google/wiki40b huggingface dataset:
קופת הספר

קופת הספר הוא בית הוצאה לאור שהוקם בשנת 1922 על ידי הסתדרות המורים בישראל (אגודת המורים העברים בארץ ישראל) ואגודת הסופרים. הוציאה לאור ספרי קריאה ועיון לילדים, במהלך פעילותה פורסמו כ-200 ספרונים. בשנת 1932 עברה ההוצאה לפעול תחת חסותה של הוצאת "מצפה". ההוצאה פעלה עד שנת 1936.
הוצאת קופת הספר נוסדה בעקבות פגישה שהתקיימה ב-1921, בין נציגים של מרכזים המורים והסתדרות הסופרים, בה נתקבלה הצעה לייסוד גוף משותף להוצאת ספרי קריאה ועיון לילדים, זאת במטרה "להמציא חומר מנופה ומעולה במחיר נמוך לתלמידי בית הספר". בראשות ההוצאה נבחר ועד מנהל בן חמישה חברים, ביניהם אשר ברש מטעם הסתדרות הסופרים, והוא שימש גם העורך בפועל.
אופן מימון ההוצאה הזו נעשה בשיטה שלא הייתה מקובלת בזמנו בארץ: כל ילדי הארץ יכלו להצטרף כמנויים ל"קפת הספר", ומי שנרשם קיבל פנקס, בו הדביק בולים עם דיוקניהם של סופרים עבריים, כאשר החברות זיכתה את רוכש הבולים בהנחה משמעותית במחיר החוברת. במהרה התברר כי השיטה כבשה לבבות רבים.
מדי חול המועד פסח נהגה ההוצאה להוציא יום סרט במטרה לסייע לצורכי ההוצאה, לעיתים נהגה להוציא יום-בול בו תלמידים מכרו את בולי ההוצאה ועליהם תמונות של סופרים עבריים.
חברי הוועד המנהל: יעקב פיכמן, פסח אוירבך, יצחק ספיבק, אשר ברש אשר מונה גם לעורך ההוצאה, וד"ר אברהם צפרוני.
לאיקו

לַאִיקוֹ (נכתב גם לאייקו או לייקו, ביוונית: λαϊκό) הוא סגנון מוזיקלי יווני שנוצר בשנות ה-50 של המאה ה-20 מסגנון הרבטיקו באזורים העירוניים של יוון. זהו אחד מסגנונות המוזיקה המאפיינים את תרבות העם היווני.

אטימולוגיה

משמעות המונח "לאיקו" ביוונית היא "עממי", "של העם". כדי לתאר סגנון מוזיקלי זה ביוונית, נוהגים להשתמש בביטוי המלא "לאיקו טרגוד'י" (λαϊκό τραγούδι), שתרגומו הוא "שיר עממי". לעיתים סגנון זה נקרא גם "לאיקה" (נכתב גם "לאייקה" או "לייקה", ביוונית: λαϊκά) מלשון הרבים ביוונית "לאיקה טרגוד'יה" (λαϊκά τραγούδια), כלומר "שירים עממיים".

היסטוריה

עד לשנות ה-30 של המאה ה-20 המוזיקה היוונית כללה שני סגנונות: ה"דמוטיקה", שהוא הסגנון הכפרי עממי, וה"אלפרו", שנחשב לסגנון ה"קל" ושהושפע מהמוזיקה האמריקאית של אותה תקופה. בשנים אלה סגנון הרבטיקו הפך מסחרי ופתח הזדמנות להיווצרות הסגנון החדש לאיקו.

לאיקו "קלאסי"

הלאיקו התפתח מסגנון הרבטיקו בשנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר הבוזוקי, כמו בסגנון הרבטיקו, היווה את כלי הנגינה העיקרי שלו. בהתפתחותו שילב הלאיקו מקצבים ערביים, טורקיים והודיים והפך לסגנון מוזיקלי קצבי ושמח, לעומת הרבטיקו האיטי והנוגה. דבר זה התאפשר לאחר שבשנת 1953 המוזיקאי מנוליס חיוטיס הוסיף שני זוגות מיתרים לבוזוקי. גם התכנים של שירי הלאיקו השתנו. נושאים כמו שימוש בסמים, אלכוהוליזם וסבלות החיים, שהיו אופייניים לרבטיקו פינו את מקומם לנושאים רומנטיים. נושא העוני נשאר נושא מרכזי בשירי לאיקו אך נראה כדבר שניתן להתגבר עליו, ולא כעול כפי שמתארים שירי הרבטיקו.
בניגוד לרבטיקו, שהיה משויך לשכבות הסוציואקונומיות החלשות ביוון, הלאיקו התחבב על כל שכבות האוכלוסייה היוונית. העם היווני שהיה שרוי בעוני עד לסוף שנות ה-40 עקב מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים היוונית, החל לצאת מהעוני ולצרוך מוזיקה. חברות תקליטים הפיצו את מוזיקת הלאיקו ושירי לאיקו הושמעו בתחנות רדיו ונוגנו בטברנות.
בעקבות הפופולריות של סגנון הלאיקו מלחיני "מוזיקה קלה" כמו מיכאליס סוגיול וניקוס גונאריס הוסיפו את הבוזוקי, שעד כה היה בזוי על ידי השכבות הסוציואקונומיות הגבוהות, ללחניהם. הם שילבו אותו עם אלמנטים של מקצבי רבטיקו כגון "זבקיקו" ו"חסאפיקו". מלחיני רבטיקו כמו וסיליס ציצאניס ויורגוס מיצאקיס אימצו אופי יותר קליט בכתיבת לחניהם.
בשנות ה-60 נוצרו בלאיקו זרמים שונים. מלחינים גדולים כמו מיקיס תאודוראקיס ומאנוס חג'ידאקיס יצרו סגנון אמנותי בלאיקו והביאו אותו לתודעה העולמית. סוגים שונים של לאיקו הפכו לעיניין שבשגרה במועדוני לילה, בהם כיכבו זמרי לאיקו כמו סטליוס קזנג'ידיס וסטראטוס דיוניסיו.
בשנות ה-60 וה-70 נושאי חברה ופוליטיקה נעשו פופולריים גם הם בשירי לאיקו, כמו בשיריו של יורגוס דאלארס.

לאיקו מודרני

בשנות ה-80 הלאיקו הושפע מסגנונות מערביים כמו השאנסון הצרפתי ותרבות הזמרים-היוצרים האירופאים. בהמשך, ההשפעה המערבית על הלאיקו גדלה וסגנונות כמו פופ, רוק ודאנס שולבו בלאיקו ויצרו זרם חדש המכונה "לאיקו-פופ", "לאיקו עכשווי" או "לאיקו מודרני".
סגנון הלאיקו המודרני נבדל מהסגנון הקלאסי ומאופיין בשימוש באמצעים מוזיקליים מודרניים כמו מגברים וסינתיסייזרים, ובכלי נגינה אלקטרוניים כמו קלידים וגיטרה חשמלית.
הלאיקו המודרני נחשב לסגנון מוזיקלי עיקרי ביוון. תרבות המוזיקה היוונית המסורתית של מועדוני הלילה ממשיכה גם כיום כשזמרי לאיקו רבים ומפורסמים מופיעים בהם.
דנבולה

תכונות

דנבולה הוא כוכב צעיר יחסית לשמש שגילו מוערך במאות מיליוני שנים בלבד. זהו כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A3 V, צבעו לבן - כחלחל ועוצמת ההארה שלו היא פי 12 משל השמש. תכונותיו דומות לשל אלטאיר, אך מרחקו יותר מכפול, כ-36 שנות אור לעומת מרחק של 16 שנות אור לאלטאיר, ולכן בהירותו נמוכה בהרבה, כרבע משל אלטאיר.
עוצמת ההארה של דנבולה משתנה במעט מאוד במחזוריות של מספר שעות במנגנון דומה לזה של δ במגן, אך ההשתנות קטנה מכדי להיות מורגשת וניתן להבחין בה רק באמצעות מכשירי מדידה רגישים. את הכוכב מקיפה דיסקת אבק קר (כ-120 קלווין) הפולטת קרינה בתחום התת-אדום, בדומה לכוכבים צעירים דומים כמו וגה או β בכן-ציור. בשל כך ובשל מרחקו הקטן יחסית, מהווה הכוכב מטרה לחקר תהליכי היווצרות כוכבי לכת.
אל הלב

אל הלב היא עמותה ישראלית הפועלת למען צמצום האלימות בחברה באמצעות לימודי הגנה עצמית, ביטחון אישי ואמנויות לחימה.
העמותה נוסדה בשנת 2003 על ידי קבוצת נשים העוסקות באמנויות לחימה, מתוך רצון להעצים נשים אחרות ולהקנות להן ביטחון, חירות ואיכות חיים דרך הקניית מיומנויות מתחומי אמנויות הלחימה וההגנה העצמית. במשך השנים, העמותה הרחיבה את פעילותה גם לאוכלוסיות נוספות, וכיום היא פועלת בתחום החינוך לבטיחות אישית בקרב קשישים, ילדים, נוער בסיכון ואנשים עם צרכים מיוחדים.
העמותה מפעילה 50 מדריכות הגנה עצמית מוסמכות בכל הארץ, ובכל שנה היא מלמדת מיומנויות הגנה עצמית ליותר מ-60,000 איש.
ספריות האוניברסיטה העברית

מערך הספריות של האוניברסיטה העברית בירושלים, השוכן בארבעת הקמפוסים של האוניברסיטה, בירושלים וברחובות, משרת את צורכי הסטודנטים, סגל המורים והחוקרים של האוניברסיטה. הוא כולל עשר ספריות, שבאוספן (2012) למעלה מ-2.5 מיליון פריטים, עשרות אלפי כותרי כתבי עת (מרביתם אלקטרוניים) ומאות מאגרי מידע אלקטרוניים.

רקע

מערך הספריות של האוניברסיטה העברית התפתח מאז פתיחת האוניברסיטה ב-1925 והתרחב בהדרגה עד שכלל עשרות ספריות של מחלקות אקדמיות ומכונים, מרביתן ספריות קטנות. בסוף שנות השבעים הן היו מפוזרות בקמפוסים של האוניברסיטה בגבעת רם, בקריית הדסה בעין כרם וברחובות ופעלו בנפרד זו מזו. בשנת 1981, לקראת חנוכת הקמפוס המחודש בהר הצופים, נפתחה בו הספרייה למדעי הרוח והחברה, שבה אוחדו 24 ספריות מחלקתיות ששכנו עד אז בקמפוס גבעת רם.
משנת 2002 ואילך נערך ארגון מחדש מסיבי במערך הספריות האוניברסיטאי, שכלל באותו מועד 25 ספריות נפרדות. מספר הספריות צומצם על ידי איחוד חלק מן הספריות הקטנות לתוך ספריות גדולות יותר. כמו כן הוקמה רשות הספריות של האוניברסיטה. היא משמשת מטה ארגוני ומקצועי לספריות ומיועדת לביצוע עבודת מטה, ליצירת מדיניות פיתוח וארגון מרוכזת של שירותי הספריות ולניצול יעיל יותר של המשאבים העומדים לרשותן.
הקטלוגים הממוחשבים של ספריות האוניברסיטה פעלו עד הארגון מחדש בפלטפורמות נפרדות זו מזו. מאז הארגון מחדש אוחדו הקטלוגים של רובן המכריע במסגרת קטלוג מרכזי אחד, הנגיש באמצעות האינטרנט ומאפשר למשתמשי הספריות לערוך חיפוש מרוכז בכל אוספי הספריות בו זמנית. הקטלוג מופעל באמצעות תוכנת ניהול הספריות אל"ף 500 של חברת אקס ליבריס, תוכנה שפותחה במקור על ידי האוניברסיטה ומשמשת עשרות אלפי ספריות.
אטלס (רובוט)

אַטְלָס הוא רובוט דמוי אדם שפותח בעיקר על ידי חברת הרובוטיקה האמריקאית, בוסטון דיינמיקס במימון ופיקוח של הסוכנות הממשלתית האמריקאית, DARPA. הרובוט, שגובהו 1.8 מטרים, תוכנן למגוון משימות של חיפוש והצלה, והוא הוצג לציבור ב-11 ביולי 2013.

פיתוח ועיצוב

עיצוב וייצור אטלס נעשה בפיקוח DARPA, סוכנות ממשלתית תחת אחריות מחלקת ההגנה של ארצות הברית העוסקת בפיתוחים הטכנולוגיים של צבא ארצות הברית, בשיתוף עם בוסטון דיינמיקס, חברת רובוטיקה אמריקאית. אחת מידיו של הרובוט פותחה בסנדיה מעבדות לאומיות בעוד השנייה פותחה ב-iRobot. בתחילת שנת 2013, מנהל התוכנית מטעם DARPA,  גיל פראט, השווה את האב טיפוס של אטלס לילד קטן באומרו: "ילד בן שנה מסוגל בקושי ללכת, ילד בן שנה נופל פעמים רבות...זו הנקודה בה אנו נמצאים כרגע".
אטלס מבוסס על פיתוח מוקדם אחר של רובוט דמוי אדם של בוסטון דיינמיקס, PETMAN, והוא בעל ארבע גפיים המונעות בצורה הידראולית. שלדתו בנויה מאלומיניום וטיטניום ברמת גימור של מטוסים מודרניים, גובהו 1.8 מטרים, מסתו 150 קילוגרמים והוא בעל תאורת LED כחולה. בנוסף, אטלס מצויד בשתי מערכות ראייה - מד טווח לייזר ומצלמה בעלת מספר עדשות להתמצאות במרחב, שתיהן נשלטות על ידי מחשב מובנה ברובוט - ושתי ידיו בעלות יכולת ביצוע עבודות מוטוריות עדינות. אטלס מסוגל לנווט בשטח קשה ולטפס באופן עצמאי בעזרת ידיו ורגליו. למרות זאת, האב טיפוס של אטלס שהוצג ב-2013 מחובר לכבל חיצוני המספק לו את החשמל שהוא צורך, מה שמגביל את עצמאותו בשטח.
באוקטובר 2013, שחררה בוסטון דיינמיקס סרטון בו רואים את אטלס נפגע ברגלו מטיל ומצליח לשמור על איזון בעזרת רגל אחת בלבד.
בשנת 2014, אטלס יתוכנת על ידי שישה צוותים שונים שיגדילו את יכולותיו, כולל פתיחת דלת של רכב, כניסה אליו, יציאה ממנו ויכולת נהיגה בו.

יישומים

אטלס מיועד לעזור לצוותי חירום בפעולות חיפוש והצלה, ביצוע משימות כמו סגירת שסתומים, פתיחת דלתות והפעלת ציוד באזורים ומצבים בהם בני אדם לא יכול לשרוד. מחלקת ההגנה של ארצות הברית הצהירה בשנת 2013 כי אין כוונה לפתח ברובוט יכולות התקפיות והגנתיות לשעת מלחמה.
מרכוס דו סוטוי

ביוגרפיה

מרכוס דו סוטוי גדל בהנלי שעל נהר התמזה בדרום אוקספורדשייר. הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד בהצטיינות, והמשיך שם לדוקטורט בהנחיית דניאל סגל.
בדצמבר 2006 נשא דו סוטוי את הרצאת חג המולד של החברה המלכותית (Royal Institution Christmas Lectures) תחת הכותרת "The Num8er My5teries".
בשנת 2008 נבחר דו סוטוי להחליף את ריצ'רד דוקינס כראש הקתדרה להבנה ציבורית של המדע על שם צ'ארלס סימוני באוניברסיטת אוקספורד. דו סוטוי הוא אתאיסט מוצהר, אולם הבטיח שבמסגרת התפקיד יעסוק יותר בהנחלת מדע מאשר בהפרכת הדת.
דו סוטוי הוא שחקן כדורגל חובב ואוהד ארסנל. בנוסף הוא פעיל בארגון עזרה לאנשים בגואטמלה.
דו סוטוי מקדיש חלק ניכר מעבודתו להנגשת המתמטיקה לציבור הרחב. הוא כותב מאמרים לגארדיאן ולטיימס ומופיע רבות בטלוויזיה וברדיו. בין השאר הנחה תוכנית של ה-BBC בשם Mind Games. בנוסף הוא מקדם את האתר Mangahigh.com שמטרתו לימוד מתמטיקה בעזרת משחקים. הוא כתב שלושה ספרי מדע פופולרי על מתמטיקה.
בשנת 2010 הנחה מרכוס את הסרט התיעודי "כיצד נוצר גאון?" (באנגלית: "?What Makes a Genius") בהפקת ה-BBC.
הוא נשוי לשני, אותה פגש בישראל, בעת ששהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים. לזוג בן ותאומות מאומצות. הם מתגוררים בסטמפורד היל שבצפון לונדון.
דמי ניהול

השפעת דמי הניהול על החיסכון הפנסיוני

דמי הניהול משפיעים על החיסכון הצבור לפי הנוסחה של ריבית דריבית, ולכן יש להם השפעה גדולה על החיסכון הפנסיוני. רבע עד שליש מהתשואה הולך לדמי ניהול ולמעשה כל שקל שיוצא מהחיסכון הפנסיוני לטובת דמי ניהול הוא שקל שיחסר בחיסכון בריבית דריבית ביציאה לפנסיה.

שינויים בדמי הניהול של ביטוח המנהלים משנת 2004

החל משנת 2004 הופסק שיווק מוצרי פוליסות מסוג משתתף ברווחים. בפוליסות אלו היה נהוג לגבות דמי ניהול מהחיסכון הצבור ובנוסף העמיתים השתתפו ברווחים יחד עם חברת הביטוח אשר גבתה 15% מהרווחים הריאלים של התיק. בנוסף לדמי ניהול אלו היה מרכיב נוסף בדמי הניהול שכונה פוליסה. הוחל בשיווק פוליסות חדשות, בהן קיימת הפרדה ברורה בין חיסכון, כיסויים ביטוחיים ודמי ניהול. כל הפקדה חודשית לפוליסות אלה מחולקת באופן ברור בין החלק המיועד לחיסכון, החלק המיועד לרכישת כיסויים ביטוחיים ודמי הניהול הנגבים מתוך ההפקדה ומועברים לחברת הביטוח. מבנה דמי הניהול שונה בהתאם לטבלת דמי הניהול המקסימליים (ראו טבלה לעיל),וגורם הפוליסה בפוליסות מנהלים ועצמאים בוטל.

שינויים בדמי הניהול בביטוחי המנהלים ובקופות הגמל משנת 2013

בעקבות מאבק ציבורי שהובילו חברי הכנסת חיים כץ, שלי יחימוביץ', אילן גילאון ואמנון כהן, עמותת פורום החוסכים לפנסיה בישראל וכלי תקשורת כלכלית, אישרה ועדת הכספים של הכנסת ב-27 בפברואר 2012 תקנות המורות על הפחתת תקרת דמי הניהול בקופות הגמל ובביטוחי המנהלים החל מינואר 2013: 4% מההפקדות ו-1.1% מהצבירה בשנת 2013, ו-1.05% מהצבירה לשנה החל משנת 2014. כמו כן, חשבונות רדומים ישלמו 0.3% לשנה, וגמלאים עד 0.6% לשנה. התקנות לא חלות על קרנות ההשתלמות.
אלבר ממי

קורות חייו

אלבר ממי נולד ב-15 בדצמבר 1920 בגטו בתוניס למשפחה ממוצא יהודי. הוא למד בבית ספר יסודי ותיכון צרפתי של אליאנס בתוניס, למד פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר, והמשיך ללמוד בסורבון.
כמי שנולד למשפחה יהודית מסורתית התמודד ממי עוד בצעירותו עם תהליך מזורז של התמערבות כאשר נשלח ללמוד בצרפת כמו צעירים יהודים אחרים (מעטים) שהצטיינו בלימודיהם באליאנס בתוניס ונשלחו ללמוד באוניברסיטאות בצרפת. 
ממי עמד בצומת של שלוש תרבויות: ערבית, צרפתית ועברית, ועבודתו התבססה על הקושי לשלב בין תרבות המזרח לתרבות המערב. המעבר החד מתרבות צפון אפריקה לתרבות המערב הייתה חוויה שעיצבה את יצירתו וכל חייו עסק בבעיות זהות. עם זאת הוא בחר בחברה ובתרבות של צרפת, ולאחר שתוניסיה זכתה בעצמאות היגר לצרפת וחי בה.
בשנת 1953 יצא לאור ספרו הראשון, הרומן "נציב המלח" (La Statue de sel). את ההקדמה לרומן כתב אלבר קאמי.
ספרו הנודע ביותר הוא "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש" (Portrait du colonisé, précédé de Portrait du colonisateur), שיצא לאור בשנת 1957. את ההקדמה לספר כתב ז'אן פול סארטר. זה ספר עיון הדן בנושא הכיבוש, הקולוניאליזם והסוגיות הקשורות בהם.
טכנובאבל

שימושים נפוצים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

טרקנובאבל

טרקנובאבל (באנגלית: Treknobabble) – הלחם בסיסים של "Star Trek" ("מסע בין כוכבים") ושל "טכנובאבל" – הוא מונח אשר מעריצי הסדרות השונות של "מסע בין כוכבים" משתמשים בו בהומור (בעוד מבקרי הסדרות משתמשים בו בזלזול) כדי לתאר את הכמות הידועה לשימצה של הג'יבריש המדעי, כביכול, הכלול בפרקים הרבים. חלק מכותבי ומתסריטאי סדרת "מסע בין כוכבים: הדור הבא" (ואלו שנוצרו אחריה) נהגו להכניס את התג "<tech>" לחלקים מהתסריט, שבו היה צורך להכניס את הז'רגון הטרקי, אשר מאוחר יותר כותבים ותסריטאים אחרים השלימו. "פילר פילר" ("Piller filler") הוא מילה נרדפת, נגזרת משמו של המפיק מייקל פילר.
דרמוט קראולי

ביוגרפיה

קראולי נולד בעיר קורק שבאירלנד. בסוף שנות התשעים של המאה העשרים שיחק בתפקיד ראשי במחזה "The Weir" מאת קונור מק'פרסון , בהפקה זוכת פרס אוליבייה שהוצגה בבריטניה, אירלנד וארצות הברית. תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1976 בדמות ג'ורג' ברנרד שו בסדרת הטלוויזיה "Victorian Scandals".
בקולנוע הופיע קראולי בתפקיד קריקס מאדין בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי". בסרט "בנו של הפנתר הורוד" שיחק בתפקיד סמל פרנסואה דובאל. הוא השתתף בסדרות טלוויזיה רבות בהן סדרת הדרמה "Call Red", הסיטקום "Father Ted" (בתפקיד האב ליאם), הסדרה "דיינג'רפילד", בפרק בסדרה "ג'ונתן קריק", ובסדרות "A Touch of Frost", "הולבי סיטי", "The Bill" ובסדרה "לות'ר". ב-1989 הופיע בפרק הראשון בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי.
קראולי עשה אודישן לתפקיד הדוקטור השביעי של הסדרה "דוקטור הו" אבל התפקיד נמסר לסילבסטר מקוי.
ב-2003 הקליט את תפקיד מולוי בספר שמע של חברת נקסוס לרומן "מולוי" מאת סמואל בקט.
ב-2011 שיחק במחזה "The Cripple of Inishmaan" עם להקת תיאטרון דרואיד בתיאטרון קירק דאגלס בלוס אנג'לס. על הופעתו זו זכה בפרס חוג מבקרי התיאטרון של לוס אנג'לס.
ב-2012 כיכב בסדרת הטלוויזיה "ניצודה" של רשת BBC One ושל HBO בתפקיד ג'ורג' באלארד.
קראולי משתתף לעיתים קרובות בתסכיתי דרמה ברדיו של ה-BBC כמו הסדרה "Mind's Eye".
ב-2013 הופיע קראולי בסרט הקולנוע "ההצעה הטובה ביותר". עוד ב-2013 שיחק בתפקיד פיי וייט בסדרה הקומית "דמות אב".
מקדש הזהב בדמבולה

היסטוריה

הסלע בדמבולה היה למרכז דתי בודהיסטי במאה ה-3 לפנה"ס ומאז היה פעיל משך יותר מ-2200 שנים עד להווה. עם זאת, קיימות במקום עדויות לפעילות אנושית בתקופה הפרהיסטורית, ובכלל זה גם אתר מגליתים השוכן בקרבת מקום. במאה ה-1 לפנה"ס הפכו חמשת מסתורי הסלע הגבוהים ביותר והפונים לכיוון דרום למקדשים.
בין המאה ה-5 למאה ה-12 הורחבו מסתורי סלע אלה ונבנו קירות שחצצו בינם לבין החוץ, כך שהפכו למערות מובחנות. בסופה של התקופה כבר קיבל האתר את עיקר צורתו ואופיו הנוכחי. המערות שופצו במאה ה-18, וציורי הקיר חודשו בסגנון האסקולה של קאנדי באותה תקופה. עוד נוסף גג מעל צידן החיצוני של המערות, ויצר מעין אכסדרה. במאה ה-19 ובמאה ה-20 המשיכו עבודות חידוש האתר לפי הצורך, ציורי קיר שמצבם התדרדר חודשו ובשנות השלושים של המאה ה-20, נבנתה האכסדרה מחדש, בסגנון המערב יסודות אירופים ואסיתיים.
בשנת 1991 הוכר המקום כאתר מורשת עולמית בשטח של 25 הקטאר, ובשנת 2000 נוסף לו מקדש מצועצע מודרני, שהוקם במימון יפני. המקדש שוכן לרגלי הסלע בכניסה אל האתר, ועל גגו הוצב פסל בודהה מודרני מוזהב הנישא לגובה של 30 מטר.

האתר

במערה הראשונה, מערת "המלך האלוהי" (Devaraja Viharaya), נמצא פסל הבודהה השוכב הגדול באתר. הפסל נחצב בסלע, אורכו 15 מטר והוא נצבע פעמים רבות, לאחרונה במאה ה-20. לרגליו של הבודהה ניצב פסל תלמידו אנאנדה. במערה מקדש קטן ובו פסל של האל וישנו.
המערה השנייה או מערת "המלכים הרמים" (Maharaja Vihariya) היא המערה הגדולה והמרשימה באתר. אורכה 52 מטר, רוחבה 23 מטר וגובהה המקסימלי הוא 7 מטר. המערה נקראת על שם שני פסלי המלכים שנמצאים בה. נוסף לאלה נמצאים בה 16 פסלי בודהה עומדים ו-40 פסלים נוספים יישובים. פסל הבודהה המרכזי שהיה מצופה בעבר בזהב, ישוב מתחת לקשת מקושטת בדרקונים. במערה זרם בלתי פוסק של מים המטפטפים מהקיר ונאספים לצורכי פולחן.
המערה השלישית היא מערת "המקדש הגדול החדש" (Maha Alut Viharaya) והיא נפרדת מקודמתה בקיר לבנים. מערה זו שימשה עד למאה ה-18 כחדר אכסנה, מועד בו הפכה למקדש. גם במערה זו פסל שכוב של בודהה ו-50 פסלי בודהה נוספים.
המערה הרביעית מכונה "המערה המערבית" (Pachima Viharaya) למרות שאינה המערבית מבין המערות. מערה זו והמערה החמישית, מערת "המקדש החדש השני" (Devana Alut Viharaya), קטנות יותר ונושאות עניין פחות.
תרבות הפחד

המושג תרבות הפחד (או אקלים של פחד) נוצק על ידי הסוציולוג האמריקני בארי גלסנר. במרכזו ניצב הרעיון שאנשים עלולים לעורר פחד בציבור הרחב להשגת מטרות פוליטיות או עסקיות באמצעות הטיה רגשית.

במקום העבודה

אחד הצדדים ההרסניים של מנהיגות מתבטא במנהיגים הפועלים בסגנון שזכה לכינוי "עריצים קטנים". זאת באמצעות הפעלת סגנון רודני של ניהול, המייצר אקלים של פחד במקום העבודה. בין האמצעים המייצרים תרבות פחד במקום העבודה ניתן למנות מתן חיזוק שלילי המעורר תחושות של פחד וספק. בנוסף, אקלים של פחד יכול להיווצר כאשר נוצרת התחושה שהתנהלות ביריונית נסבלת ועוברת בשתיקה. סגנון מנהיגות סמכותי עשוי לתרום ליצירת אווירה של פחד, כאשר אין מקום לניהול דיאלוג ותלונה נחשבת לחסרת תועלת.
ממחקר שנערך בקרב חברי איגוד המגזר הציבורי בארצות הברית עולה כי אחד מכל חמישה עובדים דיווח ששקל לעזוב את מקום העבודה בעקבות חשיפה להתנהלות בריונית.

בפוליטיקה

המנהיג הנאצי הרמן גרינג הצביע על האופן שבו אנשים יכולים להפוך למפוחדים ולתמוך במלחמה שהם מתנגדים לה, באמצעות יצירת הרושם שהם נתונים להתקפה. זאת תוך גינוי המתנגדים למלחמה והתייחסות אליהם כמי שחושפים את המדינה לסכנה.

ביחסים בין המינים

הפמיניסטית סוזן בראונמילר (Brownmiller), בספרה "בניגוד לרצוננו" מעלה טענה כי אונס הנו: "תהליך מודע של הטלת אימה, לא פחות ולא יותר, ובאמצעותו מחזיקים כל הגברים את כל הנשים במצב של פחד". על פי תפיסה זאת, תרבות הפחד מהווה מניע אימננטי בתרבות האונס והיא חלק מהדרך שבה יש המפגינים שליטה בנשים.

השפעת התקשורת

לתקשורת המונית יכולת השפעה רבה על יצירת אקלים של פחד. מחקרים מלמדים על הקשר בין צריכת תקשורת לבין חשש מפשע. זאת כאשר הטלוויזיה והרשתות החברתיות מתמקדות בפשעים אלימים ובפעולות טרור. ההשפעות הפסיכולוגיות של החשיפה המתמדת לפשע ולסכנה מתבטאת במצבי דיכאון, חרדה ונדודי שינה.
צ'יטניה

צ'יטניה (באנגלית: Caitanya;‏ 1534-1486) היה תאולוג, נזיר וחסיד בהקטי יוגה וישנוי בעל השפעה שפעל תחילה בבנגל ובהמשך ברחבי הודו, וייסד את זרם הגאודיה ואישנוויזם. לשמו נוספת לעיתים קידומת הכבוד שרי והסיומת מהאפרבהו ("מורה גדול") - Sri Caitanya Mahaprabhu. בגלל גוון עורו הוא נקרא גם בשם גאורה (Gaura) - "הזהוב".

סיפור חייו

בני לוויתו של צ'יטניה ראו בו התגלמות של קרישנה עלי אדמות וישנן מספר הגיוגרפיות המתארות את חייו. לפי הצ'יטניה-צ'ריטאמריטה הקאנונית, צ'איטניה נולד בנאואדוויפ שבמערב בנגל בזמן ליקוי ירח מלא. בעת לידתו, חזה אסטרולוג כי הוא עתיד לגאול את העולם כולו. על כן קראו לו הוריו בשם וישומבהארה (מישען היקום). מכיוון שנולד תחת עץ אזדרכת הודית (נים), הוא אף כונה לעיתים בכינוי החיבה נימאי. עוד בילדותו גילה בקיאות בסנסקריט ובתורת הלוגיקה ואף הביס בוויכוח את המלומדים המקומיים.
בבגרותו, עת ששהה במחוז גאיה, פגש את אישווארה פורי וקיבל ממנו דיקשה, חניכה רוחנית שמקבל תלמיד מגורו. לאחר מכן חזר לנאואדוויפ שם התקבצו סביבו קבוצה של חסידים. בעוד הם נודדים מיישוב ליישוב, נהגו צ'איטניה וחסידיו לשיר מנטרות הכוללות את שמות האלוהים כגון קרישנה וראמה. כך הוא ביסס את מנהג הסנקירטנה: זימרה פומבית של שמות האלוהים כדי להפיץ דבקות רוחנית. המנטרה העיקרית המזוהה עם צ'איטניה היא המהא-מנטרה הרא קרישנה הלקוחה מתוך הקלי סנטארנה אופנישאד.
בגיל 24 קיבל על עצמו צ'איטניה סניאסה (נזירות). בעת חניכתו קיבל את השם צ'איטניה. לאחר מכן נדד במשך ארבע שנים במקומות כמו ורינדאוון וורנאסי עד שבסופו של דבר התיישב בעיר פורי שבאוריסה ליד מקדש ג'גנאתה, שם בילה את שארית חייו בלימוד מחשבת הבהקטי.

מורשת דתית

צ'איטניה חונך על ידי מורה משושלת מאדהוה, ונהוג להתייחס למסורת שהשאיר אחריו כזרם וישנוי הקרוי ברהמה-מאדהוה-גאודיה-ואישנוויזם. ששה מתלמידיו, הקרויים ששת הגוסוואמים, נחשבים לממשיכי דרכו והם שהעלו על הכתב את תורתו. ככל הידוע, צ'איטניה עצמו הותיר בכתב רק חיבור אחד בן שמונה פסוקים הקרוי שרי שיקשאשטקה (שמונת בתי השיר על הוראה) המתמצת את פילוסופיית הבהקטי של הגאודיה ואישנוויזם.
צ'איטניה דגל בהנגשת הבהקטי, הדבקות הרוחנית באלוהים, מן המקדשים אל הציבור. הוא דגל בהפצת ידע רוחני אודות האל והנשמה באופן שיוויוני, בלא התחשבות בקאסטות, מין או דת. צ'איטניה אף חזה כי הבהקטי עתידה להתרחב מעבר לגבולות הודו ולהתפשט בעולם כולו.

פילוסופיה

הפילוסופיה הגאודיה-ואישנווית מגדירה את אלוהים כניבדל מן הבריאה ויחד עם זאת גם שורה בה, מצב נשגב ובלתי נתפס המתאפשר על ידי יכולתו האינסופית של אלוהים. את הפילוסופיה הזו ציין צ'איטניה בביטויי "אצ'ינטיה-בדהה-אבדהה-טטווה" (האמת המוחלטת שהיא באחדות ושניות בו זמנית באופן בלתי נתפס).
זמן השהיה

אלקטרוניקה

זמן השיהוי באלקטרוניקה מתאר את הזמן שלוקח למידע מסוים לעבור ממקום למקום במערכת אלקטרונית. אם יש צורך להגדיל את זמן ההשהיה אז מוסיפים רכיבי השהיה מיוחדים. הדבר קורה כאשר יש צורך להשוות בין זמני ההשהיה של מספר מסלולי מידע.

רשתות מיתוג

זמן השהיה ברשתות מיתוג מנות נקרא חד כיווני אם הכוונה לזמן שנדרש למנה להגיע מהמקור ליעד, או משלים סיבוב מלא (round-trip) אם הוא נמדד מהמקור ליעד ובחזרה. עקב נוחות המדידה, נהוג למדוד זמן השהיה של סיבוב שלם, מפני שאז ניתן למדוד אותו בנקודה אחת. מערכות הפעלה רבות כוללות תוכנה בשם "פינג" (Ping) שיכולה למדוד את זמן ההשהיה של סיבוב מלא. פינג שולחת מנה בגודל המינימלי האפשרי וממתינה לתגובה בדמות מנה בגודל זהה המוחזרת מתחנת היעד. כאשר נדרשת מדידה מדויקת יותר, אפשר לבצע מדידה של זמן המתנה חד-כיווני. הגדרת זמן ההשהיה אינה תלויה ברוחב הפס וגודל המנה והוא הזמן המוחלט המינימלי של ההשהיה האפשרית בקו התקשורת.

תקשורת לוויינים

תקשורת עוברת באוויר במהירות האור, והדבר נותן זמן השהיה קטן יחסית, כל עוד מדובר בתקשורת קרובה לקרקע. בתקשורת לוויינים שמבוססת בדרך כלל על תקשורת באמצעות לוויינים במסלול גאוסטציונרי, זמן ההשהיה גדול יותר ויכול להגיע עד לסדר גודל של שנייה. זמן זה מורגש, למשל, אצל צופי טלוויזיה שמאזינים לאותו שידור ברדיו. אות הטלוויזיה, שמגיע אליהם דרך לוויין, מושהה יחסית לאות הרדיו.
ניתן להשתמש בלוויינים קרובים יותר, אך הדבר מצריך כמות גדולה של לוויינים ומערכת מורכבת יותר.

מכניקה

זמן השהיה במכניקה נקבע לפי מהירות תנועתם וסיבובם של הרכיבים השונים. גם מהירות שילובם של גלגלי שיניים תשפיע על זמן ההשהיה המכני.
אביק

אַבִּיק (בלועזית: רֶטוֹרטה, קולבה) הוא בקבוק מעבדה המשמש לזיקוק נוזלים. בצורתו הפשוטה מכל עשוי זכוכית, שצווארו המוארך נטוי כלפי מטה; אדי הנוזל הרותח מתעבים בתוך צוואר הכלי, במגע עם האוויר הקר, ומטפטפים אל תוך כלי אחר, כלי איסוף הממוקם מתחתיו.
בתעשייה הכימית אביק הוא כלי אטום לאוויר שבו מחוממים נוזלים לצורך תגובה כימית שמייצרת גזים שייאספו במכל איסוף או לעיבוד נוסף. 
האביק היה בשימוש נרחב על ידי אלכימאים, וישנם שרטוטים רבים של אביקים במעבדותיהם. האביק היה בשימוש על ידי כימאים מובילים כמו אנטואן לבואזיה ויונס יעקב ברצליוס.
פרוג'ה (נפה)

גאוגרפיה

בנפה שני אגמים: הגדול הוא אגם טראסימנו - הרביעי בגודלו באיטליה. אגם נוסף, "לגו די ארֵצו" (Lago di Arezzo) נמצא בדרום המחוז.

תחבורה

בנפה יש שני שדות תעופה: האחד, פרוג'יה- סנטאג'ידיו (Aeroporto di Perugia-Sant'Egidio) השני בפוליאנו, המהווה מרכז לאומי של ההגנה האזרחית.
מסילות ברזל בבעלות המדינה יש שלושה. אך יש גם מסילת ברזל פרטית חברת הרכבות המרכזית של אומבריה, אשר מסלולה צמוד לנהר הטיבר. בתחנת סנט-אנה נפגשות שתי רשויות הרכבת.

קהילות עירוניות

בנפה פועלות שבע קהילות של תושבים המתגוררים בסביבה העירונית (Comunità montane ). עיסוקם של ארגוני הקהילות הוא בכל הנושאים אשר אינם קשורים מוניציפלית לעירייה. בין השאר, בתחום השמירה על איכות הסביבה.

פארקים

בנפה חמישה פארקים, אשר כוללים את אגן היקוות של נהרות האזור. הגדול שבהם כולל את הר סביליני ומגיע עד למחוז מארקה הוא : Parco nazionale dei Monti Sibillini. פארק חשוב נוסף הוא מסביב לאגם טראסימנו.
אברהם אבן חסדאי

פילוסופיה ומעורבותו בפולמוס על מורה הנבוכים לרמב"ם

אבן חסדאי היה פילוסוף יצירתי, השתייך לזרם הרציונליסטי של הפילוסופים בימי הביניים. השתתף באופן פעיל בפולמוס שהיה סביב הספר "מורה נבוכים" לרמב"ם, פולמוס שהתנהל בקרב הקהילה היהודית בספרד ובדרום צרפת בשנים 1235-1232. 
אבן חסדאי נמשך לפילוסופיה ושאף להרים את כבודה, גם בדרך ישירה וגם בדרך עקיפה. על כך מעידים הקטעים מהמקאמה העברית שכתב ואשר התגלו בגניזת קהיר ופרסם אותם י' דוידזון. 
הוא האמין בצדקת דעותיו של הרמב"ם ותמך בהן, שיגר איגרות תמיכה ברמב"ם לאחדים ממתנגדיו המובהקים בטולדו. כמו כן, במכתביו הגן על הפרשן והמדקדק הישיש הרד"ק שנמנה עם חסידי הרמב"ם המובהקים, והותקף על ידי מתנגדיו בשל תמיכתו ברמב"ם. הוא ניסה לשדל בדברים את יהודה אלפכאר ואת רבי מאיר הלוי אבולעפיה שנמנו עם המתנגדים ושלח אליהם איגרות.