקם על ידי נגרופונטה ועמיתיו למעבדה נועד להרחיב את הגישה למחשבים ולרשת האינטרנט במדינות מתפתחות.
נגרופונטה מכהן במספר דירקטוריונים, ובכלל זה בדירקטוריון של מוטורולה, Velti ו-Ambient Devices. הוא גם מכהן בוועדה המייעצת של TTI/Vanguard. במהלך שלושים השנים האחרונות הוא השקיע ביותר מ-30 חברות הזנק כגון Zagats, Wired, Ambient Devices, Skype ו-Velti. באוגוסט 2007 הוא מונה לוועדה מבקרת שנועדה לוודא את המשך ההגינות והעצמאות של ה-Wall Street Journal ועוד מספר פרסומים של ה-דאו ג'ונס. הוא מכהן גם במספר ועדות מייעצות של רשות התקשורת האמריקאית (FCC) ושל הנציבות האירופית.

חיים אישיים

נגרופונטה נשוי לאליין ולהם בן אחד.
נמל התעופה הבינלאומי אוריו אל סריו

רקע

נמל התעופה מנוהל על ידי SACBO, חברה אשר מוחזקת חלקית על ידי חברת SEA‏(Aeroporti di Milano) המפעילה את נמלי התעופה מלפנסה ולינאטה שבמילאנו.
נמל התעופה נקרא משנת 2011 על שם מיכלאנג'לו מריסי דה קאראווג'ו, צייר בארוק אשר גדל כילד בקאראווג'ו שבנפת ברגמו.
נמל התעופה משרת 24 חברות תעופה. חברת התעופה ריינאייר משתמשת בנמל התעופה כבסיס של החברה, והוא נחשב לבסיסה הגדול ביותר של החברה באירופה.

תחבורה אל הנמל וממנו

רכב פרטי
נמל התעופה מקושר לכביש המהיר A4 (מילאנו-ונציה).
אוטובוסים
קיים שירות של אוטובוסים מנמל התעופה ליעדים רבים בהם מילאנו, ארצו, ברשיה, בולוניה, ורונה, טורינו, מונצה ופארמה.
רכבת
תחנת הרכבת הקרובה נמצאת בברגמו, כ-5 קילומטרים מנמל התעופה. שירות אוטובוסים מוביל מנמל התעופה לתחנת הרכבת.
מאיה יושידה

קריירת מועדונים

יושידה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של נגויה גראמפוס בעמדת הקשר אחורי. בשנת 2007 עלה לקבוצה הבוגרת והועבר לעמדת הבלם. ב-10 במרץ 2009 הוא הבקיע את השער הראשון של נגויה גראמפוס בליגת האלופות האסיאתית במשחק נגד אולסן יונדאי הוראנג-י. בדצמבר 2009 עבר לונלו. ב-11 בספטמבר 2011 הוא כבש שער בבעיטת מספריים לאחר כדור קרן בתיקו 3-3 נגד פ.ס.וו. איינדהובן, ושער זה זכה לתואר "שער העונה" בהולנד.
ב-30 באוגוסט 2012, חתם בסאות'מפטון ל-3 שנים תמורת 3 מיליון פאונד. ב-15 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 6-1 נגד ארסנל. הוא הבקיע את השער הראשון שלו בסאות'המפטון ההפסד 2-1 לסנדרלנד בגביע הליגה ב-6 בנובמבר 2013. ב-22 בפברואר 2014 הוא הבקיע את שער הליגה הראשונה שלו בהפסד 3-1 נגד ווסטהאם יונייטד.

קריירה בינלאומית

בקיץ 2008 זומן לסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת בייג'ינג. הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ביפן ב-6 בינואר 2010 במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2011 נגד תימן. ב-29 בינואר 2011 זכה עם הנבחרת בגביע אסיה. הוא נכלל בסגל הנבחרת גם לקראת אולימפיאדת לונדון (2012), גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014.
Got to Be There (שיר)

גרסאות כיסוי

השיר כוסה על ידי צ'אקה קאן ב-1982, ג'ורג' בנסון ב-1993 ו- Boyz II Men ב-2007.
קרן וולפסון (יצחק וולפסון)

קרן וולפסון (באנגלית: The Wolfson Foundation) המבוססת בממלכה המאוחדת, היא קרן ציבורית, שהוקמה על ידי לורד יצחק וולפסון ב-1955 במטרה לתמוך בפרויקטים באמנות, חינוך, מחקר, מדע וטכנולוגיה ובריאות. בראש הקרן עומד היום בנו של יצחק וולפסון. קיימת קרן וולפסון נוספת של זאב וולפסון, המבוססת בארצות הברית ותומכת, בין היתר, בפרויקטים של עבודה קהילתית לאברכים.

מפעולות הקרן בבריטניה

חוץ מתמיכה בפרויקטים קטנים הקרן תומכת במוסדות המשקיעים בנושאים הנ"ל. היא הקימה את מכללת וולפסון באוקספורד, מכללת וולפסון בקיימברידג', מכון למחקר ע"ש וולפסון באוניברסיטת דורהם, שבעיר סטוקהום-און-טיז ב-2001. במספר אוניברסיטאות נוספות נמצאות מעבדות למחקר ע"ש וולפסון.

מפעולות הקרן בישראל

בישראל השקיעה הקרן בפרויקטים בתחומים שהוזכרו לעיל רבות. מכספי הקרן הוקם בית חולים וולפסון, היכל שלמה, מעבדות ובניינים באוניברסיטה העברית, הטכניון, מכון ויצמן למדע ואוניברסיטת ת"א. נציגות הקרן בארץ ממוקמת באוניברסיטת ת"א בפקולטה לכלכלה.
אחימעץ בן צדוק

חיבור ספר שמואל ואחימעץ

לדעת חז"ל מחבר הספר הוא שמואל. לשיטתו של משה צבי סגל היה זה יהושפט בן אחילוד. אוגוסט קלוסטרמן טוען  כי היה זה אחימעץ בן צדוק שכתב את ספר שמואל. כל הדעות מסתמכות על העובדה כי המחבר היה מעורה בנעשה בממלכה. לדעת יהודה אליצור, הכותב אינו יכול היה להיות יהושפט בן אחילוד כי דוד היה מפטרו בשל כך מיד.
נאוקוגרד

נַאוּקוֹגְרַד (ברוסית: наукоград, "עיר מדע") הוא מעמד מיוחד אשר ניתן ברוסיה לישויות עירוניות אחדות שיש להן, על פי ההגדרה בחוק, "פוטנציאל מדעי וטכנולוגי גבוה ומערך תעשייתי מדעי-טכנולוגי שבזכותו העיר מתקיימת".
ערים שרוב האוכלוסייה שלהן עסקה במדע ובטכנולוגיה עילית הוקמו ברובן בתקופת ברית המועצות. "נאוקוגרד" כמונח לציון ערים עם ריכוז גבוה של מתקני מחקר ופיתוח ברוסיה הוכנס לשימוש בשנת 1991 עם התארגנות התנועה החברתית האיגוד לפיתוח הנאוקוגרדים של רוסיה (Союз развития наукоградов России).
חלק מהערים נבנו במיוחד למטרה זו וחלק התפתחו כך במשך השנים. בכמה ערים גדולות או לידן הוקמו שכונות של אקדמאים, המכונות "אַקַדִמְגוׂרוׂדוׂק" (Академгородок) שניתן להן מעמד אוטונומי של נאוקוגרד, ביניהן נובוסיבירסק, אירקוטסק, קרסנוירסק וטומסק.
ערים מדעיות רבים היו ערים סגורות בתקופה הסובייטית עקב הרגישות הביטחונית שלהן; נכון ל-2006 ישנן 10 נאוקוגרדים שנשארו במעמד זה.
לאחר התפרקות ברית המועצות באוגוסט 1991 והקמת הפדרציה הרוסית התדרדר מצבן הכלכלי של חלק מערים אלו עקב ירידה בתקציבים שקיבלו למחקר וייצור. כדי לפתור בעיה זו נוצרו שותפויות של חברות זרות עם המכונים בערי מדע אלו. החברות הזרות עזרו למתקנים לערוך הסבה ולהתמקד בצרכים אזרחיים. בין ערים אילו ניתן למנות את זלנוגרד, אובנינסק.
אלתר הילביץ

קורות חייו

נולד בזמבין (כיום בבלארוס) לרב מנחם מנדל הילביץ שכיהן כרבה של העיירה החסידית והיה חתנו של הרב אברהם לנדא מזמבין.
הילביץ למד תקופה קצרה בישיבת תומכי תמימים שבעיירה לובביץ' בתקופת פעילותו של האדמו"ר מלובביץ' רבי שלום דובער שניאורסון (הרש"ב). גיסיו של הרב אלתר היו המשפיע הרב שילם קוראטין (משגיח ראשי בישיבת תומכי תמימים) והרב אברהם ברוך פבזנר (משפיע במינסק ואחר כך בחרקוב).
בעת המהפכה הקומוניסטית עזב את לימודיו בישיבה וחזר לביתו. לאחר מכן למד ב"אידפדטכניקום" (הטכניקום האידי הפדגוגי). בשנת תרפ"ה עבר להתגורר במינסק, שם הכיר את הרב משה צבי נריה ואישים נוספים, והתחבר לדרך הציונות הדתית. משך תקופה היה תלמיד באוניברסיטה המקומית ובמקביל למד בישיבות חב"ד מחתרתיות ברוסיה. הוא נאסר חמשה פעמים על ידי השלטון הסובייטי.  
לאחר שקיבל רישיון עליה לארץ ישראל, בשנת תרצ"ג בערך, עבר לגור במוסקבה ועבד בתחילה בספרייה ע"ש לנין ולאחר מכן בעיריית מוסקבה, ובמקביל כיהן כרב בבית הכנסת מרינה רושצ'ה וכן למד קורסים בפסיכולוגיה. בתקופה זו ניסה לקבל ויזה יציאת מרוסיה אך סורב אחת-עשרה פעמים, ביניהן אחר שלש פגישות עם נשיא רוסיה קלינין. 
בשנת תרצ"ו עלה לארץ ישראל. נישא ללאה, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. כעבור מספר שנים נפטרה. נישא לסימה כהן, בתו של הרב ישראל דב הכהן, הרב הראשון בהר-הכרמל. התיישב בחיפה ועסק בהוראה בישיבת 'תפארת ישראל'].  
בשנת תש"ד נענה להצעת הרב מאיר בר-אילן לבוא לירושלים, שם השתלב במפעליו התורניים של בר-אילן, בראשם עריכת האנציקלופדיה תלמודית יחד עם הרב שלמה יוסף זווין.
בשנת תשי"א יצא בשליחות חינוכית ליוהנסבורג בדרום-אפריקה, בה עמד בראש החינוך היהודי, ניהל סמינר למורים ומדרשה. כמו כן, שימש שם כרב ופוסק. ביוהנסבורג קיבל דוקטורט לפילוסופיה מאוניברסיטת ויטווטרסרנד. עבודת הדוקטור שלו, חיבור על "הלכות צבא ובמיוחד על הזיקה לחשמונאים, למרד ולמשפחה" הוגשה לסנט האוניברסיטה לשם קבלת תואר ד"ר לפילוסופיה ואושרה על ידי הסנט. החיבור נותר בכתב יד.
משליחותו הארוכה שב לירושלים רק בשנת תשל"ה. לימים, הוציאה הקריה החינוכית בדרום אפריקה (על-שם אבידע - זלוטניק) ספר זיכרון מיוחד לרב הילביץ ולפעלו. 
בשנותיו האחרונות היה מראשי "כולל מר"ץ" ("מרכז צוותים") במבשרת ירושלים.

חיבורים שכתב וערך

הרב הילביץ חיבר ספרים וכתב מאמרים הלכתיים רבים המתאפיינים בבקיאותו הרבה בספרות התלמודית וההלכתית. נהג לפרסם מאמרים בקביעות בבימה ההלכתית-מדעית 'סיני' ובירחון "ברקאי" שיצא לאור בקהילה היהודית ביוהנסבורג. זכה בפרס הרב קוק לשנת תשי"ב.
הוא היה שותף פעיל בעריכת חמשת הכרכים הראשונים של האנציקלופדיה התלמודית, ומעורכי התלמוד במהדורת 'אל המקורות'.
הרב הילביץ היה רמב"מיסט מובהק. בשנת תש"י הדפיס את ספרו הראשון, "ללשונות הרמב"ם", ובו ביאורים בספרי הרמב"ם המיוסדים על דיוקים בלשונותיו. באחת הביקורות שנכתבו על הספר נאמר: "הספר שלפנינו הוא בעצם ניסיון ראשון של קביעת סוג חדש של ביאורים על ידי צירוף אופן הניתוח של ישיבות ליטא עם גישה מודרנית של המדע התלמודי". רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שיגרו מכתבי ברכה והערות על הספר. מעיריית תל אביב קיבל הרב הילביץ את פרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית על ספרו זה בשנת תשי"ב.
בשנת תשל"ז החל להוציא את סדרת הספרים חקרי זמנים, העוסקת בבירורים הלכתיים בזמני ומועדי השנה.
בהקדמתו לספרו 'חקרי זמנים' (ח"ב) פורס המחבר את תולדות משפחתו, ואת קרבת משפחתו לרב יחזקאל לנדא ולרב צבי הירש אשכנזי.
מבין כתביו שלא נדפסו: ספר עזר ללימוד שולחן ערוך יורה דעה בדמות תמצית ההלכות והגדרותיהן היסודיות.
אורות הגז

עלילה

הסרט מגולל את סיפורה של פאולה אלקיסט (אינגריד ברגמן), שבילדותה הייתה עדה לרצח דודתה (שגידלה אותה) - זמרת האופרה אליס אלקיסט; הופעתה של הילדה בזירת הרצח מפריעה לרוצח למצוא את תכשיטיה המוחבאים של הדודה. פאולה נשלחת לאיטליה כדי לפתח את קולה אצל המאסטרו גוארדי (אמיל ראמאו), שהיה גם המורה לזִמרה של דודתה; היא מתאהבת בנגנו של המאסטרו, גרגורי אנטון (שארל בואייה), והם מחליטים להתחתן.
גרגורי מעוניין לגור בלונדון, בעוד פאולה נרתעת מלחזור לשם בגלל זיכרונותיה מליל הרצח; לבסוף היא מתרצה והם עוברים לגור בבית דודתה המנוחה. כשהם עורכים סיור בבית, פאולה מגלה מכתב מאדם בשם סרגיס באוור, שנשלח אל דודתה יומיים לפני הירצחה. גרגורי נראה נסער מגילוי המכתב והוא חוטף אותו מידיה של פאולה.
בתקופת מגוריהם המשותפים בבית, גרגורי משכנע את פאולה שהיא מאבדת בהדרגה את שפיות דעתה; הוא אף מספר לה שגם לאימה הייתה מחלת נפש; גרגורי עושה זאת כי הוא בעצם סרגיס באוור, רוצח דודתה; הוא רוצה לחפש את התכשיטים שלא הספיק לשדוד בליל הרצח, ומעוניין שרעשי החיפוש שלו בבית יתפרשו על ידי אשתו כיצירי הדמיון החולני שלה; פאולה אכן מפרשת כך את הרעשים; התנהגותה המפוחדת מטילה אימה על המשרתת ננסי אוליבר (אנג'לה לאנסברי), ואילו פאולה מצידה משוכנעת שהמשרתת שונאת אותה.
פאולה פוגשת במקרה את הבלש המשטרה בריאן קמרון (ג'וזף קוטן), מעריצהּ של דודתה המנוחה; הוא שם לב להתנהגותו המוזרה של בעלה ובעזרת המשרתת ורכלנית השכונה מפענח את רצח דודתה של פאולה; לבסוף, הבלש מצליח להיכנס לביתם של בני הזוג ולהחזיר לפאולה את הביטחון בשפיותה; הוא מגלה לה את תוכניתו של בעלה וניגש לעצור אותו - זמן קצר אחרי שהוא גילה את התכשיטים המוחבאים; אחרי שבעלה כבר קשור לכיסא, פאולה נוקמת בו בכך שמעוררת בו את האשליה, שהיא תעזור לו לברוח ולהתחמק מהמעצר, מהמשפט ומההוצאה להורג.
אאוג'ן לובינסקו

אֵאוּגֵ'ן לוֹבִינֶסְקוּ (ברומנית: Eugen Lovinescu,‏ 31 באוקטובר 1881 - 16 ביולי 1943) היה מבקר ספרות והיסטוריון של הספרות הרומנית, פובליציסט וסופר, מייסדו בשנת 1919 של המגזין והחוג הספרותי "זבורטורול", אשר קידם מגמות מודרניות ומודרניסטיות בספרות הרומנית.

ביוגרפיה

אאוג'ן לובינסקו, יליד פלטיצ'ן (1881) שבצפון חבל מולדובה, היה בנו של המורה להיסטוריה וסילה לובינסקו שלימד בעיירת הולדתו וביאש, ושל אשתו, פרופירה. הוא לא אהב את שמו הפרטי אאוג'ן והעדיף לרוב לחתום א. לובינסקו (E. Lovinescu). למד בבית הספר היסודי (1892-1888) ובגימנסיה על שם אלכסנדרו דוניץ' בפלטיצ'ן (1896-1892, שבו היה למשך שלוש שנים חבר לימודים עם הסופר לעתיד מיכאיל סדוביאנו) ואחר כך התיכון-פנימיה (אינטרנאט) ביאש (1899-1896). סיים אחר כך את הפקולטה לשפות קלאסיות באוניברסיטת בוקרשט (1902-1900). עם מוריו נמנו דימיטריה אבולצ'אנו, ההיסטוריון ניקולאיה יורגה ומבקר הספרות טיטו מאיורסקו. סיים את התואר הראשון עם עבודה על התחביר של השפה הלטינית (1903). עבד אחר כך בשנים 1904–1906 כמורה ללטינית בבית ספר תיכון בעיר פלוישט ואחר כך לימד בבוקרשט.

התחלת פעילותו הפובליציסטית

פרסם לראשונה בשנת 1903 מאמר (על המחזה "הפרסים" מאת איסכילוס) בדפי מוסף הספרות של העיתון "אדוורול", שנערך על ידי ראדו רוסטי. אחר כך שנים 1904–1905 כתב בקביעות בכתב העת השמרני "אפוקה" (העידן), של החוג "ז'ונימיה", בו פרסם, בין השאר ביקורת ספרות על סופרים שהשתייכו לחוג המגזין "סמנטורול", כמו מיכאיל סדוביאנו, שטפאן או. יוסיף, אלכסנדרו ברטסקו-ווינשט, יון אגרביצ'אנו, אמיל גרליאנו ואחרים. את המאמרים האלה אסף בשני כרכים שפורסמו בשנת 1906 תחת הכותרת "Pași pe nisip...,) (צעדים על החול). עוד בשנים ההן עמד לובינסקו בתקיפות על עמדותיו בפולמוסים שהחל עם ההוגים ניקולאיה יורגה וגאראבט איבראיליאנו.

לימודי הדוקטורט ופעילותו בתחום הספרות והסוציולוגיה של התרבות

בשנת 1904 נסע לגרמניה בכוונה ללמוד ארכאולוגיה, אך בשנת 1906 חזר בו ונסע לפריז לצורך השלמת לימודי ספרות בסורבון. בעת לימודיו בצרפת כתב בעיתונים שונים מאמרי בוקרת ספרות שקיבץ אותם מאוחר יותר בקובץ "Critice". בשנת 1909 סיים את לימודי הדוקטורט שלו בסורבון עם תזה על אודות ז'אן-ז'אק וייס ועל רשמי מסע של נוסעים צרפתיים ביוון. שתי התזות זכו להערכתו של אמיל פאגה. בשובו לרומניה, הגיש ביוני 1912 מועמדות למשרת פרופסור לספרות רומנית מודרנית באוניברסיטת יאשי אך נדחה לטובת גאראבט איבראיליאנו. בשנת 1913 מילא את מקומו של פומפיליו אליאדה בהרצאות על הרומנטיזם אך לא הושאר בסגל של האוניברסיטה. גם אחר כך כל נסיונותיו במהלך השנים לקבל משרה אוניברסיטאית עלו בתוהו והוא נותר מורה בתיכון עד שנת 1938 כשפרש לגמלאות. לימד לטינית התיכון על שם מאטיי בסאראב ובתיכון על שם מיכאי ויטיאזול (מיכאי האמיץ) בבוקרשט.
בשנים 1907–1909 כתב במגזין "Convorbiri literare" ("קונבורביר ליטרארה" -שיחות ספרות) ופרסם את שני הכרכים הראשונים של מאמרי הביקורת "Critice". 
באותה תקופה כתב מונוגרפיות על הסופרים גריגורה אלכסנדרסקו (1910) וקוסטקה נגרוצי (1913) ומאוחר יותר על המלומד והמורה גאורגה אסאקי (1921).
בימי מלחמת העולם הראשונה שהה לובינסקו בבוקרשט, אולם כשבירת רומניה נכבשה על ידי הצבא הגרמני, נמלט ליאש. 
בשנת 1936 נדחתה מועמדותו לאקדמיה הרומנית. התנגד לה, בין השאר, ניקולאיה יורגה, שהאשים אותו ב"הכפשת מורשתו" של המשורר הלאומי, מיכאי אמינסקו. 
אאוג'ן לובינסקו היה אביה של מבקרת הספרות מוניקה לובינסקו, ודודם של המחזאי הוריה לובינסקו, מבקר הספרות וההוגה וסילה לובינסקו ושל הסופר אנטון הולבן.

ספרי לימוד

לשפה הרומנית
יצחק קירשנבאום

יצחק (איציק) קירשנבאום, איש תכנה ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
קירשנבאום סיים את שירותו הצבאי בדרגת אלוף-משנה. במסגרת תפקידיו באגף המודיעין הוא פיקד על יחידות טכנולוגיות שונות וזכה על פועלו בפרסי ביטחון ישראל לשנים 1988 ו-1995.
בשנת 2000 היה קירשנבאום שותף להקמת חברת "אנוורה" (Envara) לייצור שבבים ל-Wi-Fi. הוא שימש מנכ"ל החברה עד לרכישתה בשנת 2004 בידי אינטל ולאחר מכן עמד כשנתיים בראש חטיבת הפס הרחב האלחוטי באינטל. לאחר עזיבתו את החברה הוא ייסד בשנת 2006 את חברת "סיקלו" (Siklu), המפתחת טכנולוגיה חדשנית לחיבור תחנות ממסר סלולריות.
וולפגנג בורכרט

קורות חייו

בורכרט נולד בעיר המבורג בשנת 1921, כבן יחיד לפריץ בורכרט והסופרת הרטה בורכרט. בורכרט לא התלהב מן הנאציזם, אך הצטרף לנוער היטלר בשל החובה שהייתה מוטלת על בני גילו. לאחר מאמצים מרובים הצליח לעזוב את התנועה. בשנת 1940 נעצר על ידי הגסטאפו ושוחרר. באותה השנה החל לעבוד כשוליה בחנות ספרים, ולקח בחשאי שיעורי משחק. בשנת 1941 עבר בחינות והתקבל לעבוד כשחקן בתיאטרון בהנובר. מספר חודשים לאחר מכן גויס לוורמאכט.
בורכרט נשלח אל החזית המזרחית, שם חווה את המלחמה על כל זוועותיה. הוא היה עד לאבידות המחרידות שספג הוורמאכט בחזית המזרחית, וראה את עצמו ואת חבריו ננטשים למוות בקור, ברעב ובהיעדר ציוד מתאים. כאשר פגע בידו, על מנת להשתחרר מן השירות, הזדהם הפצע, ובורכרט לקה בדלקת כבד. על הפגיעה העצמית נעצר והוחזק בבידוד. הוא הואשם בהפצת "הצהרות המסכנות את המדינה", ונדון לשישה שבועות מאסר בבידוד. מן הכלא נשלח שוב לחזית המזרחית על מנת "להוכיח את עצמו". בחזית לקה בורכרט בכוויית קור ובהתקפי הפטיטיס שהביאו לשחרורו מן הצבא מטעמים רפואיים. עם שחרורו שב ושיחק בתיאטרון בהמבורג. במהלך הופעה לעג לשר התעמולה יוזף גבלס, כשחיקה את דיבורו. הוא נעצר ונשלח לתשעה חודשי מאסר. עם שחרורו גויס שוב ונשלח לחזית המערב. הוא נכנע לצבא הצרפתי במרץ 1945. במהלך נסיעה למחנה השבויים הצליח להימלט והלך מרחק של 600 ק"מ לעיר מולדתו המבורג.
ב-1946 התברר כי הנזק שנגרם לבריאותו של בורכרט יביא למותו בתוך שנה. הוא המשיך לעבוד בתיאטרון והחל בכתיבה. הוא כתב מספר סיפורים קצרים, ופרסם קובץ שירים בשם "פנס, לילה וכוכבים" ("Laterne, Nacht und Sterne"). בינואר 1947 כתב את המחזה "האיש מבחוץ" ("Draußen vor der Tür"). המחזה הוצג והושמע ברדיו, וכשרונו הספרותי של בורכרט זכה להכרה. בשנת 1947 אושפז בסנטוריום לחולי כבד בעיר בזל בשווייץ. הוא המשיך בכתיבת סיפורים קצרים, וכתב את המניפסט האנטי-מלחמתי הידוע "יש רק דבר אחד!" (!Dann gibt es nur eins). זמן קצר לאחר מכן נפטר.
כתיבתו של בורכרט נוגעת ללב ומצטיינת בפשטות ובישירות. בורכרט מצליח להעביר את חוויית המלחמה על כל מוראותיה, ואת תחושת ההתנגדות שחש האדם החופשי ברוחו לשלטון הדיקטטורה הנאצית. קובץ סיפוריו בשם "מוצרט הקטן שלנו" יצא בעברית בתרגום גבריאל צורן בשנת 1989. מבחר מסיפורים אלה ("הרבה צרות היו לו עם המלחמות") ראה אור בעריכה מחודשת ב-2007.
שרלוט אפשטיין

ביוגרפיה

אפשטיין נולדה וגדלה בניו יורק. היא עבדה כקצרנית. בשנת 1914 היא הקימה את ליגת ההצלה של נשים, במטרה לקדם תרבות שחייה בקרב ילדות, נערות ונשים. באותה העת פעילות גופנית כולל שחייה נחשבה כלא מועילה לבריאותן של נשים . בשנת 1917 היא ייסדה את איגוד שחיית הנשים, שקידם את בריאותן של הנשים באמצעות השחייה.
היא נבחרה לאמן את נבחרות הנשים בשחייה לאולימפיאדות. שחייניותיה שכונו "שחייניות אפי", זכו ב-202 תארים לאומיים אישיים וקבעו 51 שיאי עולם. בין השחייניות ניתן לציין את אלינור הולם, איילין ריגין וגרטרוד אדרלה, שצלחה את תעלת למאנש בשנת 1926, ושברה את שיא הגברים ביותר משעתיים. היא הובילה את שחייניות ארצות הברית ב-3 אולימפיאדות (אנטוורפן 1920, פריז 1924 ואמסטרדם 1928) והייתה הדוברת של ספורט הנשים בכלל.
היא נאבקה למען זכות בחירה לנשים. וערכה תחרויות שחייה למען מטרה זו. היא נאבקה למען שוויון בתחרויות בין נשים לגברים בכל הקשור במרחק של המשחים, באירועים עצמם, וגם למען שינוי של בגד הים של הנשים.
בשנת 1936 היא החרימה את אולימפיאדת ברלין בגלל השלטון הנאצי ויחסו ליהודים.
אפשטיין נפטרה בשנת 1938.
משרד התרבות של רוסיה

היסטוריה

המשרד הוקם לראשונה ב-1992 כיורש למשרד התרבות של ברית המועצות שהוקם ב-15 במרץ 1953 על בסיס הוועדה לענייני תרבות של הסובנרקום שהוקמה בינואר 1936.
במתכונתו הנוכחית, המשרד הוקם ב-12 במאי 2008 על בסיס משרד התרבות ותקשורת ההמונים, שירש את משרד התרבות והתיירות.

מבנה

נוסף למחלקות ניהול וסוכנויות סמך של המשרד, המשרד אחראי גם לפיקוח וניהול אולפני הקולנוע מוספילם, לנפילם, סויוזמולטפילם, ספריות לאומיות, מוזיאונים ותאטראות כדוגמת התיאטרון הקטן, התיאטרון גדול ועוד.
דן הורוביץ

דן (דינדוש) הורוביץ (25 באוקטובר 1928 – 1 באוקטובר 1991) היה סוציולוג ישראלי, עיתונאי, ופרופסור באוניברסיטה העברית. מחקריו עסקו בתורת הביטחון הישראלי, התרבות הפוליטית הישראלית, ויחסי הגומלין בין התרבות, הפוליטיקה והחברה.

ביוגרפיה

דן הורוביץ נולד בשנת 1928 בתל אביב. אביו, דוד הורוביץ, היה ממנהיגי השומר הצעיר, כלכלן ולימים נגיד בנק ישראל הראשון. הורוביץ הבן היה חניך בתנועות השומר הצעיר כאביו, ובגיל שבע עשרה התגייס ל"הגנה". הוא לחם במלחמת העצמאות, ובמהלכה נפל בשבי הירדנים בקרב על גוש עציון, ושוחרר כעבור כשנה. זמן קצר לאחר מכן הורוביץ כתב ספר על אודות שביו.
לאחר ששוחרר למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אולם כעבור זמן עבר ללימודי סוציולוגיה. באוניברסיטה היה פעיל פוליטי, בעיקר בחוגי מפ"ם. הוא היה בין מקימי חוג "מן היסוד" המקורב לפנחס לבון. בעת לימודיו החל בכתיבה בעיתון "דבר" והיה לכתב הפרלמנטרי של העיתון.
הורוביץ החליט לוותר על הקריירה העיתונאית לטובת האקדמיה, ויצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד. נושא עבודתו הייתה "מדיניות הממשלות השמרניות לגבי הדה-קולוניזציה של אפריקה". בשנת 1967 חזר לישראל והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית במחלקה לסוציולוגיה ובמחלקה למדע המדינה. לאחר המהפך ב-1977 היה ממייסדי חוג 77 במפלגת העבודה והיה חבר מרכז המפלגה.
הורוביץ כתב ספר בעל מאפיינים אוטוביוגרפיים: "תכלת ואבק - דור תש"ח - דיוקן עצמי", אשר יצא בשנת 1993, שנתיים לאחר מותו.
היה נשוי לתמר הורוביץ, פרופסור במחלקה לחינוך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנו נרי הורוביץ הוא חוקר תנועת העבודה, החברה הישראלית ויחסי דתיים–חילונים.
הורוביץ נפטר ב-1991, בגיל 63.
לזכרו יצא ספר המאמרים "ישראל לקראת שנת האלפיים: חברה, פוליטיקה ותרבות." בהוצאת מאגנס (1996), בעריכת משה ליסק וברוך קני-פז.
אסלאמופוביה

אסלאמופוביה הוא מונח שמשמעותו פחד או שנאת האסלאם, מוסלמים או תרבות מוסלמית. לרבות פחד מפונדמנטליזם איסלמיסטי פוליטי. השימוש במונח שנוי במחלוקת. חרף שמו, אין המושג שייך לתחום הפסיכיאטריה. ניתן להגדיר את המושג גם כאמונה שהאסלאם טומן בחובו נטייה אלימה כלפי לא-מוסלמים, ודחיית האסלאם על בסיס ניגודו לכאורה לרעיונות כגון שוויון, סובלנות ודמוקרטיה. כמו כן, ניתן לראות זאת כסוג של גזענות המופנה כלפי קבוצה דתית, במקום אתנית, בצורה של קובץ דעות קדומות שליליות לגבי אותה קבוצה.

ביקורת על המונח

קיימת ביקורת לגבי טיבו של המונח אסלאמופוביה, הטוענת כי עצם השימוש במונח הוא ניסיון לצנזור קולות מחאה על ידי הגדרת כל בקורת על האסלאם או מוסלמים כדעה קדומה פתולוגית ולא רציונלית. הסופר הבריטי קנאן מאליק (Kenan Malik) ביקר את המושג של אסלאמופוביה, וכינה אותו "מיתוס". מאליק טען שזה מבלבל הבחנה של אפליה נגד מוסלמים עם ביקורת על האסלאם, ומשמש להשתיק מבקרים של הדת, כולל את המוסלמים המעוניינים ברפורמה בדת.
גם בהיבט הסמנטי ישנה ביקורת על המונח, כחלק מקבוצה רחבה יותר של מונחים דומים, כגון הומופוביה. הגדרת כל סלידה או ביקורת כפוביה היא בהרבה מקרים שונה מאוד מההגדרה המקורית של פוביה כפחד בלתי רציונלי ובלתי נשלט שבדרך כלל גורר תגובה היסטרית, מוגזמת ואי רציונלית.
יחסי בורקינה פאסו–שוודיה

היסטוריה

שוודיה הסמיכה את השגריר הראשון שלה לבורקינה פאסו, שנקראה אז הרפובליקה של וולטה העילית, ב-1969. השגריר הוצב בתחילה בלאגוס שבניגריה.
היחסים בין בורקינה פאסו ושוודיה, בשל המרחק הגדול בין שתי המדינות והסחר נמוך ההיקף בין שתי המדינות, בעיקר כללו סיוע כלכלי, בנוסף למעט החלפת תרבות ומדע. הסטודנט הראשון מבורקינה פאסו הגיע לשוודיה במהלך שנות ה-70 המוקדמות, ואחריו הגיעו רבים נוספים. שוודיה השתתפה במספר תוכניות החלפה עם המדינה במהלך שנות ה-80. שיתוף הפעולה הישיר הראשון החל בעקבות ביקור באזור סאהל על ידי שר החוץ הנס בליקס. ב-1986 – בתקופת שלטונו של קפטן תומאס שנקרה – נוצרה אגודת הידידות בורקינה פאסו–שוודיה (ASSAMBUS).
במאה ה-21 לובש שיתוף הפעולה בין בורקינה פאסו לשוודיה צורות רבות. בתחום המדע, אוניברסיטאות שוודיות מלמדות עשרות דוקטורנטים מבורקינה פאסו, ועבדו יחד עם אוניברסיטאות בבורקינה פאסו על מחקרים בתחומים שונים, כגון חקלאות, תרבות, גאוגרפיה ופיתוח כפרי. במישור התרבותי, מספר פסטיבלי סרטים ותערוכות אמנות מבורקינה פאסו נערכו בשוודיה. רמת הסחר בין המדינות היא אומנם נמוכה, אך למספר חברות שוודיות יש נוכחות בבורקינה פאסו, בענפים כגון כרייה, חקלאות ואנרגיה.

היחסים הפוליטיים

למספר מפלגות שוודיות יש יחסי אחווה עם מפלגות האופוזיציה בבורקינה פאסו, והן הקימו שיתוף פעולה פוליטי, בין מפלגת המרכז השוודית לברית לדמוקרטיה ופדרציה – לליכוד האפריקאי דמוקרטי בבורקינה פאסו, בין הנוצרים הדמוקרטים לאיחוד של הרפובליקה, ובין מפלגת השמאל למפלגת העצמאות האפריקאית, אשר התמזגה בשנת 2012 כדי להקים את המפלגה למען דמוקרטיה וסוציאליזם (Metba).

סיוע חוץ

ממשלת שוודיה הייתה תורם גדול לסיוע לבורקינה פאסו בשנים האחרונות, אחת מששת התורמים הגדולים ביותר בעולם למדינה. תוכנית שיתוף פעולה רחבת היקף הושקה ב-2001. בשנת 2012, ממשלת הימין של ראש הממשלה פרדריק ריינפלט הודיעה על הורדה בסיוע לבורקינה פאסו, וכי היא תחתוך את תוכנית שיתוף הפעולה עד שנת 2016. החלטה זו עמדה בפני ביקורת, ובוטלה ב-2014 על ידי ממשלה חדשה, במרכז-שמאל. דובר יחסי החוץ של מפלגת השמאל, הנס לינד תיאר את שינוי המדיניות כתוצאה של לחץ פוליטי מן המפלגה שלו.