google/wiki40b huggingface dataset:
דקומנוס

דֵקוּמָנוּס (לטינית: Decumanus – עשירי) הוא רחוב רוחבי בעיר רומית החוצה את העיר ממזרח למערב.
בדרך כלל בכל הערים שנבנו על ידי הרומאים ברחבי האימפריה, כמו גם במחנות הצבאיים שלהם, השתמשו בתכנון עירוני כמעט זהה שהיה מבוסס על רשת רחובות סדורה, בצירים צפון-דרום ומזרח-מערב, שבמרכזה עוברים שני רחובות ראשיים "קארדו מקסימוס" (cardo Maximus) בציר צפון-דרום, ו"דקומנוס מקסימוס" (decumanus maximus) בציר מזרח-מערב. במחנה הרומי הייתה "הדרך העשירית" (via decumana או via decimana) הדרך שהפרידה בין הקוהורטה התשיעית לקוהורטה העשירית (כפי שה-via quintana, "הדרך החמישית", הפרידה בין הקוהורטה החמישית לשישית).  
בערים רבות, שהיו בעבר קולוניות רומיות, יש זכר לצירים אלה גם כיום. דוגמה לכך היא העיר העתיקה של ירושלים, בה הקארדו המערבי (יש הרואים בו "קארדו מקסימוס") ניכר ברחובות סוק ח'אן א-זית, והמשכו ברחוב היהודים. ה"דקומנוס מקסימוס" הוא למעשה ציר "נחל צולב" המקשר בין שער יפו להר הבית, וניכר היטב ברחוב דוד - הגבול בין הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי שמצפון לו, והרובע הארמני והרובע היהודי שמדרום לו. מתווה צירים ראשיים מצטלבים דומה ניתן לראות, לדוגמה, גם בעיר פריז: מסלול הציר המרכזי (cardo maximus) מצפון לדרום נשמר עד היום ברחוב סן ז'ק בגדה השמאלית ורחוב סן מרטן בגדה הימנית; הציר האופקי העיקרי (decumanus) נשמר במסלול רחוב סן אונורה וסן אנטואן, (כיום רחוב ריבולי), עד כיכר הבסטיליה.
דניאלה קולוט

חייה

קולוט נולדה בעיירה שונגאו שבבוואריה. החלה לצייר כבר בשנות ילדותה המוקדמות, ולדבריה "ציירה וצבעה בכל מה שנגעו אצבעותיה". למדה עיצוב באוניברסיטת אוגסבורג למדע שימושי.
קולוט גרה ועובדת בעיר אוגסבורג שבגרמניה. היא כותבת ספרים מצוירים, מאיירת ספרים של סופרים אחרים, ומציירת. ציוריה הוצגו בתערוכות יחיד בגרמניה ובמדינות אחרות.
בראיון שנערך עימה, השיבה קולוט כי לדעתה ספרה הטוב ביותר הוא "בולדווין וגונדולה". "אני מאמינה שהצלחתי להעביר נושא לא קל (אבות ואימהות חד-הוריים) בצורה קלילה ולא עצובה."
ספריה תורגמו ליותר מעשרים שפות.
אמרל (חברה)

ניסויים ותפעול

תחום ניסויים ותפעול הוקם בשנת 2011 ומהווה מוקד ידע בעולמות הניהול וייעוץ מקצועי לניסויים. במרוצת השנים התחום התרחב ומציע כיום חבילת שירותים מקיפה עבור לקוחות במגזר הביטחוני והאזרחי, בארץ ובחו"ל: תכנון וייעוץ הנדסי לניסויים, ניהול והפעלת אתרי ניסוי, אינטגרציית מערכות, שירותי הדגמות ותצוגות יכולות.

פיתוח הדרכה

מחלקת פיתוח ההדרכה החלה את פעילותה בשנת 2010, ומאז מפתחת הדרכה תוך שימוש בחדשנות טכנולוגית רלוונטית במגוון רחב מאוד של פרויקטי הדרכה בעולמות תוכן שונים. מחלקת פיתוח ההדרכה מספקת ללקוחותיה מגוון רחב של תוצרים החל ממוצרי פיתוח הדרכה קלאסיים, דרך הפקת סרטונים ואנימציות, ועד מוצרים וירטואליים, הדרכה מבוססת משחוק, עולמות של מציאות רבודה והקמת חדרי בריחה לימודיים.

אימון ומאמנים

תחום אימון ומאמנים פועל בשוק הביטחוני והאזרחי בארץ ובחו"ל מאז שנת 2004.
התחום מספק שירותים מקצועיים ליחידות צבאיות, תעשיות ביטחוניות וגופים אזרחיים בעולם האימון המבוסס טכנולוגיות למידה מתקדמות – מרכזי הדרכה וסימולציה, תרגילי שטח דו-צדדי ואש חיה, ומסייע ללקוחותיו ביצירת, שמירת והעצמת כשירויות מקצועיות ברמת הפרט וברמת מסגרות רחבות היקף.

אחזקה

המחלקה מספקת שירותי אחזקה, תחזוקה ותמיכה טכנית למערכות מורכבות, עבור לקוחות במגזר הביטחוני והאזרחי בארץ ובחו"ל. עובדי המחלקה הם מהנדסי מכונות, הנדסאים וטכנאים בעלי רקע אחזקתי ותפעולי, וניסיון מעשי עשיר ומגוון.
המחלקה מתמחה בניתוח צרכים והגדרת מדיניות אחזקה ותחזוקה למערכות, לרבות יישום בפועל. הצוותים מספקים שירותי תמיכה מקצועיים מרמת השדה והשטח ועד לרמת המעבדה, לצורך שמירה על רצף הפעילות התקין של המוצר כולל ניוד, אחסנה וניפוק של חלקי חילוף.
בנוסף, מפעילה המחלקה שירותי אחזקה למערכות ולציוד בדיקה בתחומי: פנאומטיקה ומכניקה, אופטיקה ואלקטרוניקה, אלקטרואופטיקה ועוד.

הטמעה

מחלקת הטמעה והדרכה מתמחה בהובלת תהליכי הטמעה למערכות מורכבות עבור לקוחות בארץ ובעולם. פעילות המחלקה מתבססת על ניסיון מקצועי רב, ועל תפיסות ומתודולוגיות עבודה ייחודיות שפותחו עם השנים, וכוללות בין היתר: תהליכי איפיון והגדרת צרכים, ניתוח כשירויות ומיומנויות נדרשות, הגדרות תפקיד, למידת מערכות והתאמתן לצורכי לקוח (קסטומיזציה), הפקת תוצרי הדרכה וחניכה קלאסים ומתקדמים, ומתן היזון חוזר מקצועי ליצרן ולתהליכי הפיתוח.

מערכות מידע

מחלקת מערכות מידע של אמרל מספקת שירותי מומחים לניהול, הקמה ותחזוקה של תשתיות מחשוב מתקדמות ומערכות מידע, בארץ ובחו"ל. במחלקה מועסקים אנשי תוכנה, מהנדסי תעשייה וניהול, מהנדסים והנדסאים בתחומי החשמל והאלקטרוניקה, בוגרי מדעי המחשב וקורסי ממר"מ.
המחלקה מתמחה במתן ייעוץ מקצועי לתכנון והקמת תשתיות מחשבים ותקשורת בסביבה פיזית ווירטואלית, כולל מתן שירותי מיגרציה ותמיכה ואחזקה בענן פרטי וציבורי (כולל גיבוי, אחסון ושרידות), תכנון והפעלת מוקדי HELPDESK, תמיכה במשתמשי קצה – PC, תחזוקת תוכנה וחומרה ופיתוח תשתיות.

אמרל הנדסה AES

בשנת 2013 הוקמה חברת "אמרל הנדסה" כחברת בת לאמרל והיא מתמחה בפיתוח מערכות אלקטרוניות במכשור רפואי, חקלאי וצבאי. לחברה התמחות במיזעור.
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (בריטניה)

זכאות

כדי להיות זכאי למדליה זאת היה הפרט המדובר חייב להיות מגויס ולהיכנס לשירות צבאי מסוג כלשהו, במסגרת המלחמה, בתקופה שבין ה-5 באוגוסט 1914 וה-11 בנובמבר 1918. נשים שלא שירתו באותה תקופה ביחידות לוחמות היו זכאיות למדליה זאת כמו גם למדליות האחרות המוזכרות אם שירתו בתפקידי סיעוד, או ביחידות סיוע (יחידות תומכות לחימה).
נוסף על כן, מדליה זו הוענקה למשתתפים במשימה הימית של הבריטים לרוסיה בשנים 1919–1920, ומשימת סילוק המוקשים הימיים שנערכה בים הצפוני בין ה-11 בנובמבר 1918 וה-30 בנובמבר 1919.

תפוצה בינלאומית

במדינות רבות מבין מדינות ההסכמה הוענקה מדליה דומה. הראשון להציע מדליה ואות משותפים היה המרשל הצרפתי פרדיננד פוש, המפקד העליון של כוחות הצבא של מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. העיצוב היה משותף לכל המדינות מלבד יפן וסיאם שהציגו סמל ניצחון שונה מויקטוריה שלא היה רלוונטי מבחינה תרבותית.
יונה רוזנפלד (סופר)

יונה רוזנפלד (ביידיש: ראזענפעלד; 1881 – 9 ביולי 1944) היה  סופר יידיש שהתפרסם בשל הנובלות הפסיכולוגיות שלו.

ביוגרפיה

רוזנפלד נולד בשנת תרמ"א בעיירה סטארי צ'ורטוריסק שבווהלין. למד בחדר ובישיבה, אך נאלץ לנטוש את לימודיו עם מות הוריו מכולרה בשנת 1893. אחיו הנכה לא יכול היה לתמוך בו כלכלית והוא נאלץ להתגורר ולעבוד כשוליה אצל חרט באודסה, עבודה בה עבד והתייסר כעשר שנים. סיפורו הראשון, סיפור אוטוביוגרפי, "השוליה", פורסם בשנת 1904 בעידודו של הסופר י.ל. פרץ. 
בגיל 23 עזב רוזנפלד את עבודתו והקדיש את עצמו לכתיבה. בשנים 1909–1912 פרסם שני כרכים בשם "כתבים" (שריפטן) ובהם סיפורו המפורסם "מתחרים" (קאנקורענטען). בעיצומה של  המהפכה הרוסית, עזב את קייב וחזר לקובל שבווהלין, שם המשיך ביצירתו ונישא. 
רוזנפלד היגר לארצות הברית בשנת 1921, המשיך שם בכתיבה, אך תמיד (כפי שסיפר) כתב על נושאים המתרחשים מהמקום ממנו בא, מילדותו, מווהלין, מקובל: "אני אומנם חי בניו יורק, אבל לנגד עיני אני רואה את פולין ורוסיה". בשנת 1928 ביקר באירופה, תחילה בברלין ואחר כך בוורשה. במרץ-מאי 1929 שהה בארץ ישראל.
שישה כרכים, "אוסף כתובים" (געזאמעלטע שריפטן), פורסמו ב-1924 בניו יורק והספר "עבודות נבחרות" (געקליבענע ווערק) יצא לאור ב-1929 בווילנה.  
הספר "הוא והם - יומן של סופר לשעבר" (ער און זיי: א טאג בוך פון א געוועזענעם שרייבער) פורסם בניו יורק 1927 והספר "מיומני" (פון מעיין טאג בוך) שראה אור ב-1924 נחשבו בעיניו לעבודתו המובחרת.
רוזנפלד כתב סיפורים באופן קבוע ליומון היידי האמריקני פארווערטס עד שבאמצע שנות ה-30 הסתכסך עם העורך אברהם קאהאן והקשר ניתק.
"בודד לנפשו" (איינער אליין) הוא ספרו המפורסם ביותר אותו החל לכתוב בשנת 1937 וסיימו ב-1940. רוזנפלד כתב את הספר תוך כדי סבל גופני עז ממחלה ממארת שפקדה אותו. הספר זכה לשבחים רבים בעיתונות היידית. ספר זה תורגם לעברית בידי יעקב דוד אברמסקי וראה אור בשנת 1964.
יונה רוזנפלד נפטר בניו יורק ונטמן בבית הקברות "הר הכרמל החדש" שבקווינס.

על יצירתו

בפגישה עם הסופר יוחנן טברסקי בניו יורק, בעצם ימי מחלתו (1937), סיפר רוזנפלד על החומרים המרכיבים את סיפוריו: עקב חייו האפורים בעיירה נידחת, מר גורלו ועבודתו כשוליה - פגישותיו עם הבריות היו מצומצמות ואין לו מבחר גדול של טיפוסים. רוזנפלד המשיך: "אנוס אני להסתפק במצבים השונים שאני מעמיד בהם את כל אחד מגיבורי, ומתוך כך מפסיק כל טיפוס מלהיות טיפוס, כי לאמיתו של דבר אין מין זה בנמצא כלל! כלומר, הטיפוס ישנו, אלא שאין טיפוסיותו קיימת אלא כל זמן שנתון במצב כתיקונו. במצבים מורכבים, מסובכים, אנו יכולים לראות אפילו את הגיבורים הגדולים ביותר חסרי-ישע ואת החכמים הגדולים ביותר חסרי עצה."
ארכנגלסק (ספר)

עלילה

בעת שהשתתף, בשנת 1995, בכנס של היסטוריונים במוסקבה פוגש ההיסטוריון כריסטופר קלסו ברוסי זקן בשם פאפו רפאבה, המספר לו כיצד נכח, כמאבטח, בשעותיו האחרונות של שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין. מיד לאחר מות סטלין סייע רפאבה ללברנטי בריה לקחת מהכספת של סטלין מחברת שחורה, שהיא כנראה יומנו של סטלין, ולהטמין אותה במקום סתר. רפאבה נשלח ל-15 שנות מאסר בקולימה, לאחר שסירב למסור מידע על מקום המחברת. רפאבה הסתלק קודם שמסר לקלסו את מיקום המחברת.
קלסו יוצר קשר עם בתו של רפאבה, זיניידה, סטודנטית למשפטים שהתפרנסה מזנות, והיא מובילה אותו לבית אביה. קלסו נכנס לבדו לדירה, ומוצא שרפאבה נרצח בעינויים. לקלסו מתברר שרפאבה מסר לבתו פתק ובו רמז למקום הימצאה של המחברת, ולפי רמז זה השניים מוצאים את המחברת. אובראיין, עיתונאי של רשת טלוויזיה אמריקאית, עקב אחריהם, והצטרף אליהם עם מציאת המחברת. מעיון במחברת התברר שזהו יומנה של אנה ספנובה, צעירה בת 19 מארכנגלסק, שנקראה להיות משרתת בביתו של סטלין, וייתכן שהרתה לו. 
אף שתוקף האשרה של קלסו עומד לפוג, ועליו לשוב עם עמיתיו לארצות הברית, אובראיין משכנע אותו שעליהם לנסוע לארכנגלסק, כדי למצוא מידע נוסף על אנה ספנובה. השניים נוסעים לשם במכוניתו של אובראיין, העמוסה בציוד צילום ובטלפון לווייני, ופוגשים את ווארה ספנובה, אמהּ הזקנה של אנה, המספרת להם שבתה ההרה שבה אליה, ונפטרה בלידה. הבן שנולד נמסר לאימוץ למשפחה שהתגוררה בכפר באזור ארכנגלסק. 
אובראיין וקלסו נסעו לכפר שתיארה להם ווארה ספנובה, ומצאו שכל בתיו נטושים לאחר שדייריהם מתו, אבל אדם אחד התגורר בבקתה בשולי הכפר, ודמיונו לסטלין, יחד עם מזכרת התואמת את זו שנמצאה במחברת השחורה, לא הותירו ספק - זהו בנו של סטלין. שלושה אנשי ספצנאז נשלחו לחסל את סטלין הבן, אך הוא נערך לכך, ובזכות מלכודות שפיזר סביב ביתו והיכרותו את היער הרג את המתנקשים. 
הוא משיט בסירתו את אובראיין וקלסו לארכנגלסק, שם השניים מתחמקים ממנו ועולים לרכבת למוסקבה. במהלך הנסיעה מתברר להם שגם סטלין הבן עלה לרכבת זו, ושדבר קיומו נודע לעולם לאחר שאובראיין הספיק לשדר, לרשת הטלוויזיה שבה עבד, כתבה על ממצאיו המדהימים. בכל תחנה של הרכבת זוכה סטלין הבן להערצת ההמונים, השמחים ללידתו מחדש של המנהיג שעדיין רבים מעריצים. 
באחת התחנות שבדרך עולה לרכבת ולדימיר ממנטוב, פוליטיקאי רוסי מתומכי הסטליניזם ורוצחו של רפאבה, ומצטרף לסטלין הבן. כאשר הרכבת מגיעה למוסקבה ממנטוב וסטלין עומדים לרדת ממנה, אך שם מחכה להם זיניידה רפאבה, השולפת את האקדח שקיבלה מאביה, ויורה.

עיבוד לטלוויזיה

הספר עובד לסרט טלוויזיה בן שני פרקים, ששודר בשנת 2005 בערוץ BBC One, ובו גילמו דניאל קרייג את קלסו, גבריאל מאכט את אובראיין, יקטרינה רדניקובה את זיניידה רפאבה ואווטנדיל מחרדזה את סטלין הבן.
הברית האטית-דלית

הברית האטית-דלית או הליגה האָטית-דֶלית (מלשון אָטִיקָה – האזור שבו שוכנת אתונה, ודֶלוֹס – האי שבו נכרתה הברית) הייתה ברית צבאית בראשות אתונה העתיקה, אשר נוסדה בשנת 478/7 לפנה"ס על מנת למגר את הפרסים מאדמת יוון, לשחרר את היוונים שהיו תחת השלטון הפרסי (באיוניה ומספר איים בים האיגאי), ולנקום בפרסים על פלישתם ליוון. הברית פורקה בשנת 404 לאחר תבוסת אתונה במלחמה הפלופונסית.

השליטה של אתונה בבעלות הברית

שליטתה של אתונה בליגה נבעה ממצב של זרימת הון מבנות הברית אליה: זרימת הון זו החלישה כלכלית את בעלות הברית וחיזקה את אתונה (יש לזכור כי צבא חזק ייתכן רק במצב של כלכלה חזקה. כלכלה חלשה אינה מאפשרת החזקת צבא חזק לאורך זמן), ומתוך כך שאתונה הקפידה להחזיק צבא גדול ומאומן בעוד שפוליס אחרות העדיפו להימנע מעיסוק בצבא, וכך נגרם גידול מואץ של הצבא האתונאי.
אתונה נהנתה מזרימת הון אליה, אשר תרם לשיקומה מההרס שנגרם כתוצאה מהפלישה הפרסית ולצמיחתה הכלכלית. את ההון המוזרם השקיעה אתונה במנופים כלכליים: פיתוח תשתיות (מקדשים, מבני ציבור, נמלים, חומות ומן הסתם כל האמצעים שהיו דרושים להקמתם ומהווים בסיס לכלכלה חזקה: בתי מלאכה, מחצבות, מנסרות, נפחיות וכיוצא בזאת), תעסוקה והקטנת האבטלה, מפעלי התיישבות וצבא שמתגלה כמכשיר כלכלי, על ידי כך שהוא יוצר לאתונה הכנסות נוספות על ידי אכיפת עולה של אתונה על שטחים ואוכלוסיות ההולכים וגדלים (בדרך כלל צבא יוצר רק הוצאות). בשלבים מאוחרים יותר של קיום הליגה קיבלה השליטה הכלכלית של אתונה אופי הרבה יותר תוקפני ובולט לעין: כפיית המטבע, הפיקוח על המסחר שלווה במיסוי והעברת סמכויות השיפוט לאתונה עם כל התועלת הכלכלית שצמחה מכך.
הליגה האטית-דלית נפגעה קשות בעת המלחמה הפלפונסית השנייה, במהלכה ניסו גם רבות מחברות הליגה להתנתק ממנה. עם תבוסתה של אתונה במלחמה זו פסקה הליגה למעשה מלהתקיים.
כף כריסטי

היסטוריה

הכף התגלתה ב-15 בינואר 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס. הכף נקראת על שם פרופסור סמיואל האנטר כריסטי, חבר באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
יעקב שמואל צורי

יעקב שמואל צורי (שיזַק) (בכתיב יידי: שעזאק; 1884, תרמ"ד – 1943) היה חוקר תולדות התלמוד ומשפט עברי.

ביוגרפיה

צורי נולד בשנת 1884 בפיליצה, פרוור של העיר צ'נסטוחוב שבדרום-מערב פולין הקונגרסאית, למשפחת שיזק (Szezak; בכתיב גרמני: Schesak). למד בישיבתו של הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב. בהמשך למד בגרמניה ובצרפת סוציולוגיה, היסטוריה ומשפט בערך בשנת 1914 הוא עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים, ולימד בעיר, בבית הספר לגננות עבריות ובגימנסיה העברית, בשנים 1914–1924. הוא כתב מאמרים רבים בעיתון "דואר היום" בנושאי עיסוקו ועל אישים בני התקופה. ב-1923 נישא למלכה חורגין. בשנת 1924 נסע לצרפת בעקבות מחלה, ובה ולאחר מכן בלונדון עסק במחקריו בתלמוד ובמשפט עברי.
צורי נודע כחוקר מקורי, שחלק מחידושיו נתקבלו על ידי חכמי דורו ואחרים נחשבו למוזרים. חידושו הגדול הראשון היה ההבחנה בין תורתם של חכמי דרום ארץ ישראל לבין חכמי הגליל. לטענתו, מדובר בשתי אסכולות שונות, אשר עברו לסורא ונהרדעהא-פומבדיתא, בהתאמה. האסכולה הצפונית חותרת למצוא הבדלים בין מקרים הקובעים דינים שונים, באופן התואם את הנומינליזם, בעוד האסכולה הדרומית וממשיכה רב חתרו ליצירה אחדותית של כללים. בהמשך חייו ביקש להכין קודיפיקציה של המשפט העברי, אך הספיק להכיון רק מספר ספרים בנושא.
צורי נפטר בשנת 1943 ולא השאיר אחריו מי שיאמר עליו קדיש.
ג'ואל טאונסלי רוג'רס

חייו

ג'ואל טאונסלי רוג'רס נולד במדינת מיזורי בארצות הברית. למד באוניברסיטת הרווארד. במלחמת העולם הראשונה שירת כמדריך טייס. לאחר המלחמה החל לפרסם סיפורים בכתבי עת, בסגנון, שהיה פופולרי באותה עת, שכונה Pulp Fiction - "ספרות זולה" (כפי שתורגם מונח זה לעברית, בשם העברי שניתן לסרטו, הנושא שם זה, של קוונטין טרנטינו).
ספרו הנודע ביותר של רוג'רס הוא The Red Right Hand שראה אור בשנת 1945. בספר זה הביא רוג'רס לשיא השכלול את תת-הז'אנר בספרות הבלשית של "שום דבר אינו כפי שהוא נראה", (שהיה אופייני, בין היתר, לספריה של אגאתה כריסטי). הספר הפך לרב מכר וזכה במרוצת השנים להופיע במהדורות רבות. הספר זכה לתרגום עברי בשם "סיוט היד האדומה" שהופיע בשנת 1993. לספר הייתה השפעה על סגנון הסרט האפל של הקולנוע האמריקאי בשנות הארבעים והחמישים. מלבדו כתב רוג'רס עוד ארבעה ספרים באורך מלא שלא זכו להצלחה והחל להתרכז בכתיבת סיפורים בלבד, מהם כתב מאות אחדות ופרסם אותם בכתבי עת שונים.
ג'ואל טאונסלי רוג'רס נפטר בוושינגטון הבירה בשנת 1984.
פרידריך אוגוסט שטילר

פרידריך אוגוסט שטילר (גרמנית: Friedrich August Stüler;‏ 28 בינואר 1800 - 18 במרץ 1865) היה אדריכל ובנאי פרוסי. שטילר ידוע בין השאר בזכות בניית המוזיאון החדש בברלין, טירת שוורין והגלריה הלאומית הישנה.
שטילר נולד במילהאוזן, ולימים הפך לתלמידו של קארל פרידריך שינקל בברלין. הוא ביקר בצרפת ובאיטליה ב-1829 וב-1830 ביחד עם אדוארד קנובלאוך, וכעבור שנה ברוסיה ביחד עם היינריך סטראק. לאחר מכן הוא התמנה למפקח בניינים מלכותי, יועץ מלכותי לבניינים ומנהל וועדת הבנייה של ארמון המדינה בברלין. ב-1837 הוא תיכנן את הבנייה מחדש של ארמון החורף בסנקט פטרבורג, אך לא הוציא אותה לפועל כיוון שהצאר ניקולאי הראשון החליט לבנות את הארמון מחדש בסגנון בארוק/רוקוקו, ולא בסגנון הנאו-רנסאנס שהוא הציע. שטילר חזר לברלין, ותוך זמן קצר הטיל עליו הקיסר פרידריך וילהלם הרביעי מספר רב של משימות. הוא אף מינה אותו לתפקיד האדריכל המלכותי ב-1842.
ביחד עם פרידריך וילהלם, שלמד בעבר את האדריכלות האיטלקית, שילב שטילר אלמנטים קלאסיים ביחד עם אדריכלות הרנסאנס במה שיהפוך ל"ארקאדיה הפרוסית". הם שילבו גם אלמנטים נוצריים מתקופת הנצרות הקדומה על מנת להימנע מבעיות פוליטיות עם הכנסייה באותה תקופה. לאחר מותו של לודוויג פרזיוס ב-1845 הופקד שטילר על בניית כנסיית השלום בברלין. ההשפעה האיטלקית התחדדה לאחר מסע משותף שערך עם פרידריך וילהלם באיטליה ב-1858/1859, אך הוא הושפע גם מאדריכלות יצקת אנגלית לאחר שערך מסע באנגליה ב-1842.
שטילר מת בברלין ונקבר בבית הקברות דורותנשטאדטישר.
יארבה

היסטוריה

מועצת נפת יארבה-יאני הציעה בינואר 2016 לצרף אליה את הנפות אלבו, אמבלה, אימאוורה, קארדה, קוארו, רוסנה-אליקו וקויגי. השתיים האחרונות פרשו במהלך הדיונים. נפת קוארו צורפה למות זאת בהחלטת הממשלה מיוני 2017 ועתירתה לבית המשפט המנהלי בנושא נדחתה.

ממשלת המחוז

בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2004 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי אולאר ואכטראמה (Üllar Vahtramäe).
אריה בר דרומא

ביוגרפיה

בר דרומא נולד בצ'רנוביץ שבאוקראינה. בגיל 6 החל ללמוד כינור ובגיל 12 זכה בפרס בפסטיבל יוקרתי לכישרונות צעירים בבוקרשט, רומניה. ב-1965 עלה לישראל עם משפחתו והמשיך את לימודיו אצל רמי שבלוב. אריה הנו בוגר בית הספר תלמה ילין, ובעל תואר שני במוזיקה ותואר ראשון במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. בנוסף, אריה הנו סולן מצליח ומרבה לנגן מוזיקה קאמרית עם "אנסמבל הסולנים הישראלי", אותו יסד בשנת 1979. 
אריה בר דרומא היה חבר בתזמורת הקאמרית הישראלית מאז 1977. בשנים 2010-2003, כיהן בר דרומא כמנכ"ל התזמורת הקאמרית הישראלית וכן מנהל השיווק ומנהל ההפקות של התזמורת. מ-2010, לאחר סיום תפקידו כמנכ"ל, חזר לשמש כויולן ראשי של התזמורת, תפקיד בו החזיק עד לפרישתו מן התזמורת ב-2012.
בר דרומא ממשיך בקריירה סולנית בארץ ובחו"ל ומוזמן באופן קבוע להופיע בפסטיבלים בינלאומיים, בכיתות אמן למוזיקה קאמרית וקומפוזיציה וכן לשמש שופט בתחרויות בינלאומיות. יצירותיו זכו לתגובות נלהבות של הקהל והביקורת בישראל, ארצות הברית, גרמניה, יוון, רוסיה וסינגפור.
אריה בר דרומא שימש כמנכ"ל אנסמבל סולני תל אביב בין השנים  2014–2018.
צבי סטפק

צבי סטפק (נולד ב-26 במאי 1946) הוא מייסד ובעלים משותף של בית ההשקעות "מיטב דש". משמש מרצה ופרשן לשוק ההון, כותב בעיתוני הכלכלה בישראל.

ביוגרפיה

סטפק גדל ברמת גן. אמו אסתר עלתה מפולין ואביו פנחס עלה מאוקראינה. הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה עברית מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במנהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
שימש מורה להיסטוריה בבתי ספר תיכוניים ובמקביל פתח ב-1977, עם סיום לימודי מנהל עסקים, את "צבי סטפק השקעות בע"מ - ניהול תיקי השקעות", כאשר חדר העבודה בביתו שימש כמשרדו.
ב-1979 הקים עם שותפו, שלמה סימנובסקי, את "מיטב" וניהל את ההשקעות ממשרד של חדר אחד ברחוב ביאליק ברמת גן.
בנו של צבי, אבנר סטפק, שימש כמנכ"ל החברה מ-2007 עד 2010. החברה ביצעה כ-15 עסקאות מיזוג ורכישה של בתי השקעות מתחרים בתוך שנים ספורות, והעסקה הגדולה האחרונה הייתה המיזוג עם דש בית השקעות (2013). בית ההשקעות מיטב דש הוא השני בגודלו בישראל ומנהל נכסים (נכון למאי 2014) בסכום של כ-130 מיליארד ש"ח.
ב-1993 הקים סטפק את מכללת מיטב לשוק ההון. כמו כן נתן הרצאות ללא תשלום לקהלים שונים, משום שהוא רואה בחינוך פיננסי חשיבות עצומה.
מתגורר ברמת גן, נשוי לאלן ואב לשלושה.
מוזילה

מקור השם

השם Mozilla מורכב משני שמות: Mosaic (מוזאיק), הדפדפן הגרפי הראשון שפותח, באמצע שנות ה־90, על ידי המרכז הלאומי ליישומים של מחשבי על בארצות הברית, ו־Godzilla (גודזילה), מפלצת שתוארה לראשונה בקומיקס יפני.

היסטוריה

מארק אנדרסון, ראש צוות הפיתוח של מוזאיק (יחד עם רוב שאר חברי הצוות), פרש מNCSA שפיתח אותו והקים את חברת נטסקייפ (Netscape), שפיתחה את הדפדפן המסחרי הראשון, שנקרא Netscape Navigator. הקמע של החברה החדשה היה מפלצת ירקרקה, דמוית דינוזאור קטן וחביב, שנקראה "מוזילה". פסל שלה היה מונח בלובי של בניין החברה עד לסגירתה ביולי 2003. מוזילה היה גם שם הקוד הפנימי בחברה לפרויקט הדפדפן. השם היה אמור להיות בשימוש בחברה, אולם השם Mosaic כבר לחברה אחרת, והם לא הסכימו לוותר על השם.
בשנת 1998, עם הקטנת חלקה של נטסקייפ בשוק הדפדפנים העולמי לטובת הדפדפן של מיקרוסופט (Internet Explorer), החליטה הנהלת החברה, לשחרר את קוד המקור של הדפדפן תחת רישיון חופשי רישיון הקוד הפתוח ולהמשיך לפתח אותו בשיתוף קהילת המשתמשים העולמית, בתקווה שהדפדפן החדש יתאים יותר לצורכיהם של המשתמשים.
עד מהרה התברר שהדפדפן של נטסקייפ, שפיתוחו החל כארבע שנים קודם לכן, היה כבר עמוס טלאים ותיקונים, ושיהיה קשה מאוד להמשיך את פיתוחו על ידי הקהילה. בשנת 1999 הוחלט לזנוח את הקוד המקורי, לרבות מנוע התצוגה, ולהתחיל לכתוב דפדפן חדש כמעט מאפס. מסיבה זו, דפדפן Netscape Navigator 5.0 מעולם לא הוצא לאור.
הפרויקט החדש קיבל את השם "מוזילה", על שם הקמע של החברה האם. עד מהרה התקבצה סביב הפרויקט קהילה של מפתחים, ותוך כשנתיים כבר שוחררו גרסאות ראשונות שהיו שמישות, ואף הפכו לנפוצות בגנו/לינוקס, אם כי הן עדיין היו רחוקות מלהיות שימושיות ויציבות עבור הציבור הרחב. חברת נטסקייפ, שחיכתה לסיום הפרויקט בכיליון עיניים, בעודה רואה כיצד הדפדפן הקודם שלה הולך ומאבד את אחיזתו בשוק, הוציאה את גרסה 6.0 של הדפדפן שלה על בסיס אחת הגרסאות המוקדמות (Milestone 18). היא ספגה ביקורת קשה על כך, משום שהדפדפן ירש ממוזילה באגים רבים, שתוקנו רק מאוחר יותר, וגרם לה בכך נזק תדמיתי. עם זאת, ככל שהתקדם פרויקט מוזילה, הלך והשתפר הקוד ביציבותו ואיכותו.
אף על פי שמוזילה שוחררה כמוצר בפני עצמו, נטסקייפ המשיכה לארוז מפעם לפעם גרסאות נטסקייפ, אשר, כמו גרסה 6, התבססו על מוזילה, והוסיפו עליו מספר הרחבות קנייניות.
בקיץ 2003 החליטה חברת AOL, שרכשה את חברת נטסקייפ ב־1999, לסגור את החברה ולהפסיק את פיתוח הדפדפן. במקביל, הוקם ארגון ללא מטרות רווח, בשם קרן מוזילה, שהמשיך את פיתוח הדפדפן באופן עצמאי. AOL העבירה לארגון החדש את הזכויות על השימוש בשם "מוזילה", וכן התחייבה לתרום לו 2 מיליון דולר. גם חברות אחרות, ובהן IBM וסאן מיקרוסיסטמס, התחייבו לתרום לארגון החדש כדי להבטיח את המשך פיתוח הדפדפן.
ב־10 במרץ 2005 הכריזה קרן מוזילה כי תפסיק את פיתוח דפדפן מוזילה, ותספק רק עדכוני אבטחה לגרסה האחרונה שהוצאה, 1.7. עם זאת, הבטיחה הקרן לספק את תשתית הפיתוח הדרושה, אם תתגבש קהילת מפתחים שירצו להמשיך את פיתוח מוזילה באופן עצמאי. הקרן החליטה להתמקד בפיתוח הדפדפן Firefox ותוכנת הדואר Thunderbird, המוזכרות למטה, עקב מחסור במשאבים מספיקים כדי לתחזק את שני המוצרים, וגם עקב הפופולריות הרבה ששתי תוכנות אלו צברו, יחסית לחבילת מוזילה.
בסוף 2006 הוערך נתח השוק של הדפדפנים של קרן מוזילה ביותר מ־10% (לעומת 9% באמצע 2005) משוק הדפדפנים, וחלקו גדל בהתמדה.
חבילת מוזילה כוללת (בהתקנה מלאה): דפדפן, עורך HTML, תוכנת דואר וקבוצות דיון, לקוח IRC, ומספר כלי עזר לפיתוח אתרים.
אבן נייר ומספריים

כללי המשחק

כל אחד מן השחקנים מסתיר יד אחת מאחורי גבו ובוחר לו אחת מתנוחות האצבעות המסמלות את החפץ: אגרוף כאבן, יד פרושה כנייר ושתי אצבעות כמספריים. אז קוראים יחדיו השניים: "אבן נייר ומספריים, המנצח בין השניים, אחת שתיים שלוש" (יש שמכריזים רק "אבן שוק", בירושלים נהוג להכריז "אבן ג'וק" ), ומראים בו זמנית את הידיים. המנצח הוא זה שהחפץ שלו גובר על החפץ של רעהו. אם שני השחקנים מראים אותו חפץ חוזרים על הפעולה, אלא שלא חוזרים על טקסט הפתיחה המלא, אלא מדלגים ל-"אחת, שתיים שלוש" (ובהמשך, רק המילה שלוש).

שימושי המשחק

לרוב משתמשים במשחק זה כדי להגריל דבר מה, כמו למשל מי הקבוצה שתפתח במשחק וברשותה הכדור.
בהטלת מטבע ("עץ או פלי") משיגים תוצאה דומה. ההבדל בין שני המשחקים הוא שב"אבן נייר ומספריים" יכול להיווצר מצב של תיקו, במקרה ששני המשתתפים הציגו את אותו החפץ.
בשל תכונה זו של המשחק, והעובדה שהוא מבוסס על בחירה ולא על מזל בלבד, הרי שאם משחקים מספר רב של משחקים ברצף ולא רק עד להכרעה, המשחק חדל מלהיות מבוסס על מזל עיוור, וחשיבות גדולה יותר ניתנת ליכולת לזהות את דפוס הפעולה ודרך קבלת ההחלטות של היריב. בתורת המשחקים מוסבר כי הדרך היחידה להבטיח שסיכויי ההצלחה לא ירדו מ-50% (וזאת, כנגד כל אסטרטגיה של היריב), היא לבחור את ההחלטה באופן אקראי ובלתי תלוי בכל סיבוב של המשחק, כשלכל אפשרות ניתן סיכוי שווה.
טורנירים של אבן נייר ומספריים נערכים לעיתים.

מקור המשחק

מקור המשחק לא ברור עד היום. יש מאמינים שהמשחק התקיים בערך משנת 200 לפנה"ס ביפן, ובמאה ה-19 עבר לאירופה. יש השערות שהוא הגיע מפורטוגל כבר במאה הראשונה לספירה על ידי הרומאים שכבשו את האזור.

גרסאות של המשחק

המשחק מוכר במדינות רבות בעולם. ביפן הוא נקרא Jan-Ken-Pon, באיטליה Mora, באינדונזיה הגרסה היא של "פיל-אדם-נמלה".
ילדים בעולם ממציאים גרסאות של המשחק שדומות למדי למקור, מלבד החלפת הדמויות במשהו אחר, או בחוקים יותר מסובכים.
קיימת גרסה מורחבת של המשחק שנקראת "אבן נייר מספריים לטאה ספוק" שבה החוקיות מסובכת יותר, וגם מתווספות עוד שתי אפשרויות לבחירה: לטאה (היד מוצבת באופן דומה לבובת גרב) וספוק - דמות מסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים" (מסומן על ידי ההצדעה הוולקנית "חיו חיים ארוכים ושגשגו", המזוהה עם דמותו של ספוק בסדרה). גרסה זו של המשחק הומצאה על ידי סאם קאס (Sam Kass) ואשתו, קרן ברילה (Karen Bryla). הגרסה הוזכרה בעיתון "הטיימס" עוד ב-2005, אך עלתה למודעות בעיקר ב-2008 כאשר הוזכרה בפרק של סדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" על ידי הדמות שלדון קופר. החוקים במשחק המורחב הם: מספריים גוזרים נייר; נייר עוטף אבן; אבן מועכת לטאה; לטאה מכישה את ספוק; ספוק שובר מספריים; מספריים עורפים ראש הלטאה; לטאה אוכלת נייר; נייר (כלומר מאמר, באנגלית Paper) מפריך את ספוק; ספוק מאדה אבן; אבן שוברת מספריים. הסיכוי לתיקו באופן מקרי בגרסה זו יורד לעשרים אחוז במקום שליש בגרסה המקורית.
ישנן וריאציות עם 7, 9, 11, 15, 25 ואפילו 101 אפשרויות לבחירה.

במשחקי המחשב

בחלק ממשחקי האסטרטגיה פיתחו מספר שיטות המתבססות על המשחק. הפשוטה מביניהן מחלקת את היחידות לשלושה סוגים, כך שכל סוג מביס סוג אחד ומובס על ידי אחר. במערכות משחק מתוחכמות יותר ניתן למצוא יותר משלושה סוגים של יחידות אשר ביניהן אינטראקציה מסוג דומה.