פיליפוס החמישי, מלך מוקדון

תחילת דרכו

פיליפוס נולד על פי הידוע בשנת 238 לפנה"ס, בעיר פלה, שהייתה בירתה של ממלכת מוקדון. הוא היה בנו של מלך מוקדון דמטריוס השני איטוליקוס. סבו היה אנטיגונוס השני גונאטס, וסבא רבא שלו היה דמטריוס פוליורקטס. אמו הייתה ככל הנראה פתיה נסיכת אפירוס, בתו של אלכסנדר השני, מלך אפירוס ונכדתו של פירוס.
על ילדותו ידוע מעט מאוד. פלוטרכוס כותב שכבר מצעירותו ניכר שהוא ניחן בכל המעלות המצופות ממלך, ושהוא הכריז שישיב על כנם את ימי אלכסנדר הגדול. פיליפוס היה בן תשע, כאשר בשנת 229 לפנה"ס מת אביו. לפיכך, בן דודו של אביו, אנטיגונוס השלישי דוסון, מונה כעוצר. אנשי האצולה והצבא סברו שהמצב הפוליטי בבלקן תנודתי מדי בשביל שאנטיגונוס ישמש כעוצר בלבד עד שפיליפוס יגדל, ועל כן הוחלט לתת לו סמכויות מלאות של מלך. אנטיגונוס היה מלך מוצלח מאוד, הוא ניצל את "המלחמה הקלאומנית" בין הליגה האכאית לספרטה כדי להגביר את עוצמתו, והקים "ברית" ("סימאכיה" ביוונית) אשר נקראה "הברית הקורינתית", וכללה את מוקדון, הליגה האכאית, אפירוס, אקארנאניה, פוקיס, בויאוטיה וערים נוספות. כמו כן, השתלט חזרה על קורינתוס. במסגרת הברית התחייבו כל המדינות החברות בה לערוב זו לביטחונה של זו.
ידוע שעל ערש דווי, מסר אנטיגונוס לפיליפוס בעל פה את צוואתו האחרונה. הוא הורה לו להתהלך בנעימות עם בעלי בריתו, ולהשתדל למושכם לנאמנות שברצון ולא להביאם בכפייה לציות וכניעה. לא ידוע כמה הדברים השפיעו על פיליפוס בפועל.

דיכוי האופוזיציה בצבא המוקדוני

מספר קצינים במחנה המוקדוני כבר מאסו במלחמה ובפיליפוס בכלל, וטענו שהוא משרת יותר את האינטרסים של האכאים, שחפצו בהשמדה מוחלטת של האיטולים, מאשר את האינטרסים של מוקדון, שכבר לא היה לה מה להרוויח מהמלחמה המתמשכת. בין אותם קצינים נמנו מגאליאס וליאונטיוס, מפקדי חיל הפלטסטים היוקרתי, וכן שני קצינים נוספים בשם קרינון ופטולומיאוס. בראש האופוזיציה עמד הקצין הבכיר אפלס, אשר נהנה מהשפעה רבה על המלך והצבא וכן ביוון בכלל. הוא שהה אותה תקופה בכלקיס, אולם הקפיד לעמוד בקשר עם הקצינים האחרים במחנה האופוזיציה.
לאחר שבזז את תרמון, פנה פיליפוס לחזור אל נמל לימאניה. במהלך הדרך הותקף פיליפוס בידי פרשים איטוליים. בתחילה היה הקרב שקול, אולם בהמשך הצטרפו בני בריתו האילירים של פיליפוס אל הקרב, והאיטולים נאלצו לסגת. פיליפוס ערך משתה, והזמין אליו את מצביאיו וידידיו וביניהם אראטוס מסיקיון. בין המוזמנים נמנו הקצינים מגאליאס וליאונטיוס, שכאמור עמדו בראש האופוזיציה במחנה המוקדוני וניסו לשבש את מהלכי פיליפוס. במהלך הסעודה השתכרו השניים יותר מדי, והטיחו עלבונות וגידופים באראטוס, ומאוחר יותר אף יצאו החוצה ורגמו אותו באבנים. התפתחה מהומה במחנה, ופיליפוס שלח אנשים שיבררו מה קורה. אראטוס סיפר לשליחי המלך בקצרה את שאירע והסתלק לאוהלו בשקט. ליאונטיוס מיהר גם הוא להסתלק מהאזור, ופיליפוס קרא רק למאגאלאס ולקצין נוסף בשם קרינון, שהיה מעורב במהומה, ונזף בהם, "אבל הם לא בלבד שלא נרתעו, אלא אף הוסיפו חטא על פשע באומרם שלא ינוחו עד אשר ישלמו לאראטוס את המגיע לו". פיליפוס התרגז והורה לעוצרם. בתגובה, ליאונטיוס לקח מספר פלטסטים אשר היו נאמנים לו וניגש אל אוהל המלך "כי היה משוכנע, שיוכל בגלל נעוריו להטיל עליו אימה ולגרום במהרה לשינוי עמדתו". ליאונטיוס שאל בתקיפות מי הורה לעצור את מאגאליאס וקרינון. פיליפוס השיב לו, גם כן בתקיפות, שהוא עצמו הורה זאת, וליאוניטיוס, שנוכח לדעת שהמלך עקשן משציפה, מיהר לעזוב במהרה.
לאחר מכן הפליג פיליפוס ללאוקאס, שם ערך משפט ראווה לשלושת הקצינים. כקטגור שימש אראטוס. פיליפוס מצא את השלושה אשמים וקבע שקרינון יוחזק במעצר, ועל מגאליאס הוטל קנס שליאונטיוס היה ערב לו. פיליפוס התעכב יומיים בלוקאס, ולאחר מכן הפליג ללכאיון ליד קורינתוס, ודרש מכל בעלות הברית לשלוח את צבאותיהן לשם לעזרתו. כאשר הגיעה התגבורת, נע במהירות אל לאקדמון, חבל הארץ שבו שכנה ספרטה, שכאמור הייתה עוינת למוקדון. פיליפוס השחית בשיטתיות את לאקדמון, והביס את הצבא הספרטני בקרב. המלך ליקורגוס עצמו מת. ליאונטיוס ומאגאליאס לא ויתרו, וניסו לעורר במחנה מרד של הפלטסטים. המורדים התנפלו על מגורי הקצינים הבכירים ואף ניסו לתקוף את מגורי המלך, אולם פיליפוס פנה אליהם בדברים והבטיח להם שיטפל בטענותיהם. בעקבות כך, חזרו המורדים לאוהליהם והמזימה נכשלה.
כשראו שהשפעתם על המלך והחיילים קטנה משציפו, ביקשו השניים את עזרתו של אפלס. אפלס הגיע מכלקיס לקורינתוס, ובעלי בריתו ארגנו לו קבלת פנים רבת רושם. אפלס תכנן להגיע ישר אל מגורי המלך, והיה משוכנע שפיליפוס הצעיר לא יוכל להתווכח עמו. אולם להפתעתו, כאשר התקרב אל אוהל המלך, ניגש אליו שליח ובישר לו שהמלך אינו פנוי לשוחח עמו כעת. אפלס היה נבוך מכך, וחזר אל מגוריו. המלך איבד את האמון באפלס, ועל אף שנהג בו בכל הכבוד הראוי, הפסיק להזמינו למועצות המלחמה. כשהבחין בזאת מגאליאס, נמלט לאתונה, אולם האתונאים סירבו להעניק לו רשות כניסה לעיר והוא נמלט לתבאי. כאמור לעיל, במסגרת המשפט שנערך בלאוקאס נקבע שאם מגאליאס לא ישלם את הקנס שלו, ליאונטיוס ישלם. פיליפוס החליט לדכא אחת ולתמיד את האופוזיציה המרדנית בצבאו, והחליט לנצל את החוב כדי להיפטר מליאונטיוס. הבעיה הייתה שליאונטיוס היה מפקדם הנערץ של הפלטסטים, והללו לבטח לא ישתקו על הוצאתו להורג של מפקדם. על כן הפקיד פיליפוס באופן זמני את הפלטסטים בידי קצין הנאמן לו בשם טאוריון, ושלח אותם למשימה דחופה כביכול. בזמן העדרם, מיהר לעצור את ליאונטיוס. כאשר נודע על כך לקצינים הזוטרים בחיל הפלטסטים, מיהרו הללו ושלחו מכתב לפיליפוס, בו הם מודיעים שהם נכונים לשלם בעצמם את החוב. המכתב רק הרגיז יותר את פיליפוס, שהוציא להורג את ליאונטיוס במהירות האפשרית.
מאוחר יותר, כאשר נודע לפיליפוס שמגאליאס מפיץ אצל האיטולים איגרות תעמולה נגדו, הוא הורה לעצור את אפלס ובנו, ושלח מצביא בשם אלכסנדר אל תבאי, בהוראה להעמיד למשפט את מגאליאס. אפלס ובנו הוצאו להורג, וכאשר נודע למגאליאס שאלכסנדר מתקרב לתבאי על מנת לעוצרו, שלח יד בנפשו. בהמשך השנה הוציא פיליפוס להורג את פטולומיאוס, לאחר משפט ראווה שערך לו בדמטריאס שבתסליה.

המשך המלחמה

ביזת תרמון היוותה מכה אדירה לאיטולים, וכעת הם כבר היו נכונים להסכם שלום. גם רודוס וכיוס שלא היו מעורבות במלחמה לחצו עליו בכיוון זה, אולם פיליפוס פטר אותם בדיבורי סרק. הוא עצמו לא היה להוט לשלום, וסבר שהניצחון במלחמה כבר בידיו. הוא גם התארח אותה תקופה בביתו של אראטוס בעיר סיקיון, ואפשר שדברי החנופה של הסטרטגוס האכאי הממולח נעמו לאוזניו יותר מאשר הביקורת של המפקדים המוקדוניים. למרות זאת, הצליחו להשיג בכל זאת הפסקת שלום זמנית, ונקבע ששני הצדדים יפגשו לשיחות ברִיוֹן (Ρίων, Rhion) שבמפרץ הקורינתי. אולם כאשר נודע לאיטולים שהפלטסטים ממורמרים בשל הוצאתו להורג של ליאונטיוס, וכי קיימת אופוזיציה בצבא המוקדוני, דחו את הצעות השלום, ופיליפוס שש על התירוץ שהזדמן לו להמשיך את המלחמה.
פיליפוס שלח את חייליו אל מוקדון דרך תסליה למשך החורף, והוא עצמו הגיע לדמטריאס דרך הים. בתחילת השנה הבאה (217 לפנה"ס), החליט פיליפוס לאבטח את גבולו הצפוני נגד שבט הדארדאנים. הוא פלש לפאיוניה, ארץ השוכנת מצפון למוקדון, וכבש את העיר בילאזורה על נהר וארדאר. כיבוש בילאזורה, שהייתה עיר מרכזית בצומת שבין ארצם של הדארדאנים לבין מוקדון, שלל למעשה כמעט לחלוטין אפשרות של פלישה דארדאנית בעתיד. לאחר מכן שיגר קצין בשם כריסוגונוס אל מוקדון במטרה לגייס תגבורת, ולאחר שזו הגיעה, נע אל העיר לאריסה בדרום תסליה. מלאריסה הוא תכנן ללכוד בהתקפת פתע את העיר מליטייה. הוא נע בלילה במהירות ועם שחר כבר היה במליטייה. כיבוש העיר נמנע ממנו רק משום שהתברר שהסולמות שהביאו אנשיו קצרים מדי. פיליפוס לא התאכזב במיוחד מהכישלון, כיוון שהמטרה העיקרית של מסעו הייתה העיר תבאי (אין הכוונה לעיר תבאי המפורסמת ששכנה בבויאוטיה), בחבל פתיאוטיס. האיטולים שלטו בעיר, והסבו ממנה נזק רב למבצרים המוקדונים הסמוכים.
פיליפוס ערך הכנות ראויות למצור, ולאחר מכן פתח בהתקפה. אנשי העיר התגוננו באומץ, אולם בהדרגה, מטר הקליעים ששיגרו הקטפולטות של פיליפוס איפשרו למוקדונים להתקרב אל החומות מרחק קרוב מספיק כדי לחתור תחתיהן. החומה קרסה עוד לפני שהמוקדונים הספיקו להצית אש תחתיה, ובטרם הסתערו חייליו של פיליפוס אל תוך העיר, נכנעו התושבים. פיליפוס מכר את התושבים לעבדות, וקרא לעיר מחדש על שמו, "פיליפופוליס". כיבוש העיר ושינוי שמה גילו ליוונים מלך מוקדוני חדש, שונה מקודמיו ובעל יחס שונה כלפי יוון והיוונים. לאחר סיום המצור פנו אל פיליפוס שוב שליחים מרודוס ומכיוס בבקשה לשלום, ואליהם הצטרפו גם שליחים מביזנטיון ומצרים התלמיית, שחפצה אותה תקופה להתקרב למוקדון כדי לרכוש בעל ברית נגד האימפריה הסלווקית. פיליפוס הודיע לשליחים שיפנו אל האיטולים, ותכנן לנצל את המלחמה עד הסוף.

שלום נאופקטוס

אותה תקופה נודע לפיליפוס ששודד הים האילירי סקרדיליאדס, שעד אז היה בעל בריתו, בגד בו ובזז ספינות מוקדוניות בחופי יוון. פיליפוס אייש במהירות כל ספינה שהשיג, ויצא למרדף אחרי סקרדיליאדס שנראה בפעם האחרונה בוזז באזור דרום הפלופונסוס. הוא איחר, ועל כן העלה את הספינות על החוף בקורינתוס וקיווה להמשיך במרדף מאוחר יותר. מכיוון ששהה ממילא בפלופונוסוס, פנה לארגוס כדי לצפות במשחקים הנמאיים. בעודו צופה במשחקים, הגיע אליו שליח ממוקדון ובישר לו את החדשות שהמצביא הקרתגי חניבעל ברקה הביס את הרומאים בקרב טראסימנוס, וכי הוא שולט למעשה בחלקים גדולים מחצי האי האפניני. פיליפוס הראה את המסר לידידו הקרוב דמטריוס מפארוס, שהיה בעבר שליט האי פארוס מטעם הרומאים. דמטריוס השיב שכעת נראה שברית עם קרתגו נגד הרומאים היא עניין נכון. יוון כולה כורעת בפניו, אם מתוך פחד אם מרצון, וכעת ניתן להרחיב את מוקדון על חשבון איטליה.
החוקר פרנק ויליאם וולבנק, בביוגרפיה שלו על פיליפוס, סבור שהמלחמה נגד רומא תוכננה בידי מלכי מוקדון עוד שנים רבות לפני כן במטרה להשתלט על שטחים באיטליה. מנגד, ההיסטוריון ארתור אקשטיין סבור שאין לייחס לפיליפוס תוכניות להשתלטות על העולם, וכוונתו הייתה רק לערער את שליטת הרומאים באיליריה. חוקרים אחרים מבקרים את צעדו של פיליפוס וסוברים שמוקדון לא נזקקה למלחמה נגד רומא כדי להרחיב את שליטתה בבלקן, אותם חוקרים סוברים שניצחונותיו על האיטולים גרמו לפיליפוס להעריך את עצמו כמצביא גדול מכפי שהיה באמת. כך או כך, די ברור שהרומאים לא חפצו במלחמה עם מוקדון בשלב זה, ושפיליפוס היה התוקפן האמיתי.
פיליפוס שיגר אל האיטולים הצעת שלום עם קלאוניקוס מנאופקטוס, פוליטיקאי איטולי חשוב שנפל בשבי המוקדוני. האיטולים שמחו מאוד על ההצעה, והציעו לפיליפוס להיפגש בנאופקטוס. פיליפוס הגיע עם כל צבאו, בעוד האיטולים הופיעו בהמוניהם לא חמושים. פיליפוס הציע "שכל אחד מן הצדדים יחזיק את אשר הוא מחזיק" והאיטולים קיבלו זאת, אף על פי שמשמעות הדבר הייתה שהם איבדו ערים רבות וחשובות.

המלחמה נגד אתונה

פיליפוס רצה לסיים במהירות את המלחמה בטרם יספיקו הרומאים להתערב. הוא החליט לנסות להכריע את המערכה ביבשה, שם היה לו יתרון בולט. עם זאת, הצי החזק של אויביו סגר עליו, ובצבאו שרר מחסור באספקה. פרגמון ורודוס שיגרו משלחת משותפת אל רומא, ולחברי המשלחת הובטח שהמצב ביוון ייבחן בכל הרצינות. בשנת 200 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס, בעצמו מוותיקי המלחמה הרומית-מוקדונית הראשונה, ומהתומכים הראשיים במלחמה חדשה נגד מוקדון בסנאט הרומי. סולפיקיוס קיבל את מוקדון כ"משימה", וביוזמתו אורגנה משלחת שכללה בין היתר את גאיוס קלאודיוס נרו ופובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס, ומטרתה הרשמית הייתה בדיקה לעומק של מצב העניינים בבלקן. בפועל המשלחת נועדה להבטיח שברגע האמת לא תתארגן קואליציה אנטי-רומית שתילחם לימין פיליפוס. המשלחת ביקרה בערי בירה של מספר ממלכות באזור, ובסופו של דבר הגיעה אל אתונה.
אתונה איבדה את עצמאותה לטובת מוקדון בשנת 338 לפנה"ס, והיחסים בינה לבין מוקדון היו רגישים. הרגשות האנטי-מוקדוניים באתונה החריפו בעקבות המלחמות הממושכות של פיליפוס, שפגעו קשות בכלכלה של אתונה. במהלך סתיו 201 לפנה"ס, נערכו באתונה חגיגות לכבוד האלה דמטר. חגיגות אלו, שכונו "מיסתירה" (פולחן סוד), היו מיועדות לנשים בלבד, וגברים שהשתתפו בהן הוצאו להורג. במהלך החגיגות, נתפסו שני צעירים מאקרנאניה, שהגיעו למקום בשגגה. כוהני הדת באתונה הוציאו את השניים להורג, והשלטונות החילוניים לא עשו דבר כדי למנוע זאת. בתגובה, ביצעו האקרנאנים פשיטת נקם על אדמת אטיקה, ולקחו בה חלק גם חיילים ששלח פיליפוס. בנוסף על כך, פיליפוס הפקיע ארבע ספינות מהצי האתונאי. הרודים והפרגמונים ניצלו את ההתגרות הברורה הזו של פיליפוס באתונה, החזירו את הספינות לאתונאים, והתקבלו בעיר כאורחי כבוד. מלך פרגמון נשא נאום באוזני בני אתונה, ודחק בהם להצטרף גם כן למאמץ המלחמתי נגד מוקדון. האתונאים לא ששו להסתבך במלחמה, אולם בסופו של דבר נכנעו ללחץ והכריזו מלחמה. הכרזת המלחמה של אתונה על מוקדון, הפכה למעשה את המלחמה ממלחמה פוליטית-כלכלית של רודוס ופרגמון נגד מוקדון, ל"מלחמת צדק" של העם היווני נגד מוקדון הכובשת והמדכאת.
אתונה נהנתה ממערכת בריתות שרשמית היו אמורות להגן עליה, אולם בפועל העזרה שרצו ויכלו להגיש לה הייתה מעטה מאוד. בהתחשב בכך, הפריש פיליפוס כוח קטן שכלל 2,000 רגליים ו-200 פרשים כדי לפשוט על אדמת אטיקה, בעוד הוא, עם שאר הכוח, נע אל תראקיה כדי להשלים את רצף שלטונו שם. האתונאים התגלו עד מהרה כחסרי אונים, ומערכת הביצורים שלהם התגלתה כחלשה ומסורבלת. באחת הפעמים הצליחו המוקדונים לחדור עד המבואות הצפוניים של העיר ולשוב באין מפריע. חברי המשלחת הרומאית שבעיר, שבחנו את המצב לעומק, החליטו שהגיע הזמן להתעורר לפעולה, ושיגרו אולטימטום לפיליפוס:
"קוראים הרומאים אל המלך לא לנהל מלחמות נגד איש מקרב ההלנים, ולפצות את אטאלוס [מלך פרגמון] על העוולות [שביצע כנגדו] כפי שייקבע חבר שופטים הגון."
בינתיים, הרחיב פיליפוס את תחומי שלטונו בתראקיה על חשבון תלמי. באבידוס הוא נפגש עם נציג של המשלחת הרומית (שעזבה את אתונה וכעת שהתה ברודוס). הנציג הוסיף עוד שני סעיפים לאולטימטום הקודם: הסתלקות מתחומי השלטון של תלמי והענקת פיצויים הולמים לרודוס. פיליפוס ניסה להתווכח, אולם במהרה גילה שהרומאים ובעלי בריתם מחפשים מלחמה ותביעותיהם הן אמתלות בלבד. בהמשך הגיעה משלחת רשמית מאתונה אל רומא בבקשת עזרה. כעת נעלמו הספקות האחרונים, והרומאים יכלו להתפרץ אל יוון פעם נוספת, כשהם מעמידים פנים של משחררים.

בעיות ירושה

אף על פי שהפך לבעל ברית נאמן לרומא, עדיין המדיניות הרומית מנעה ממנו מדיניות חוץ פעילה כפי שהנהיג בעבר, והוא נאלץ להתמקד במדיניות פנים שנועדה להבטיח את שלטונו ולייצב אותו. הוא סיים לשלם את פיצויי המלחמה, וכתוצאה מכך היה האוצר המוקדוני מרושש. לפיכך, הוא הטיל מס מיוחד על תוצרי חקלאות וסחר ימי, פיתח מחדש מכרות, והאיץ את טביעת המטבעות. הודות לפועלו, הפכה עד מהרה דמטריאס לאחד ממרכזי הסחר החשובים ביותר ביוון כולה. בעיה נוספת שעמדה בפניו, הייתה בעיית הדמוגרפיה. המלחמות הממושכות שניהל פיליפוס, דיללו בצורה משמעותית את אוכלוסיית מוקדון. הוא עודד ילודה, על ידי כך שחוקק חוק שהכריח הורים לגדל ילדים. כמו כן הוא לא היסס להביא מתיישבים תראקים למוקדון. אולם כשניסה לנצל סכסוכים פנימיים בתוך ערי גבול כדי להשתלט עליהן, מחו על כך הרומאים בתוקף. ועדה מיוחדת שנשלחה לזירה מטעם הסנאט, הציגה את פיליפוס כנאשם, ונהגה בו כפושע לכל דבר. כל משפט שהעז להגיד, שימש כהוכחה נגדו. באחת הפעמים הוא ציטט באקראי מתוך שיר של תיאוקריטוס את המילים: "עוד לא הסתירה השמש את פניה ממני", והדבר מיד נופח מעבר לכל קנה מידה ופורש כרמז תוקפני ואימפריאליסטי מצדו. בסופו של דבר הוא אולץ להחזיר את השטחים שכבש, וכנקמה ביצע סדרת התנקשויות חשאיות בערים המדוברות.
פיליפוס למד את הלקח – אם רצונו לשמור על מלכותו, עליו להימנע מכל חיכוך מיותר עם רומא. עם זאת, הוא הרחיב את גבולו הצפוני בהדרגה באמצעות מלחמות ובריתות. אלא שהמדינות היווניות שעיינו את פיליפוס, הבינו היטב שדעתם של הרומאים משוחדת מראש לרעת פיליפוס בשל התוקפנות הארוכה שלו כלפיהם, וניצלו זאת היטב. בחורף 184 לפנה"ס רחשה רומא משלחות מכל רחבי יוון, שהציגו שלל טענות נגד פיליפוס, החל מסכסוכי גבולות, וכלה בגנבת בקר. פיליפוס שיגר משלחת משלו לרומא בהנהגת בנו דמטריוס. דמטריוס שהה זמן רב ברומא כשבוי לאחר המלחמה המוקדונית השנייה, ועל כן עמדתו במשא ומתן הייתה כנועה ומתרפסת. הרומאים סברו שאחרי השלטון הקשה של פיליפוס, יוכל דמטריוס הכנוע להיות שליט נוח למדי. דמטריוס חזר למוקדון עמוס בהבטחות ורמיזות מצד הרומאים, שהותירו אותו מבולבל ומשתעשע בתקוות. פלמינינוס אף נפגש עמו ביחידות, והצהיר במפורש שרומא מעוניינת בו כמלך. עם זאת, ידוע היה לכל שפיליפוס מעדיף את בנו הבכור פרסאוס, שבניגוד לדמטריוס נודע כתוקפן וקשה עורף. פיליפוס אף נתן מעין הצהרה פומבית להעדפותיו, כאשר ייסד בתראקיה עיר חדשה וקרא לה על שם פרסאוס.
דמטריוס החל לקוות ברצינות שיירש את הכתר, ועל פי העדויות בילה יותר זמן במחיצת השגרירים הרומאים מאשר במחיצת אביו. המוני העם במוקדון, שמאסו במלחמות, תמכו בסתר בדמטריוס, וכך גם רבים בחצר המלוכה ובצבא. בשנת 182 לפנה"ס, במהלך טקס ה"היטהרות" השנתי, הציע אי מי לערוך קרב מדומה בין החיילים תומכי דמטריוס לחיילים תומכי פרסאוס. ה"קרב" הסתיים ב"ניצחון" תומכי דמטריוס, אולם ללא נפגעים. אלא שהלהיטות שבה לחמו תומכי דמטריוס, הבהירה לפרסאוס שחלק משמעותי של הצבא תומך באחיו. הוא העלה את קובלנותיו בפני פיליפוס, ואף טען שדמטריוס ניסה לרוצחו. פיליפוס ניסה לפייס בין האחים, והתכחש לתקרית כולה. אולם העמדת הפנים לא יכלה להימשך לאורך זמן, והרומאים הבהירו היטב שרק הודות לדמטריוס, פיליפוס עדיין מולך.
באביב של השנה הבאה, יצא פיליפוס למסע צבאי גדול צפונה. המסע סבל מליקויים רציניים בתכנון, ובמהלכו ניכרה התרופפות רצינית במשמעת בקרב הצבא המוקדוני. במהלך המסע, העפיל פיליפוס בעצמו, מתוך סקרנות בלבד, אל ראש ההר אימוס, שנטען שממנו אפשר להשקיף עד הרי האלפים. פיליפוס הקריב על ההר לזאוס והליוס, אולם אפילו מעשה תמים זה נוצל לרעה בידי אויביו הפוליטיים, ונטען שפיליפוס למעשה בוחן את תוכניות הכיבוש הבאות שלו. בניסיון להימנע מחיכוך בין בניו, לקח עמו פיליפוס למסע רק את פרסאוס, ואת דמטריוס השאיר בבית. על פי חלק מהמקורות, דמטריוס ניסה להנהיג קשר, אולם הדבר אינו ודאי. כך או כך, ידוע שדמטריוס אינו חש עוד בטוח במוקדון. הוא ניסה לברוח לרומא, אולם תוכניתו נתגלתה, ופיליפוס העניש אותו בכך שהשליך לכלא את אחד מידידיו. פיליפוס חש שבנו הגדיש את הסאה, והוכיח אותו קשות באופן אישי, תוך שהוא מבהיר לו בצורה חד משמעית שהוא מועיד את המלוכה לפרסאוס. בשנת 180 לפנה"ס, התנקשו תומכי פרסאוס בדמטריוס. לא ברור אם פיליפוס לקח חלק פעיל במעשה, אולם ככל הנראה הוא ידע מכך ונתן הסכמה בשתיקה.

מותו

מותו של דמטריוס לא פתר את בעיית הירושה. אדרבה, מותו של בנו גרם לפיליפוס להפוך לאדם בודד ומדוכא, והוא הסתגר בדמטריאס. מרבית הנהלת הממלכה עברה בשלב זה לידי פרסאוס, מה שגרם למרבית תומכי דמטריוס לחשוש לחייהם. אחד מהם, אנטיגונוס, שהיה קרוב משפחה של המלך, התיידד עם המלך הבודד והצליח למעשה לשלוט בו לחלוטין. ביוזמתו של אנטיגונוס, נסחטה בעינויים הודאה מפי אחד מהבכירים שבתומכי פרסאוס, שלמעשה לא היה בדמטריוס כל אשם והוא נרצח על לא עוול בכפו. בהמשך אף הודיע פיליפוס שהוא ממנה את אנטיגונוס ליורשו העתידי. עם זאת, חוקרים כגון פרנק ויליאם וולבנק מפקפקים באמיתת טענה זו, וסבורים שמדובר בשקר מאוחר יותר שהמציאו תעמולנים רומאים כדי לפקפק בחוקיות הירושה של פרסאוס.
בקיץ של שנת 179 לפנה"ס, עזב פיליפוס את דמטריאס במטרה להגיע לסלוניקי. עם זאת, באמפיפוליס הוא חלה אנושות ומת. רופאו הסתיר את מותו מעיני הסובבים אותו עד שפרסאוס הגיע בעצמו אל אמפיפוליס וקיבל את הכתר. פרסאוס חיסל את אנטיגונוס מיד, אולם הסתפק בכך ולא חיסל עוד תומכים לשעבר של דמטריוס. הוא אף הגדיל לעשות וביקש מהסנאט ברומא להכיר בו כמלך. הרומאים מצאו את המהלך משביע רצון מבחינתם, ולא הטרידו אותו בעניין דמטריוס. אך היחסים הטובים בין פרסאוס לרומאים לא האריכו ימים, ובשנת 168 לפנה"ס נפתחה "המלחמה המוקדונית השלישית", שבסופה הוגלה פרסאוס אל רומא, והממלכה כולה הובאה תחת עול רומאי.

סיכום פועלו של פיליפוס

פיליפוס עלה לשלטון בתקופת השיא של העולם ההלניסטי. אבותיו הפכו את מוקדון לאחת המעצמות המובילות של התקופה, בשורה אחת עם מצרים התלמיית והאימפריה הסלווקית. תקופת שלטונו הייתה ארוכה וסוערת, ומלאה במלחמות. הוא עלה לשלטון בימי מפנה משמעותיים ביותר בהיסטוריה העולמית, ימים שהסתמנו בעלייתה של רומא ממעצמה מקומית באיטליה למעצמה עולמית השולטת על מרבית העולם. ההיסטוריון דוד גולן מסכם את חייו ופועלו של פיליפוס במילים: "פיליפוס קיבל את מוקדון למלוך בה בעולם אחד, והותירה בעולם אחר".
מרבית החוקרים מסכימים כי בתחילת שלטונו הוכיח את עצמו פיליפוס כמצביא מוצלח ביותר. הוא עלה לשלטון בגיל 17, צעיר אף יותר מהגיל שבו עלה לשלטון אלכסנדר הגדול. תוך זמן קצר הוא הצליח להיפטר מאופוזיציה מרדנית שהורכבה מקצינים מנוסים ומבוגרים בהרבה ממנו, והוביל את ממלכתו לסדרת ניצחונות מרשימים ביותר שהושגו תוך זמן קצר. עם זאת, אין ספק שהיה מדינאי גרוע. הצלחותיו נגד האיטולים גרמו לו להעריך את עצמו יתר על המידה, והוא הכריז מלחמה על רומא בפזיזות, כאשר התועלת שיכל להרוויח ממנה הייתה מועטת ורומא ללא ספק כלל לא רצתה במלחמה. במלחמה המוקדונית הראשונה נאלצו הרומאים להשקיע מעט מאוד חיילים, והצליחו הודות לפעילות דיפלומטית ענפה שמטרתה לגרום לאויביו האחרים של פיליפוס להילחם למענם את רוב המלחמה. מרגע שהשיגו הרומאים דריסת רגל משמעותית ביוון, שוב לא ניתן היה להחזיר את הגלגל אחורנית, וברור היה שגם לאחר הסכם השלום הרומאים מחרחרים מלחמה. המלחמה המוקדונית השנייה הייתה הרת אסון הרבה יותר מקודמתה, ולאחריה איבדה מוקדון למעשה את מעמדה כמעצמה. בתמימותו סבר פיליפוס שיוכל לחיות בשלום לצד המנצחים, אם כי היסטוריונים בני העת העתיקה מאשימים אותו שתכנן בסתר מלחמה חדשה נגד רומא. במחקר המודרני נדחית סברה זו מכל וכל. חלק מהחוקרים אף מעריכים שהרומאים כבר החלו לתכנן מסע מלחמה מוחץ ואחרון נגד מוקדון, ורק מותו בטרם עת מנע או למען הדיוק עיכב זאת.
פרט לכך שהעניק חירות יתר לערים שתחת שלטונו, מה שהתבטא בין היתר ביציקת מטבעות נחושת בצורה עצמאית, בתקופת שלטונו של פיליפוס, לא נשתנתה הרבה מדיניות הפנים של מוקדון. עם זאת, מדיניות החוץ שלה השתנתה בצורה דרסטית: ממעמד של ראש ברית יוונית וכוח מרכזי בזירת העולם ההלניסטי, ירדה מוקדון בימי פיליפוס לשפל של גרורה של רומא המודחקת אל ארץ הגרעין בלבד ואסורה בכל יוזמה ביוון. מכאן קצרה הייתה הדרך עד שסופחה מוקדון כליל אל המעצמה החדשה.

משפחתו

פיליפוס היה נצר לשושלת האנטיגונידית, שושלת מלוכה שייסד הדיאדוך הידוע אנטיגונוס מונופתלמוס ("שתום העין"). אביו היה דמטריוס השני, אשר כונה "איטוליקוס" בשל ניצחונותיו על הליגה האיטולית. סבא שלו היה אנטיגונוס השני ("גונאטס"), וסבא רבה שלו היה דמטריוס פוליורקטס ("הצר על הערים"). אין מידע ברור בנוגע לאמו. לטענת אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה, היא הייתה שבוית מלחמה בשם כריסאיס (Chryseis). ההיסטוריון ויליאם טרן, במאמרו משנת 1940, מזהה אותה עם אשה אחרת של דמטריוס, פתיה. בעקבות סברתו של טרן הלכו חלק גדול מהחוקרים עד ימינו. פתיה הייתה נסיכת ממלכת אפירוס, בתם של אלכסנדר השני, מלך אפירוס ואולימפיאס השנייה, ונכדתו של פירוס. לפיליפוס הייתה אחות למחצה בשם אפמאה השלישית, ואח למחצה בשם סאמוס.
פיליפוס נישא על פי ידוע פעמיים. אשתו הראשונה, ששמה אינה ידוע, ילדה לו בת בשם אפמאה הרביעית, שנישאה לפרוסיאס השני, מלך ביתיניה. אשתו השנייה הייתה פוליקרטיה מהעיר ארגוס, והיא ילדה לו שלושה ילדים: פרסאוס, דמטריוס, ופיליפוס.