google/wiki40b huggingface dataset:
האוניברסיטה הטכנית של ברלין

היסטוריה

ב-1 באפריל 1879 נוסדה "האוניברסיטה הטכנית המלכותית בשרלוטנבורג" (בגרמנית: Königlich Technische Hochschule Charlottenburg) לאחר החלטה ממשלתית לאחד את האקדמיה של ברלין לבנייה ואת האקדמיה המלכותית למסחר, שני מוסדות שנוסדו בממלכת פרוסיה בשנת 1799 ובשנת 1821 בהתאמה.

קמפוס האוניברסיטה

קמפוס האוניברסיטה הטכנית של ברלין משתרע על שטח של למעלה מ-604 דונם, במספר אתרים בברלין.
הקמפוס המרכזי נמצא בלב רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף. בשנת 2015 למדו בשבעת בתי הספר של האוניברסיטה 33,933 סטודנטים ב-90 תחומי לימוד.
קמפוס אל גונה:
לאוניברסיטה הטכנית של ברלין שלוחה בעיר הנופש אל גונה, על חוף הים האדום, צפונית לע'רדקה במצרים. 

סגל ההוראה

באוניברסיטה מועסקים 8,455 עובדים: 338 מרצים מן המניין, 2,598 חוקרים לתארים מתקדמים, 2,131 אנשי עובדי מנהל, טכנאים ועובדי ספריות. בנוסף עובדים באוניברסיטה 2,651 עוזרי הוראה ו-126 חניכים (נכון לשנת 2015).
לתלמידים בינלאומיים יש אפשרות ניידות בין מוסדות לימוד בתוכנית ארסמוס או בתוכנית TIME - Top Industrial Managers for Europe.

הספרייה

הספרייה המרכזית המשותפת החדשה של האוניברסיטה הטכנית של ברלין ואוניברסיטת ברלין לאמנויות נפתחה בשנת 2004 ובה כ-2.9 מיליון כרכים (2007). מימון משמעותי לבניין הספרייה ניתן על ידי חברת פולקסווגן. שמה הרשמי של הספרייה הוא "ספריית TU Berlin ו- UdK (בבניין פולקסווגן)". אולם בשלט מעל הכניסה הראשית לספרייה כתוב "ספריית פולקסווגן" – בלי להזכיר את האוניברסיטאות, דבר המבלבל רבים המגיעים למקום.
חלק מ-17 הספריות של האוניברסיטה הטכנית של ברלין ושל אוניברסיטת ברלין לאמנויות התמזגו לתוך הספרייה החדשה, אך מספר מחלקות עדיין שומרות על ספריות עצמאיות משלהן. כך, הספרייה בית הספר לכלכלה ולניהול שבה 340,000 כרכים בבניין הראשי של האוניברסיטה והספרייה של  המחלקה למתמטיקה שבה 60,000 כרכים.
יואכים ארנסט, נסיך אנהלט

ראשית חייו

יואכים ארנסט נולד ב-21 באוקטובר 1536 בדסאו, ליוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט ולמרגרטה מברנדנבורג, בתם של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מדנמרק, נסיכת הבוחר מברנדנבורג. הוא קיבל חינוך נרחב תחת פיקוחו של אביו. ב-1 בפברואר 1549, כשהיה רק בן שלוש עשרה, הוא נכנס רשמית לאוניברסיטת ויטנברג, שם, בין היתר, למד עם התאולוג גאורג הלט.

נסיך אנהלט-צרבסט

בשנת 1550 מת אביו, ויואכים ארנסט ירש את אנהלט-צרבסט יחד עם אחיו הגדול קרל הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ואחיו הצעיר ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1553 מת דודו גאורג השלישי, נסיך אנהלט-פלצקאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו יואכים ארנסט ואחיו את אנהלט-פלצקאו. בשנת 1561 מת דודו יואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו האחים גם את אנהלט-דסאו. בשנת 1562 ויתר דודו וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן על אנהלט-קתן לטובתו.

נישואים

ב-3 במרץ 1560 התחתן יואכים ארנסט עם אגנס מבארבי-מיהלינגן, בתו של וולפגנג הראשון, רוזן בארבי-מיהלינגן, ממנה היו לו שישה ילדים.
ב-9 בינואר 1571 התחתן יואכים ארנסט בשנית עם אלאונורה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, ממנה היו לו עשרה ילדים.

נסיך אנהלט

בשנת 1570 מת אחיו האחרון, ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט, ויואכים ארנסט הפך לשליט היחיד של נסיכות אנהלט שאוחדה לראשונה מאז 1252, וקבע את מקום מושבו בדסאו.
יואכים ארנסט היה שליט אופייני לתקופת הרנסאנס, ותמך בנדיבות בתרבות ואמנות. הוא שלח את בניו עם מורים פרטיים למסעות חינוך ברחבי אירופה. כמו כן, הוא הורה לבנו של ראש ממשלתו, טוביאס היבנר, ליצור תיאור מפורסם של משחקי אבירים (Ritterspiele) שהתרחש בחצר השלטון בדסאו.
בשנת 1572 הוא יצר את קוד החוקים האזורי של אנהלט (Landesverordnung Anhalts), ובשנת 1582 הוא ייסד את בית הספר להתעמלות בצרבסט. הוא היה תומך נלהב של הרפורמציה הפרוטסטנטית וההוגנוטים.

מותו

ב-6 בדצמבר 1586 מת יואכים ארנסט בדסאו, ומכיוון שבשטחי אנהלט לא חל חוק העדפת הבן הבכור, ירשו שבעת בניו של יואכים ארנסט את הנסיכות במשותף. בשנת 1603 חולקה הנחלה בין האחים; יוהאן גאורג קיבל את אנהלט-דסאו, כריסטיאן את אנהלט-ברנבורג, אוגוסט את אנהלט-פלצקאו, רודולף את אנהלט-צרבסט ולודוויג את אנהלט-קתן.
תיאטרון המדוכאים

תיאטרון המדוכאים בישראל

בישראל עוסקים מספר הולך וגדל של במאים ויוצרים בתכנים ובטכניקות של תיאטרון המדוכאים: אריק גוטלר, חן אלון, אורי שני, עינת עמיר, ליאת בולצמן, פאניה גרינשפון, אוריאל זוהר בתיאטרון הטכניון ועוד. באוגוסט 2012 נערך פסטיבל של תיאטרון המדוכאים בבית העם בשדרות רוטשילד בתל אביב. תיאטרון המדוכאים בישראל דן בנושאים רבים, וגם בדיכוי של פלסטינים (על ידי הצבא/הרשויות/הישראלים), נשים (על ידי גברים), נוער (על ידי מבוגרים), חיילים (על ידי המפקדים), עובדים זרים (על ידי המעסיקים), מזרחים (על ידי אשכנזים) ועוד.
Viasat

שידורי Viasat

את שידורי החברה ניתן לקלוט בשידורי הלווין באמצעות כל מקלט DVB-S עם NDS VideoGuard. המתחרה העיקרית של Viasat היא Canal Digital.
ל-Viasat אין פלטפורמת שידור מחוץ לסקנדינביה והמדינות הבלטיות. לכן היא צריכה להשתמש במפיץ מצד שלישי על מנת להעביר את שידוריה מחוץ למזרח אירופה ומרכזה.
בחודש מאי 2016 הודיע תאגיד MTG על השקת ערוץ טלוויזיה העוסק בספורט בטכנולוגיית Ultra HD, שיהיה ערוץ הטלוויזיה הראשון באזור סקנדינביה המשדר בטכנולוגיה זו וערוץ הספורט הראשון שמשדר באיכות השידור מסוג זה. הערוץ ישדר אירועי ספורט נבחרים, ויושק בסתיו בדנמרק, נורווגיה, פינלנד ושוודיה. כמו כן יושק ממיר תומך, על מנת לאפשר את שידורי הערוץ.
באג'י ראו הראשון

חיים אישיים

אשתו הראשונה הייתה קאשיבאי (Kashibai). היו להם שלושה בנים, שאחד מהם נענע סאהב הפך ליורשו בתפקיד לאחר מותו בשנת 1740.
אשתו השנייה הייתה מאסטני (Mastani). בני משפחתו ההינדית של באג'י ראו התקשו לקבל את הנישואין כי אימה של מאסטני הייתה מוסלמית, וזה הוביל למשבר במשפחה. באג'י ראו רחש אהבה עזה למאסטני, ובנה ארמון לכבודה בעיר פונה. לבני הזוג נולד ילד אחד.
באג'י ראו נפטר לאחר שלקה בחום גבוה לפני הגיעו לגיל 40. זמן קצר אחר כך נפטרה גם מאסטני, אשתו.
בני טיטלבוים

ביוגרפיה

טיטלבוים גדל בשכונת אחוזה שבחיפה. הוא בנם של יוסף, יליד חיפה, וטובה, ילידת סלובקיה, שהוחבאה במהלך השואה בבית משפחה נוצרית, ולאחר מלחמת העולם השנייה משפחתה היגרה לאוסטרליה. למד במדרשיית נעם שבפרדס חנה. 
טיטלבוים למד בישיבת ההסדר הגולן שבחיספין ועשה את שירותו הצבאי בחטיבת גבעתי. במהלך שהותו בדרום לבנון נפצע טיטלבוים מירי מחבלים.
לאחר ששוחרר מצה"ל למד בישיבת הכותל ולאחר מכן למד בבית הספר מעלה לתקשורת וקולנוע.
בשנת 1994 החל בתפקידו הראשון בתקשורת כתחקירן בתוכנית מבט שני ששודרה בערוץ הראשון של רשות השידור. כעבור ארבע שנים עבר לקול ישראל. טיטלבוים סיקר ברשת ב' של קול ישראל את תחומי הרווחה, המשפט, והמשטרה. בנוסף היה כתב לענייני מפלגות וכתב בכנסת. ערך יומני בוקר, הגיש יומני חדשות וכן הגיש את התוכנית "הנקודה היהודית" שעסקה ביהדות התפוצות.
בשנת 2013 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה. בשנה זו זכה גם הכתב בני דודקביץ'.
בסוף שנת 2014 הוחלט למנותו להגיש את התוכנית הכל דיבורים יחד עם עדי מאירי. התוכנית הוגשה על ידם עד לסגירתה של רשות השידור בשנת 2017.
טיטלבוים הצטרף לתאגיד השידור הציבורי וכיום הוא משמש ככתב לענייני העולם היהודי ומגיש תוכנית יומית "בעשר עם בני טיטלבוים" בתחנת כאן מורשת.
נשוי לניצה ואב לחמישה, מתגורר במודיעין.
טנו אנפלו

ביוגרפיה

אֱנֶּפָּלוּ נולד בטאלין בירת אסטוניה. בשנים 1980 עד 1985 למד ביולוגיה באוניברסיטת טרטו וסיים לימודיו בהצטיינות. בשנים 1985 עד 1987 עבד כמורה לביולוגיה וכימיה בבית ספר באי היומאה. בשנים 1989–1990 שימש כעורך כתב-העת האסטוני "קשת בענן" (Vikerkaar) לענייני תרבות.
לאחר מכן עבד כמתרגם, סופר והיסטוריון עצמאי. הוא התגורר מספר שנים בפריז וניהל את "המכון האסטוני" שם.
אנפלו התחיל את דרכו הספרותית בשלושה ספרי שירה מעניינים: "הבית על גדת הנהר" (1985), "איתקה" (1988) ו"בארץ ההיא" (1990). עם פרסומם עוררו ספריו עניין רב בקהל הקוראים של ארצו, ומבקריו ראו בו את "אחת ההבטחות הגדולות של השירה האסטונית החדשה". לספרי השירה הקודמים שכתב נוסף בשנת 1996 הספר "מידה".
למרות הצלחתו זאת, לא קנה היוצר הצעיר את תהילתו בשיריו, אלא דווקא ביצירותיו בסיפורת. מאז פרסום ספר הביכורים שלו בפרוזה, מעוררת כל יצירה חדשה שלו סקרנות, עניין והתלהבות. עד כה פרסם הסופר את הרומנים "מדינת גבול" (1993), "המחיר" (1995), "הנסיכה" (1997) ו"רדיו" (2002). באותה שנה הוציא לאור את הרומן האוטוביוגרפי "תרגילים" תחת שם העט "אנטון ניגוב" (Anton Nigov).
על ספרו מדינת גבול, שתורגם ליותר מתריסר שפות והוא הספר האסטוני הראשון שראה אור בעברית (תרגום: רמי סערי, סדרת "צפון", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005), זכה היוצר בפרס הלאומי לספרות של הרפובליקה האסטונית, בפרס של מועצת המדינות הבלטיות ובפרס טוּפִּילָק על התרגום השוודי של הספר.
אנפלו תרגם סיפורת מצרפתית והוא חבר במועצת המנהלים של האוניברסיטה למדעי החיים בטרטו.
אורי ירום

ביוגרפיה

ירום נולד בשם אורי לוינשטיין בבית החולים הדסה בתל אביב וגדל במושב בית עובד. למד בכפר הנוער בן שמן. כנער בן 16 וחצי התנדב לחי"ש, צורף לגדוד ברק של חטיבת גולני במלחמת העצמאות והשתתף בקרב דגניה-צמח. ירום התגייס לפלמ"ח בעקבות אחיו, וכלוחם בגדוד הראשון של חטיבת יפתח השתתף בקרב על אלטלנה, במבצע דני ובמבצע גי"ס. לאחר שהשתחרר עבד כימאי, אך לאחר זמן קצר התגייס שוב לצה"ל.
את שירותו בחיל האוויר החל בקורס טיס מספר 6 אותו סיים ב-1952. הוא שירת כטייס מוסקיטו בחצור אך בשל בעיות בריאות נאלץ לעבור למטוס פייפר. באפריל 1954 השתתף כטייס במבצע שנונית לחילוץ כוח צה"ל שנתקע על שרטון בחוף סעודיה. ירום שימש כמדריך טיסה בבית הספר לטיסה בסירקין. 
ב-1956 עבר קורס הסבה למסוקי סיקורסקי S-55 בארצות הברית ולאחר מלחמת סיני מונה למפקד גף מסוקים בטייסת הפילים. ירום יצא עם משלחת צה"ל להשתלמות בצרפת ובאלג'יריה ללמוד את נושא התפעול המבצעי של מסוקים בצבא הצרפתי, וב-1 בינואר 1958 הקים את טייסת 124, "טייסת החרב המתהפכת", שהייתה טייסת המסוקים הראשונה בחיל האוויר. הטייסת כללה 2 מסוקי הילר 360 קלים (אחד לא שמיש), שני מסוקי סיקורסקי S-55 ומסוק סילוני קל מדגם אלואט II שהתקבל בתרומה. בהמשך נרכשו עוד 4 מסוקי S-55 אזרחיים. הטייסת שימשה למשימות חיפוש והצלה ולחילוץ נפגעים, ויעודה בחירום היה חילוץ טייסים. 
באוקטובר 1957 זכה ירום לרישום לזכות ממפקד חיל האוויר, לאחר שחילץ עם מסוקו וצוותו חייל צה"ל שנפגע בנפילה לנקיק במצדה. ירום פעל על מנת לשלב את הטייסת במשימות נוספות וחבר אל מפקד סיירת מטכ"ל אברהם ארנן. השנים הגו יחד רעיונות לשימוש במסוקים כמובילי כוחות הסיירת במבצעיה החשאיים מעבר לקווי האויב. ב-1962 נקלטו בטייסת 24 מסוקי סיקורסקי S-58 חדשים מדגם צבאי, שניתנו במתנה על ידי גרמניה המערבית לאחר ביקור בישראל של שר ההגנה, פרנץ יוזף שטראוס. מסוקים אלו אפשרו נשיאת כוחות בתצורה בטוחה וחשאית יותר, וב-10 באוגוסט 1963 יצא לדרכו "מבצע חלוץ" בו הובל כוח של סיירת מטכ"ל למצרים במסוקם של ירום והנווט רפי סברון. משתתפי המבצע זכו אחריו בצל"ש הרמטכ"ל, כשעבור ירום וסברון הומר הצל"ש בהמשך לעיטור המופת. המבצע פורץ הדרך סלל מבצעים דומים נוספים שהיו חיוניים להצלחת צה"ל במבצע מוקד ובמלחמת ששת הימים באוגוסט 1963 סיים את תפקידו כמפקד הטייסת. 
בשנים 1965–1967 פיקד ירום על בסיס חיל האוויר שדה דב. הוא מונה לנספח צבאי של חיל האוויר בארצות הברית, אך בשל הכוננות לקראת מלחמת ששת הימים הוקפא מינויו והוא נותר בישראל. ירום התנדב לשרת במלחמה כטייס מן השורה בטייסת החרב המתהפכת תחת פיקודו של חניכו לשעבר, אליעזר כהן. לאחר המלחמה ועד 1970 שירת כנספח אווירי בארצות הברית. 
לאחר פרישתו מצה"ל היה מנכ"ל חברת "מסוק", חברת שירותי מסוקים אזרחית. בטיסה במסגרת זו נאלץ לנחות נחיתת אונס שבסיומה התהפך המסוק והתרסק, וירום ושתיים מהנוסעות נפצעו.
במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס מילואים. בין פעולותיו הייתה חילוצם של עמירם לוין ואליעזר כהן לאחר פציעתם בשדה התעופה פאיד.
עבד במשך כ-20 שנה כטייס בחברת אל על. בבחירות לכנסת ה-13 הוצב במקום השביעי ברשימת מפלגת מולדת.
נפטר בינואר 2012.
אבי מוגרבי

ביוגרפיה

מוגרבי, בנם של רבקה, ילידת גרמניה ואשת העלייה החמישית, וגבריאל מוגרבי, יליד סוריה, איש אצ"ל, מאנשי העלייה הרביעית, ומבעלי קולנוע מוגרבי בתל אביב, למד פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בין 1979 ל-1982, ואמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון. במלחמת לבנון הראשונה סירב לשרת ונשלח לכלא.
מוגרבי שימש עוזר במאי במספר הפקות בינלאומיות כסרטו של קוסטה גברס "חנה ק." והסרט "מחץ הדלתא", ובמספר סרטים ישראליים, בהם "אבא גנוב", או "צעד קטן" (2002) של הבמאי שחר סגל, ותסריטאי הסרט "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (1992). מוגרבי הוא גם אמן ויוצר במדיום הוידאו. עבודת וידאו שלו בשם "מאחור" הוצגה במוזיאון הרצליה. הוא מורה לווידאו ארט בבית הספר בצלאל, מורה לקולנוע בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומנחה בסדנת בימוי תיעודי במכללה האקדמית ספיר בשדרות.
בשנת 1989 התחיל ביצירת סרטים תיעודיים, בהם הוא לרוב המפיק, הצלם והבמאי, אשר זכו לשבחים רבים ולפרסים ישראליים ובינלאומיים.
סרטו "יום הולדת שמח מר מוגרבי" זכה בפרס היוצר המצטיין בפסטיבל דוקאביב בשנת 1999, ובמקום השני בפסטיבל הסרט הדוקומנטרי ביאמאגאטה. "נקם אחת משתי עיני" זכה בפרס אמנסטי לסרטים העוסקים בזכויות אדם, המוענק במסגרת פסטיבל רוטרדם לקולנוע, כן זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע של מרסיי ונבחר להציג במסגרת רשמית בפסטיבל קאן (מחוץ לתחרות). הסרט "אוגוסט" זכה בפרס בקטגוריית "סרט השלום" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2003, צילם בעיירה הפלסטינית עזמוט סרט תיעודי קצר, שהוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2004.
מוגרבי הוא חתן פרס קונרד וולף לשנת 2009 הניתן מטעם האקדמיה לאמנויות בברלין.
חבר דירקטוריון בארגון "שוברים שתיקה".

חיים אישיים

מוגרבי נשוי לד"ר תמר ברגר, חוקרת ופעילת שמאל, ולהם שני בנים.
רנטגן (יחידת מידה)

רנטגן הוא יחידת מידה (מסומנת ב-R) המשמשת למדידת קרינה מייננת. היחידה קרויה על שמו של וילהלם רנטגן. היחידה מוגדרת ככמות הקרינה הדרושה לשחרור מטענים חיוביים ושליליים בגודל של יחידה אחת של מטען אלקטרוסטטי בסמ"ק אחד של אוויר, בתנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ (STP) - כלומר, 101.3 קילו פסקל, ו- 0°C. כמות קרינה זו משחררת כ- 10⁹×2.08 זוגות יונים.
במערכת היחידות הבינלאומית, רנטגן אחד שקול ל-1R = 2.58×10⁻⁴ C/kg. כמות של 500 רנטגן ב-5 שעות היא קטלנית לבני אדם. בלחץ אטמוספירי סטנדרטי (צפיפות האוויר ~ 1.293 ק"ג למטר מעוקב).
מחסן נתונים

מחסן נתונים (באנגלית: Data Warehouse) הוא בסיס נתונים המשמש מערכות תומכות החלטה. הנתונים לרוב מיוצאים ממערכת אחת או מספר מערכות תפעוליות לשם הסקירה. 
מחסן הנתונים לרוב משמר את היכולות שלו בעזרת שלוש שכבות: הצגה, היתוך וגישה. כל יכולות מחסן הנתונים נבנות כדי לשרת את משתמש הקצה. הצגה נועדה כדי לשמור את הנתונים הגולמיים לשימוש מאוחר יותר על ידי מפתחים (מנתחים ותומכים). שכבת ההיתוך נועדה כדי לחבר, להשוות ולהצליב בין מידע ממקומות ומסוגים שונים ובכדי שתהיה שכבת אבסטרקציה מהמשתמש. שכבת הגישה נועדה לייצא או להציג מידע למשתמש.
הגדרה זאת של מחסן נתונים מתמקדת בצד האחסוני. מקורות המידע מטוהרים, עוברים עיבוד, קיטלוג ומובאים לשימוש על ידי מנהלים ובעלי מקצוע אחרים לשם בינה עסקית, כריית מידע ועיבוד אנליטי מקוון. אולם האמצעים הטכניים אותם משמישים כדי להביא את הנתונים למצב הזה (בפרט תהליך Extract, Transform, Load וניהול ה-Metadata) נחשבים גם חלקים מרכזיים במושג מחסן נתונים. הפניות רבות למושג מחסן הנתונים מדברות על הגדרה זאת.

מדוע נדרש מחסן נתונים?

הצורך במחסן נתונים עולה כאשר ארגון זקוק לניתוח ודיווח אמין, משולב ואחיד של כלל הנתונים שלו ברמות צבירה שונות.
המציאות הפרקטית של ארגונים רבים היא שתשתיות המידע שלהם מנוהלות על ידי מספר מערכות מידע הטרוגניות. כך למשל לארגון מסוים עשויה להיות מערכת שמנהלת את קשרי הלקוחות, מערכת אחרת המנהלת את משאבי האנוש, מערכת שלישית שמנהלת את ניהול המכירות ומערכת רביעית המנהלת את הכספים בארגון. לעיתים קרובות מערכות מתממשקות אחת עם השנייה בצורה לא מספקת אם בכלל ושאלות פשוטות כגון: "כמה זמן לקח לנציג לקוחות א' לעבוד מול לקוח ג'? כמה מוצרים מכרנו ללקוח ג'? האם לקוח ג' היה מרוצה מהשירות שסיפקנו לו? האם לקוח ג' שילם על מוצריו בזמן?" ונתינת תשובה לשאלות אלה עשויה להיות משימה קשה מאוד על אף שהמידע נמצא "אי שם" בין המערכות השונות.
בעיה נוספת היא שמערכות לתכנון משאבי ארגון (ERP) מתוכננות כדי לענות על צרכים ספציפיים בתוך הארגון. לדוגמה מערכת כלכלית עשויה לעזור להבין מידע על מוצר מסוים; מתי הוא נקנה, מתי הועבר ללקוח, מתי שילמו עבורו ולעיתים המערכת עשויה לספק שירותי חשבונאות נוספים כגון מניעה של תיעוד כפול. מידע כזה הוא שימושי מאוד עבור רואה החשבון של הארגון או עבור האחראי על הרכש אך מנכ"ל הארגון בהחלט לא מעוניין במידע ממוקד כל כך. המנכ"ל לרוב מתעניין בשאלות כגון "מה היא העלות?" או "האם היוזמה האחרונה שלנו הורידה את ההוצאות שלנו?".
בכלליות ניתן לומר שזהו תפקידו של מחסן הנתונים לפתור בעיות אלה. בעולם מחסן הנתונים הנתונים במערכות האופרטיביות מקבלות יחס של מובן מאליו. על אף שהנתונים אולי נשמרים במערכות המקור בצורה שאינה מאפשרת אינטגרציה, בתפיסת מחסן הנתונים המטרה היא לייצר רצף של מידע. שיטת מחסן הנתונים מקדמת מטרה זאת במספר שיטות, בין השאר על ידי הקמת מאגרי נתונים חדשים התומכים בשאילתות רלוונטיות.

מוצרי תוכנה

בסיסי הנתונים המשמשים מחסן נתונים הם בסיסי נתונים יחסיים. גם בסביבות מחסן הנתונים נפוץ השימוש בשלושת בסיס הנתונים היחסיים הנפוצים: אורקל, DB2, Microsoft SQL Server ובנוסף להם Teradata. בסיס הנתונים האחרון שצוין הוא בסיס נתונים ייעודי למחסני נתונים והוא משולב עם חומרה ייעודית. Teradata משמש בעיקר ארגונים גדולים עם מחסני נתונים גדולים במיוחד.
החל משנת 2009 מציעה גם חברת אורקל מוצר המשלב חומרה ובסיס נתונים עבור מחסן נתונים. המוצר נקרא Exadata. המהדורה הראשונה מבוססת על חומרה של חברת HP והמהדורה השנייה על חומרה של חברת סאן.
אובודה

אוֹבּוּדָה (בהונגרית: Óbuda, מילולית: בוּדָה העתיקה, בגרמנית: Alt-Ofen, בסרבו-קרואטית: Stari Budim, ביידיש: אלט אופען, בעברית רבנית: אויבן יָשָן או בודא ישן) היא אחת משלוש הערים היוצרות את בודפשט, בירת הונגריה  (יחד עם בודה ופשט) והעתיקה שבהן. עד 1 בינואר 1873 הייתה אובודה עיר עצמאית. היא ממוקמת ממערב לדנובה, צפונית לבודה.

היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות התקיים יישוב באזור אובודה כבר מתקופת האבן. בעת ההתיישבות הקלטית התקיים במקום מרכז התיישבותי גדול יחסית. בתקופה הרומית בהונגריה היה אתר זה אקווינקום (בלטינית: "עיר המים"), בירת הפרובינקיה הרומית פאנוניה. עד היום ניתן לראות בשטח עתיקות מן התקופה הרומית, בהן שרידי אמפיתיאטרון ווילה רומית. מאותה עת (שנת 106 לספירה) הייתה אובודה מיושבת ברציפות כעיר. אדמות המקום היו נחלתה של משפחת האצולה זיצ'י שבנתה במקום טירה, הקיימת עד היום ומאכסנת מוזיאון המוקדש ליציות האמן ויקטור וסרלי. עם איחוד בודפשט נכללה אובודה ברובע השלישי של העיר, הכולל גם את אי הדנובה Óbudai-sziget ושטחי תעשייה ומגורים.
מעמדה של אובודה ירד לאחר איחוד בודפשט, והיא קיבלה צביון של פרבר תעשייתי ובו בתי חרושת ומשכנות פועלים. בעת השלטון הקומוניסטי נבנו בה שיכונים סובייטיים ותחנת כוח שארובתה נראית למרחוק.
הכיכר המרכזית (Fő tér) משמרת אוירה כפרית מהמאה ה-17 ו-ה-18. לא רחוק ממנה נמצאים המבנה בן המאה ה-18 ששימש כבית העירייה ומוזיאון אובודה.
בשנת 1950 חוברה אובודה ישירות לפשט על ידי גשר ארפאד (שנקרא אז "גשר סטלין").

יהודים באובודה

התיישבות יהודית החלה באובודה ב-1712, לפי הזמנת הדוכסית זיצ'י. למרות שהתיישבות יהודית נאסרה בבודה זכו יהודי אובודה, בהתאם להסכם החסות, לחופש דת, התיישבות ומסחר. בשנת 1737 הוקם בית כנסת והקהילה באובודה הייתה לקהילה היהודית הגדולה בהונגריה. רב הקהילה היה משה מינץ, שהקים במקום בית דין צדק וישיבה גדולה, ומת ב-1831. ב-1820 הוקם בית הכנסת הנוכחי באתר בית הכנסת הראשון. בעת הקרע ביהדות הונגריה בחרה הקהילה להצטרף לזרם הנאולוגי, אף כי רבה מרדכי עמרם הירש היה אורתודוקסי שתמך בעצמו בגישת הסטטוס קוו.
הקהילה חרבה בשואת יהודי הונגריה יחד עם שאר קהילות בודפשט. בראשית שנות ה-2000 הוקמה מחדש קהילה יהודית באזור, המתבססת על אנשי עסקים ישראלים ואנשי בית חב"ד.

בית הכנסת של אובודה

בית הכנסת, הבנוי במתאר של מקדש יווני, מצטיין בסגנון אדריכלי ייחודי, המשופע ממבני הסגנון האימפריאלי של ראשית המאה ה-19. בחזיתו שישה עמודים קורינתיים. על הארכיטרב (הקורה הראשית) נכתב בעברית: "כל תפלה וכל תחינה שתהיה לכל האדם ופרש כפיו אל הבית הזה". בראש הגמלון - שני לוחות הברית.
פנים המבנה נחשב בעת הקמתו למפואר באירופה. אלמנט ייחודי נוסף הוא ארבעה אובליסקים בארבע פינות הבימה.
בית הכנסת נהרס בשואת יהודי הונגריה ובתקופת השלטון הקומוניסטי שימש כאולפן שידורי רדיו וטלוויזיה.
ב-5 בספטמבר 2010, לאחר שיפוץ, נחנך במקום בית כנסת של חסידי חב"ד, במעמד הרב הראשי יונה מצגר וסגן ראש ממשלת הונגריה.
קווין סורבו

קורות חייו

סורבו נולד בעיר מאונד, מינסוטה לארדיס, אח במקצועו, ולין, מורה לביולוגיה ומתמטיקה. קווין גדל על ברכי הנצרות מהזרם הלותרניזם, ולאחר סיום לימודיו באוניברסיטת מורהד מינסוטה פנה לעסוק בדוגמנות צילום וטלוויזיה בשנות השמונים של המאה העשרים.
תחילת דרכו כשחקן החל בתפקידי אורח בסדרות כגון "ראשון עד עשר" (1st & Ten) ובסדרת הטלוויזיה הנודעת "רצח במשיכת קולמוס" (Murder, She Wrote) בכיכובה של השחקנית אנג'לה לאנסברי, בהמשך נבחן לתפקידים ראשיים בסדרות "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן" (Lois & Clark: The New Adventures of Superman), ובנוסף לסדרה "תיקים באפלה" (The X-Files), שני מבחני בד אשר לא זכה בהם.
לימים במהלך שנות התשעים של המאה העשרים התקבל לתפקיד הגיבור הרקולס, תפקיד ראשי בסדרה "הרקולס: המסעות המופלאים" (Hercules: The Legendary Journeys), תפקיד אשר העניק לו פרסום עולמי בעקבות הצלחתה המסחררת של הסדרה אשר עסקה בסיפורי גבורתו של הגיבור המיתולוגי הרקולס. עוד השתתף בסרטי פעולה כגון "קול הכובש" (Kull the Conqueror), תפקיד אורח בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת" (Xena: Warrior Princess), ובתפקיד ראשי נוסף וידוע כקפטן דילן האנט בסדרה "אנדרומדה" (Andromeda) העוסקת במדע בדיוני עתידי. בשנת 2006 גילם את דמותו של פרנק אטווד בעונה הרביעית והאחרונה סדרת הנעורים "The O.C." של רשת FOX. בשנת 2012 שיחק בסרט הטלוויזיה "מלאכים של החג" לצידה של איזבלה וידוביץ'.

חייו הפרטיים

סורבו נשוי כיום לשחקנית סם ג'נקינס, אותה פגש והכיר על סט הסדרה "הרקולס: המסעות המופלאים", שם הופיעה השחקנית בתפקיד אורח. קווין סורבו מכהן כדובר הארגון !A World Fit For Kids, ארגון ללא מטרות רווח הפועל למען הכשרת בני נוער כמורי עזר לילדים צעירים.
סורבו הוא נוצרי אדוק. לדבריו עובדה זו מנעה את קידומו בתעשיית הסרטים.
בראיון לרדיו הנוצרי "פטר הייק", טען כי הוליווד נוקטת גישה מזלזלת בהפקת סרטים העוסקים בעלילות תנ"כיות. 
סורבו שיחק בסרט "אלוהים לא מת" (2014). סרט העוסק בוויכוח בין מרצה אתאיסט לסטודנט נוצרי.
היער הלאומי טונגס

היסטוריה

ב-1902 הכריז נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על ארכיפלג אלכסנדר כעל יער לשימור. ב-1907 הוא הרחיב את השמורה לשטח יער טונגס. ב-1908 התווספו שני יערות לשמורה ויצרו יחד אזור שמקיף את רוב שטחה של דרום אלסקה. במשך השנים נוספו עוד שטחים ליער הלאומי.

תיאור

בשמורה מתגוררים כ-75,000 אנשים שמתקיימים מהקרקע. שלושה שבטי ילידים חיים בדרום אלסקה ובאזור היער: טלינגיט, האידה וצימשיאן. כמו כן, ממוקמות בשטח היער 31 ערים ועיירות, בהן ג'ונו, בירת אלסקה. הפארק קרוי על שם אנשי הטונגס המהווים חלק משבט טלינגיט, שישבו באזור, בעיקר ליד העיר קטצ'יקן.

אקולוגיה

היער הוא חלק מאזור יערות לאורך החוף הפסיפי הצפוני. יחד עם גרייט ביר הוא מוגדר "יער גשם לח" והוא מאופיין באקלים ממוזג. הצומח שבו מורכב בעיקר בעצי מחט. הקרקע מורכבת בחלקה מקארסט (אבן גיר, מנוקזת היטב, מערות רבות) וגרניט (קרקע שאינה מנוקזת היטב). מינים נדירים ומוגנים רבים שנראים רק לעיתים רחוקות בצפון אמריקה חיים באלפי האיים שלאורך החוף. דגי סלמון, דובים חומים ושחורים ועיטם לבן-ראש חיים ומתרבים ביער. עופות נודדים רבים מקננים בחודשי הקיץ בשמורה, בהם גם שחפית הקוטב.

כ-40% משטח היערות הם שטחים שאינם מיוערים, כגון שטחי מים, קרח, סלעים וצמחייה נמוכה. בעבר נחטבו עצים ביער, אך כיום הדבר אסור בכ-78% אחוזים משטח היער, ונותרו כ-70% משטח היער הראשוני שמיועדים להישאר כך.

תיירות

ביער מבקרים כמעט מיליון תיירים בשנה, רובם מגיעים בשיט דרך הים. בשמורה קיימים מרכזי מבקרים שמספקים סיורים מודרכים ושיט במעבורות, כבר מ-1968. כמו כן, קיימות כ-150 בקתות להשכרה, חלקן במקומות מרוחקים שניתן להגיע אליהם רק ברגל, בסירה או במטוס ימי. בנוסף, פתוחים לציבור אתרי צפייה בדובים ו-15 חניוני לילה.
דיאן, נסיכת אורליאן

ביוגרפיה

דיאן נולדה בפטרופוליס בברזיל ב-24 במרץ 1940 לאנרי, רוזן פריז ולאיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ. בעת לידתה התגוררו הוריה בברזיל בשל החוק שאסר על יורשי השושלות המלכותיות להתגורר בצרפת, אולם בשנת 1950 בוטל החוק ובני המשפחה עברו להתגורר בצרפת. בשנת 1954 החלה דיאן בלימודי אמנות, והתמחתה בהדפס רשת, סטוקו וויטראז'.
ב-21 ביולי 1960 התחתנה דיאן באלטשהאוזן עם קרל, דוכס וירטמברג, כחלק מפיוס בין צרפת לגרמניה, אולם הנישואים היו נישואי אהבה, ונולדו להם 6 ילדים. מאז 1971 התעסקה דיאן באמנות, ובעיקר בציור ופיסול. כמו כן, היא גם עשתה כמה תערוכות בגרמניה, צרפת, ספרד ובלגיה, ומדי שנתיים היא גם מארגנת תערוכה של שלושים אמנים צעירים לא ידועים בגנים של הטירה שלה באלטשהאוזן. בשנת 1975 מת חמיה פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, ובעלה קרל הפך לראש בית וירטמברג.
דיאן עומדת בראש כמה ארגוני צדקה, ואף תרמה מענק מיוחד למחלקת העיניים בבית החולים הלאומי לרפואת עיניים קינזה-וינגס בפריז, לצורך מחקר במחלת העיניים רטיניטיס פיגמנטוזה, שפוגעת בילדים רבים.
אליעזר קולס

ביוגרפיה

קולס נולד בקיזלורדה שבברית המועצות (כיום ברוסיה), גדל בנשר, בנו של ישראל קולס שכיהן בין השנים 1978-1977 כראש מועצת נשר. ב-1948 עלתה המשפחה לישראל. למד בבית הספר "חוגים" בחיפה והנו בעל תואר ראשון בכלכלה, סטטיסטיקה ומשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1962 הצטרף לשורות המפלגה הליברלית. כיהן כעוזר בכיר לשר הבינוי והשיכון ובשנת 1977 מונה למנהל לשכת השר. בשנים 1978-1980 שימש קולס כיועץ הבכיר של שר התעשייה והמסחר, בימים ההם יגאל הורביץ וגדעון פת. לאחר מכן קיבל לאחריותו את האגף למסחר קמעונאי ותעשייה זעירה, בראשו עמד עד היבחרו לכנסת.
כחבר הכנסת כיהן בכנסת העשירית וה-11. לאורך כל שנות כהונתו היה יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה והרווחה.
לאחר סיום כהונתו היה, בין היתר, חבר הוועדה הקרואה באשקלון ושימש כחבר מועצת עיריית חיפה בראשות רשימת "נטו". קולס אף הודיע על התמודדותו לראשות עיריית חיפה בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008, והודיע כי אם הוא ייבחר הוא יכהן בתפקיד בהתנדבות ללא שכר, מכיוון שהוא כבר מקבל פנסיה מלאה מהכנסת, אך פרש מהמירוץ יומיים לפני כן בטענה כי הוא לא רוצה להיות המועמד שיוביל לסיבוב שני בין יהב לבורובסקי, שיבזבז עוד כסף על חשבון המדינה.
בחודש ספטמבר 2013 הודיע קולס, תושב קריית חיים, על התמודדותו על ראשות עיריית נשר. בבחירות זכה ב-7% מקולות הבוחרים ולא הצליח לעבור את אחוז החסימה ולהיכנס למועצת העיר.