בעין החתול

התוכן והמבנה

מסע חקירה של העיר באר שבע. סוג של אנתרופולוגיה וחקירה עצמית של הזרות, הנוודות וההומלסיות, תוך ניסיון להסתכל על חתול - חיה עירונית קרובה מאוד לבני האדם כמלמדת על האדם ובשלב מסוים (1998–2004) התבוננות בכלבים שהיו נודדים בעיר באר שבע.
הספר יצר משמעויות רבות סביב נחל באר שבע, העיר הטורקית, שכונות, השוק ובפרט זרק אור על תופעת הפסאז'ים בערי הפריפריה בפרק מרכזי שנקרא פריז – באר שבע המתייחס להקמת הפסאז', אבי אבות אבותיו של הקניון, ומתכתב עם המסה הנודעת של וולטר בנימין על הפסאז'ים בפריז.
הספר נע מהאורבניזם והפריפריה בישראל גם למסע בזמן, בעקבות אנשי השוליים בהיסטוריה היהודית, או תפיסות לא קאנוניות, או מומרים ואנוסים - כסוג של חתול.
הספר כתוב בצורה של פרגמנטים, במספר רב מאוד של סגנונות: פילוסופיה, ספרות, שירה, עיתונאות וספרות השו"ת ושואב מכל מקורות היהדות. הוא מנסה לגעת בשורשים של ההיסטוריה הסמויה.
הספר מרבה להשתמש במיתוסים ובתמות קבליים ומנסה לגעת בגלות הקיומית ולהעלות לפני השטח מקורות יהודיים שאינם במיינסטרים, אבל משקפים יחס מאוד סובלני כלפי החיה ומשקפים שלבים בציוויליזציה היהודית בהם יש קירבה יותר לחיים יחד עם החיות.
מאז נכתב הספר נכתבו עליו עבודות מחקר ויש קורסים בהם הוא שולב בשעורים על ספרות, ארכיטקטורה ואורבניזם.

ביקורות

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: אסופת ציטוטי ביקורות.
מספר מבקרים הגדירו את "בעין החתול" כספר שכונן ז'אנר, ביניהם שלומציון קינן במסגרת ראיון בתוכניתה בגל"צ לאחרונה תורגם לאנגלית.
מעטים מבין הספרים שקראתי בשנים האחרונות הכילו בתוכם ראייה. עין. לכותבת הספר הזה יש עיניים. לרוב האנשים יש עיניים כמובן, אבל רובם אינם רואים מעבר לנהוג בעולמם ומעבר לדרוש לחייהם ולתועלתם. בספר הזה, "בעין החתול", משוקעת ראייה אנושית כה ערנית, בהירה ובוחנת, כה פקוחה באמת; עין הרואה את פרטי החיים בעיר ישראלית (באר שבע) הרבה מעבר לרזולוציה המקובלת בתפיסת המרחב בתרבות הישראלית ועוד יותר - מזאת המקובלת בספרות ובאמנות הישראליות.
יכולתה של פדיה לספר סיפור היא כה דקה עד שעצם ההיכרות עם פינה כלשהי, היעלמות של חתול, פניו של אדם זר או ערוץ נחל יבש הופכים מולך לפרשה טעונה מתח ועלילה. הפתיחות המופלאה של מבטה מפרשת באותה תבונה ובאותו היגיון יובשני ומלא הומור התנהגויות של בעלי חיים ובני אדם, שרובם חיים בשולי העיר, על גבול האשפה, עם החתולים.
זהו אחד הספרים החכמים ביותר שנוצרו כאן בשנים האחרונות. ספר מקומי במובן מורכב במיוחד - בתקפותה של העברית שבו, הנוגעת בביטחון בלשונות העכשיו ובעברית העתיקה למיניה, בישירות הדיבור שלו, בראיית המקום האצורה בו, בדרכי הסיפור שלו, שאינן כפופות ל"עלילה" אלא לרעיון, בתחושת ההתקבצות ה"עדתית" של בני האדם והחיות שבו. ובעיקר - באותו אות שיש לקורא כשהוא מוצא בספר משהו שהוא ידע אותו כבר, אבל רק הספר גילה את קיומו, ואז הוא אומר: "נכון".
— אריאל הירשפלד, הארץ
זו יצירה מפתיעה ומקורית ביותר שמרחיבה את צמצם העין של הקורא, יצירה אקסצנטרית, אולם אקסצנטריות שנלווה לה כוח ספרותי, ובעיקר אינטלקטואלי ורוחני, מרשים, שמכייר את הקורא להיות כלי קיבול לאקסצנטריות ולהפוך אותה לבשר מבשרו.
... פדיה... מספרת על התבוננויותיה בחתולי רחוב בבאר שבע... את ההתבוננויות הקונקרטיות היא מלווה בידע תרבותי עצום, שהיא עושה בו שימוש יצירתי, הנוגע לחתול בתרבות היהודית והכללית. עד מהרה מתגלה הגיבורה הנוספת של הספר: העיר באר שבע. פדיה מנסחת קינה מנומקת על חייו ומותו של המרכז האורבאני הדרומי. אולם מהחתול ומעירו נוסק הספר הזה, המחולק לקטעי פרוזה מסאית-מדרשית קצרים, לעירוב חד פעמי של ביקורת תרבות ורעיונות קבליים, למעשה: לז'אנר מקורי שניתן לכנותו "ביקורת תרבות קבלית".
זה ספר שנכתב בידי תודעה חזקה, שמאכלת אינספור פיסות מידע ותאוריות, שנעה מבודלר וולטר בנימין לר' יעקב מעמדין, מדרידה לחז"ל, מעבדת את המידע והתאוריות, ובלוויית התבוננות מקורית יוצרת כתב אשמה זועם, חריף, עמוק ומקורי על המודרניות בכלל ועל האורבאניות הישראלית בפרט.
— אריק גלסנר, מעריב
"בעין החתול" מאת חביבה פדיה (עם עובד), שהוא הספר הטוב של השנה בעיני, הוא ספר ללא ז'אנר, כלומר - הוא בא להמציא את הז'אנר שלו, או מוטב - הוא בא לערבב בין כל הז'אנרים הקיימים, או טוב מכך - הוא מבקש לנוע (מחדש?) אל המקום שבו גבולות הז'אנרים חשובים פחות. ובמובן זה, הוא המעשה הספרותי המשמעותי של השנה, בנקודת זמן בה גוברת העייפות מן התבנית המוכרת, הקבועה והחוזרת לעייפה של הרומן (הגיבור הנושא סוד מן העבר, המשפחה המצויה בתהליך התפרקות או בנייה, והעיסוק הפסיכולוגי בקשרים ביניהם).
— אלמוג בהר, הארץ
מעטים הם הספרים המותירים הד צורב ועמוק כל כך, כזה הנחתם על לוח לבך והופך להיות חלק ממשי, איבר רוחני. כזה הוא הספר. נורה פנימית מהבהבת, עמוד ענן פוסטמודרני. גיבורי הספר הם אמנם חתולים, כולם עזי מבע ובעלי אישיות מסוגננת, אך העניין העמוק של פדיה הוא בבני אדם – היא בוחנת אותי ואותך, שולה מתהום הנשיה הקולקטיבי את מה שכולנו העדפנו להדחיק; היא מקוננת על העיוורון של הלב כנגד השוליים; בחמלה היא מעלה על נס חתול מרוט זנב, דרכו היא מדברת על שיכחה, על זבל, על אימהות ואורבניזם. רוזה-חתולים, הדוד שומל ורבנו פרץ הופכים להיות דמויות יותר ויותר קונקרטיות ויותר ויותר מופשטות; הדיבור שלהם הוא הלימוד שלנו.
— פנינה גפן, מקור ראשון