google/wiki40b huggingface dataset:
פנחס גינוסר

ד"ר פנחס גִינוֹסָר (גוֹלְדְפַרְבּ) (13 באפריל 1924, תל אביב - מרץ 2008, ירושלים) היה מלוחמי מחתרות האצ"ל והלח"י, פעיל במפלגה הקומוניסטית הישראלית כחלק מהפלג שתמך בציונות ב-1965, חוקר במדרשת בן-גוריון ועורך ספרים בנושא תולדות הציונות.

תקופת נעוריו

גינוסר נולד בתל אביב בשם פנחס גולדפרב לצבי ורחל, ילידי הארץ. המשפחה הייתה אמידה, אביו היה רואה חשבון וכיהן בין היתר כרואה החשבון הראשי של חברת החשמל. אמו הייתה עקרת בית.
האווירה הפוליטית בבית הושפעה מאוד מהתנועה הרוויזיוניסטית, שאביו היה מנהיג מקומי בה. רקע זה הביאו להצטרף לארגון האצ"ל בהיותו בן 14. למרות תמיכת אביו ברעיונות הלאומיים שייצג הארגון, הוא התנגד לפעילות המחתרתית של בנו, ובשל כך אף סילק אותו מהבית לתקופה.

פעילותו בלח"י

עם הפילוג באצ"ל בשנת 1940 הצטרף לקבוצת הפורשים בראשותו של אברהם שטרן. כינויו המחתרתי היה "אמנוֹן". 
ב-1943 היה אחראי על הגיוס לארגון, בעיקר בקרב בני נוער. ב-1944 אחראי על סניפי השרון והשומרון, וב-1945 התמנה לאחראי על אזור חיפה והצפון.
גינוסר השתתף בפעולות רבות של הארגון, בהן מעשי שוד למימון פעילות המחתרת, ניסיון ההתנקשות בג'פרי מורטון וההתקפה על מחנה הצבא הבריטי בחולון, בה נפצע.
היה מבין חברי הארגון שהוגלו לאפריקה על ידי הבריטים. ב-12 ביולי 1948 שב לארץ ישראל.
לאחר הקמת המדינה ושובו לישראל הועמד גינוסר בראש תנועת הנוער של מפלגת הלוחמים, ערך את הירחון "חזית הנוער" והיה מזכיר המערכת של עיתון "המעש".
למרות גילו ושנות פעילותו הרבות כלוחם, חויב גינוסר על ידי שלטונות המדינה הצעירה בשירות צבאי, וב-1950 גויס לצה"ל. שירת בחטיבת גבעתי וסיים קורס קצינים במחזור ז'. במחזור ח' של הקורס שימש כמדריך.

פעילותו הפוליטית

עם הקמת המדינה היה ממארגני מסע הבחירות של מפלגת הלוחמים לאספה המכוננת. לאחר התפרקותה, הצטרף למפ"ם ונתמנה למזכיר החטיבה הצעירה של מפ"ם בתל אביב. עם הקרע במפלגה הצטרף לד"ר משה סנה והיה לחבר הוועד המרכזי של מפלגת השמאל הסוציאליסטי. הצטרף עם אותה מפלגה למק"י. לאחר הפילוג במק"י ב-1965 הצטרף לפלג שהתנתק מברית המועצות ונותר לתמוך בציונות, ונעשה חבר הוועד המרכזי והלשכה הפוליטית. ב-1967–1972 שימש כעורך הדף לספרות של ביטאון מק"י "קול העם".

מחקר

גינוסר למד ספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1980 קיבל בה תואר שני; עבודת הגמר שלו הייתה בנושא "תחנות באופני ההתייחסות לארץ ישראל ובתיאור הראליה שלה בשירה העברית".
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו, על דיסרטציה שכותרתה: "הספרות העברית ותנועת הפועלים הארץ-ישראלית בימי העלייה השלישית (תרע"ח-תרפ"ג)".
כיהן כחוקר במכון למורשת בן-גוריון בקריית שדה בוקר וכמרצה במחלקה ללשון ולספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

משפחתו

פנחס נישא ליהודית לבית הלוי, אותה גייס קודם לכן לשורות הלח"י.
בשנת 1949 נולד בנם הבכור דרור וב-1956 בתם אורלי. המשפחה התגוררה בתחילה ברמת-גן.
לאחר שעזבו ילדיהם את הבית, קבעו יהודית ופנחס את ביתם במדרשת בן-גוריון שבנגב, שם התגוררו במשך כ-20 שנה.
וואגה וואגה

היסטוריה

תושביו המקוריים של אזור וואגה וואגה של ימינו היו בני העם האבוריג'יני הוויראדג'ורי (Wiradjuri). המילה וואגה בשפתם משמעותה עורב וכדי ליצור צורת רבים למילה בשפתם הם חוזרים על המילה פעמיים, כך שהשם וואגה וואגה משמעותו "המקום של העורבים הרבים". משמעות השם מוזכרת בשמה הלטיני של הדיוקסיה של העיר, Dioecesis Corvopolitana, כשהמילה corvus היא עורב בלטינית.
המחקר האירופאי של האזור שעליו עתידה הייתה העיר לקום החל ב-1829 עם הגעתו של צ'ארלס סטרט (Charles Sturt) שעמד בראש משלחת שסיירה לאורך נהר מורומבידיגי וזמן קצר לאחר מכן החלו להגיע למקום מתיישבים. בתחילה היו אלה רועים שתפסו את הקרקע באופן בלתי חוקי אך בשנת 1836 הוסדרו זיכיונות המרעה על הקרקעות על ידי הממשלה. תוך כמה שנים גדל מספר המתיישבים ועד לשנת 1850 כיהן במקום שופט שלום. ראשיתו של הכפר הייתה בצומת הדרכים שהיה נקודה חשובה לעוברים באזור ופעלו בו, נפח, מלון ומשרד דואר. ב-1849 בוצעו המדידות הרשמיות במקום ווואגה וואגה הוכרז רשמית ככפר.
הכפר וואגה וואגה גדל מהר, אוכלוסייתו מנתה 611 תושבים ב-1861 ובמהלך עשור זה הוקמו בו בתי מלון נוספים, חנויות ובנקים והחלו לפעול בו עורכי דין, רופאים ורופאי שיניים. ב-1868 החל לצאת לאור העיתון Wagga Wagga Advertiser שיוצא לאור עד היום. עד לשנות השישים של המאה ה-19 הגיעה האספקה לכפר באמצעות עגלות שוורים ולמשך תקופה קצרה היה נתיב התחבורה המהיר יותר לכפר סירות נהר. עידן סירות הנהר הסתיים ב-1878 כאשר חובר הכפר לרשת הרכבות.
ב-1870 הוכרזה וואגה וואגה כמועצה מקומית. תאורה באמצעות גז החלה לפעול ב-1881 וב-1885 חוברה וואגה וואגה לרשת המים, אם כי הם היו באיכות  ירודה ובנוסף לבעיות תברואה בעיר, שגרמו לצחנה נוראה, גרם הדבר למגפת  טיפואיד בשנות התשעים של המאה ה-19 ובראשית העשור הראשון של המאה ה-20. ב-1908 אושרה תוכנית לרישות העיר בצנרת ביוב שהושלמה ברוב רחובות העיר ב-1914. עוד ב-1875 נפתחה בעיר ספרייה ציבורית ונטעו בעיר פארקים ציבוריים.
בשנת 1862 הקימו תושבי העיר גשר על נהר מורומבידיגי שנהרס על ידי הממשלה ב-1895 ואחר נבנה במקומו. גשר זה החזיק מעמד עד 2006, עת נחסם לתנועה לאחר שהחל להיות לא בטיחותי למעבר.
תושבי וואגה וואגה היו מהתומכים הנלהבים לאיחודה של אוסטרליה ב-1901 ואף קבוצה של תושבים יצרו קבוצת לחץ למען בחירתה של העיר כבירת אוסטרליה עקב מיקומה על אם הדרך בין סידני לבין מלבורן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה וואגה וואגה נקודת ההתחלה של מצעד של מתגייסים שצעדו רגלית מעיר לעיר עד לסידני כדי להתגייס לכוה האימפריאלי האוסטרלי. לאחר המלחמה התיישבו באזור חיילים משוחררים רבים, אך הם סבלו קשיים מרובים ולא הצליחו להקים תשתית חקלאית ראויה לשמה. ב-1921 מנתה אוכלוסיית העיירה 11,631 תושבים ושנה לאחר מכן היא חוברה לרשת החשמל שהחל מ-1928 קיבלה את אספקת החשמל מסכר בורינג'וק (Burrinjuck Dam), כ-100 ק"מ ממזרח לעיירה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקמו בסביבות וואגה וואגה שני בסיסים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובסיס גדול של צבא אוסטרליה. לאחר המלחמה גדלה וואגה וואגה בהתמדה והיא הוכרזה כעיר ב-17 באפריל 1946. העיר התפתחה ונוספו לה שכונות מגורים ואזורי תעשייה. בסיסי כוחות ההגנה של אוסטרליה שהוקמו במלחמה המשיכו לפעול. בסיס הצבא משמש עד היום כבסיס הטירונים המרכזי של צבא אוסטרליה ובסיס חיל האוויר וואגה (RAAF Base Wagga) התרחב והיה לבסיס ההדרכה הטכני הראשי של החיל.
עקב שיטפונות שפקדו את העיר בשנות החמישים, הוקמה מערכת סוללות הגנה בשנת 1962 ובשנת 1982 היא הורחבה כך שתגן גם על צפון העיר. ב-1989 הוקמה בעיר אוניברסיטה.
אבנר חיפושי נפט

היסטוריה

השותפות נוסדה בשנת 1989 על ידי ד"ר דוד כהן, גדעון תדמור והגאולוג ד"ר אלי רוזנברג. השם "אבנר" נקבע על ידי רוזנברג, שנחשב לאבי חיפושי מאגרי האנרגיה בים התיכון, לפי ראשי התיבות של שמו - "אליהו בן נחום רוזנברג".
הפרויקט הראשון בו הייתה מעורבת אבנר היה שותפות ים תטיס שמצאה שני מאגרי גז - מאגר הגז "נועה", שהתגלה ב-1999, ומאגר הגז "מרי", שהתגלה ב-2000. מאגר מרי הוערך ב-32 מיליארד מ"ק ואילו מאגר נועה הוערך ב-2 מיליארד מ"ק. 
בשנת 2000 מכר רוזנברג את אחזקותיו באבנר לקבוצת דלק, וחדל להיות שותף פעיל.
בנובמבר 2012 הכריז הממונה על ההגבלים העסקיים על השותפות בתמר ובהן אבנר, כעל מונופול בתחום אספקת גז טבעי. אבנר היא בעלת 16% משדה תמר ו23% של ים תטיס ושל שדה הגז לווייתן.
ב-2014 מכר רוזנברג כשליש מזכויותיו על תמלוגי העל של אבנר לתאגיד "אלייד" בראשות יצחק סוארי. 
אבנר (15%) ודלק קידוחים (15%), יחד עם חברת נובל אנרג'י (70%) הן בעלות זכויות במאגר "אפרודיטה" שבמים הכלכליים של קפריסין. ביוני 2015 הכריזו השותפות על אפרודיטה כעל מאגר מסחרי, שיש בו כ-4.54 TCF (טריליון רגל מעוקב) של גז טבעי.

חיסול אבנר

במהלך 2016 הבשילו המגעים למיזוג בין דלק קידוחים לבין אבנר. ב-29 בספטמבר 2016 נחתם הסכם המיזוג, שלפיו דלק קידוחים הייתה אמורה למזג "לתוכה" את אבנר. במהלך 2017 התבצעו הליכי המיזוג ושתי החברות הפכו לשותפות אחת בשליטת יצחק תשובה, תחת השם "דלק קידוחים. רשם השותפויות הכריז על חיסול חברת אבנר ומחק אותה מרישומי רשם השותפויות. אבנר, חלוצת גילויי הגז המסחרי בים התיכון, חדלה להתקיים. ב-21 במאי 2017 החלה השותפות הממוזגת להיסחר בבורסה כ"דלק קידוחים", ללא אזכור השם אבנר, לפי החלטת בעלי השליטה בשותפות החדשה.
מירנה הנסן

ביוגרפיה

הנסן נולדה בשיקגו ותכננה תחילה ללמוד גידול בעלי חיים ווטרינריה.
ב-1953 זכתה בפרס על הפוטוגניות שלה (Miss Photoflash) על ידי איגוד הצלמים של שיקגו דבר שהוביל אותה לתחרות מיס אילינוי שבה זכתה ובתחרות הארצית מיס ארצות הברית זכתה גם שם במקום הראשון ואחד הפרסים על זכייתה היה חוזה עם סרטי יוניברסל ובתחרות מיס תבל זכתה במקום השני וב-1954 השתתפה ביחד עם הזוכה נציגת צרפת כריסטיאן מרטל בטורניר הפרחים השנתי של קליפורניה.
בתחילה היא הופיעה במספר תפקידים קטנים בסרטים ואף לא וזכרה בקרדיט הסיום.
ב-1954 היא שיחקה בסרט "פלייגירל" לצד שלי ווינטרס ושיחקה מרגלת בסרט "המסכה הסגולה" ונערת שעשועים בסרט עם "Party Girl" עם סיד צ'ריס ובמהלך הקריירה הופיעה ב-26 סרטים וביצעה גם מספר הופעות בטלוויזיה.
חנן עזרן

ביוגרפיה

נולד בישראל. בנעוריו היה כתב נוער בשבועון "מעריב לנוער". בשרותו הצבאי היה קצין תותחנים ובשירות המילואים, הגיע לדרגת רב-סרן.
בשנת 1976 סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בספרות עברית קולנוע וטלוויזיה, ובשנת 2009 סיים לימודי תואר שני בתקשורת.
בשנת 1975 החל לעבוד בחטיבת החדשות בטלוויזיה הישראלית. במהלך השנים שימש בשורה של תפקידים, בהם כתב בנושאים פלילים, כתב בנושאים חברתיים וכתב בכנסת. בנוסף שימש כעורך ומגיש של מהדורות "חדשות הלילה" בערוץ. היה כתב ב"יומן" ובתוכנית מבט שני. הגיש את המגזין הפוליטי "כנסת".
ערך והגיש את תוכניות התחקיר "חשיפה", ובין השנים 2004–2009 את התוכנית "גילוי נאות". יצר גם כתבות תחקיר. בין כתבותיו הידועות היו חשיפת היומנים של מרדכי ואנונו, על סוחרי הנשק הישראליים, על התעשיות הביטחוניות הישראליות שכירי חרב ישראליים, קשרים עם איראן, ועוד. בשנת 1995 קיבל עזרן מעמותת "אמיתי" (שקדמה לעמותת אומ"ץ) עיטור מיוחד על הצטיינות בחשיפה עיתונאית לוחמת, יושר אישי ויכולת מקצועית.
יצר גם סרטים דוקומנטריים. על סרטו "מבריסק לירושלים", שעסק בחיי מנחם בגין, קיבל בשנת 1994 את פרס ראש הממשלה.
עזרן כתב כארבעה עשר מחזות בנושאים של ניכור חברתי ובדידות, חלקם הוצגו בתיאטרון "הזמן". על מחזהו "המכונה" זכה בפרס עיריית תל אביב לתרבות ואמנות. זכה גם בפרס רשות השידור לסיפור קצר שכתב.
ספריו של עזרן עוסקים בנושאי טרור בינלאומי. בראיון שנתן לעיתונאי אלי אשד בעקבות צאת ספרו "למות מפחד" ציין עזרן שהוא אוהב לעסוק בענייני הרפתקאות ביטחוניות וריגול, נושאים שזכאים לטיפול רחב יותר ממסגרת תוכניות טלוויזיה.
בשנת 2012 פרש מהערוץ הראשון במסגרת הסכם פרישה.
נפטר ב- 25 במאי 2013 ממחלה. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
המגנט הארבע-קטבי

המגנט הקוואדרופולי (quadrupole magnet) - מגנט בעל ארבעה קטבים מגנטים - הוא מבנה מגנטי המורכב מארבעה מגנטים זהים, המסודרים במאונך זה לזה, כך שקוטב צפוני של אחד צמוד לקוטב דרומי של המגנט הסמוך לו. מגנט מסוג זה נמצא בשימוש כדי למקד אלומה של חלקיקים טעונים (דוגמת הפרוטונים במאיץ חלקיקים). הוא יוצר שדות מגנטיים שהולכים ומתחזקים ביחס ישר ככול שמתרחקים רדיאלית בציר האורך שלהם, וגורמים ליצירת כוחות מגנטיים.
החלקיקים בשרטוט נעים בניצב למישור השרטוט, והחוצה מה"דף".

מגנטים קוואדרופולים בCERN

כיוון שמאיץ החלקיקים בCERN  הוא הגדול ביותר ובעל אנרגיית ההתנגשויות הגבוהה ביותר בעולם, הוא צריך מגנטים חזקים מאוד בשביל לסובב את החלקיקים במאיץ המעגלי ובשביל למרכז אותם בתוך צינורות המאיץ. במאיצים הנמצאים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים - CERN - משתמשים במגנטים קוואדרופולים על מנת לפקס את החלקיקים. במאיץ הגדול ביותר הקיים כיום - LHC) Large Hadron Collider) משתמשים בכ- 9600 מגנטים אשר מתוכם 392 הם מגנטים קוואדרופולים.
שמוליק מעוז

ביוגרפיה

מעוז נולד בהרצליה לאב ממוצא טורקי ואם שהגיעה מפולין, הצעיר בין שלושה אחים. שירת בצה"ל כטנקיסט, בין השאר במלחמת לבנון הראשונה. בעת שירות מילואים ברפיח נפגע מאבן שהושלכה עליו, פגעה בעינו וריסקה לו את ארובת העין. לאחר שנים של שיקום החל ללמוד ב"בית צבי" וסיים את לימודיו במגמת קולנוע. בראשית דרכו המקצועית עבד כמעצב אמנותי, לאחר מכן ביים פרסומות ובהמשך ביים וידאו קליפים עבור "הד ארצי" ו"הליקון", פרסומות וסרטים קצרים.
בתחילת שנות התשעים עיצב אמנותית את העונה השנייה של סדרת המתח "סיפורים לשעת לילה מאוחרת".
בשנת 2000 ביים את הסרט הדוקומנטרי "ליקוי חמה מלא" ("Total  Eclipse") עבור ערוץ הטלוויזיה האירופאי Arte. הסרט זכה לשבחים רבים, והוקרן בסינמטקים בפריז ובברלין, וכן במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ב-2007 החל לצלם את סרטו הראשון באורך מלא, "לבנון", אותו כתב וביים, שהתבסס על חוויותיו האישיות מיומה הראשון של מלחמת לבנון הראשונה, בה שירת כחייל בשירות חובה. ב-2009 זכה הסרט בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה, הוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו, היה מועמד ל-10 פרסי אופיר וזכה בארבעה.
ב-2017 יצא סרטו פוקסטרוט, שהיה מועמד ל-13 פרסי אופיר וזכה בשמונה, ביניהם בפרס על הבימוי הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר ובפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר. הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה וזכה בפרס חבר השופטים שהוא השני בחשיבותו בפסטיבל.
שלד

מערכת השלד

מערכת השלד הנקראת לעיתים גם "המערכת המבנית" היא המערכת בגוף החולייתנים (בעלי חוליות) הכוללת את השלד, על עצמותיו ומפרקיו.

שלדים בתרבות

שלד, לרבות השלד האנושי מסמל רבות את המוות. ניתן לראות שלדים וגולגולות אנושיות באומנות לאורך השנים. ממנטו מורי לדוגמה היא סוגה של יצירות אמנות שמטרתן להזכיר לבני האדם כי סופם למות והיא מכילה רבות אלמנטים חזותיים של שלדים אנושיים. האנשה של המוות מקובלת היא שלד אנושי עם חרמש בידו. שלד מהלך הוא אל-מת המופיע רבות בסיפורי אימה ובמשחקי מחשב.
טיבור סקלי

תולדות חייו

טיבור סקלי נולד בשנת 1912 בספישקה סובוטה (Spišská Sobota) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מן העיר פופרד שבסלובקיה). אביו היה וטרינר, ומשפחתו נדדה במקומות רבים בילדותו. חודשים ספורים לאחר לידתו עקרה משפחתו לרומניה, ובשנת 1922 עקרה שוב לסרביה. לאחר שסיים את לימודי בית הספר היסודי עקרה משפחתו פעם נוספת למונטנגרו, שם סיים את לימודיו בבית ספר תיכון. את לימודי המשפטים למד בעיר זגרב, שם עבד מאוחר יותר כעיתונאי.
בשנת 1939 נסע לארגנטינה כדי לדווח לעיתונו על מהגרים יוגוסלבים למדינה. סקלי נשאר בארגנטינה 15 שנה, שבמהלכן שימש כעיתונאי וחוקר ארצות בדרום אמריקה. בשנת 1944 הוא טיפס לפיסגת אקונקגווה, הגבוהה ביבשת דרום אמריקה. ניסיונו שימש השראה לספרו "סערה על האקונקגווה". הוא שב ליוגוסלביה בשנת 1954 וחי בבלגרד, אף שהמשיך לצאת למסעות בעולם. החל משנת 1972 התגורר בסובוטיצה ושימש מנהל מוזיאון בעיר עד יום מותו.
נארוהיטו, קיסר יפן

תאריו האקדמיים של הקיסר

נארוהיטו הוא בעל תואר ראשון (1982) ושני (1988) בהיסטוריה מאוניברסיטת גקושויין שבטוקיו. בשנים 1983 - 1985 למד בקולג' מרטון שבאוניברסיטת אוקספורד בבריטניה; על תקופת שהייתו שם כתב מספר מאמרים וזכרונות, בהם "The Thames and I: A Memoir of Two Years at Oxford".

משפחתו

נארוהיטו נישא ב-1993 למסאקו, דיפלומטית במשרד החוץ היפני. החתונה נערכה במקדש שינטו בטוקיו בפני 800 מוזמנים, רבים מהם מלכים וראשי מדינות בעולם, והיא סוקרה בהרחבה בתקשורת העולמית. בני הזוג מתגוררים בארמון טוגו שבטוקיו, עם בתם אאיקו, שנולדה ב-2001. בעשור האחרון מתקיים פולמוס ציבורי בעקבות לידת הבת היחידה, סביב השאלה האם לשנות את החוק היפני המונע מנשים לרשת את הכתר. ב-2008 עלתה משפחת הנסיך לכותרות כאשר הנסיך ביקש את הבנת הציבור בהקשר למחלתה של אשתו, שאובחנה כסובלת מהפרעת הסתגלות. ההשערות בתקשורת לגבי מחלתה היו כי הגורם לכך הוא הדחק שחשה סביב הלחצים להביא בן זכר לעולם, בשל החוק היפני.

תפקידיו

תפקיד יורש העצר הועבר לנארוהיטו ב-1991, כשנתיים לאחר מות סבו, הקיסר הירוהיטו. תוארו הרשמי מעליית אביו לשלטון ועד עלייתו שלו היה "נסיך הכתר של יפן".
נארוהיטו מתעניין במדיניות המים ושימורם, והוא חבר כבוד בוועידה העולמית למאה ה-21 בנושא המים, שנוסדה על ידי הבנק העולמי והאו"ם. הוא היה פטרון המשחקים האולימפיים באולימפיאדת נאגנו (1998) שהתקיימה ביפן, ומ-1998 הוא חבר הוועד האולימפי הבינלאומי. מ-1994 הוא מכהן כסגן נשיא של כבוד בצלב האדום היפני. בנוסף נשא בתפקידים ייצוגיים רבים כנסיך, ביפן ובביקורים רשמיים ברחבי העולם. ב-2009 היה הראשון בשושלת הקיסרות היפנית שביקר בווייטנאם הקומוניסטית.
ב-1 במאי 2019 התחיל לכהן כקיסר, לאחר פרישת אביו מתפקיד זה בעודו בחיים. מדובר באירוע נדיר למדי בהיסטוריה של יפן.
ב-22 באוקטובר 2019 התקיימה הכתרתו הרשמית כקיסר יפן.
גונטה שטלצל

קורות חייה ופועלה

גונטה שטלצל למדה בבית-הספר לאמנויות שימושיות (גר') במינכן, וב-1919 החלה את לימודיה בבית הספר באוהאוס בויימאר. בשנת 1923 הוסמכה כאוּמן (מייסטר). ב-1925, אחרי השתלמות בשווייץ בתהליכים תעשייתיים של ייצור אריגים והמעבר של בית הספר באוהאוס מויימאר לדסאו, חזרה לפעול בו כמדריכה. ב-1927 מונתה רשמית לראשת סדנת האריגה של המוסד. בהנהגתה, וברוח באוהאוס, הועבר הדגש מאמנות אריגה יחידנית ליצירת דגמי אריגים שימושיים מותאמים לייצור המוני, תוך ניסויים חדשניים בחומרים לא-מסורתיים כגון צלופן, סיבי זכוכית ומתכת.
ב-1929 נישאה לאדריכל הארצישראלי אריה שרון, שהשתלם בבית הספר באוהאוס בדסאו אצל הנס מאייר, ובאותה שנה נולדה בתם יעל. ב-1931 עזבה את מִשׂרתה בבאוהאוס בין היתר כתוצאה משינויים מבניים שבהם הוכפפה סדנת האריגה למחלקה לעיצוב פנים וגם משום שינוי הרוחות הפוליטי. בעלה, אריה שרון, חזר לארץ ישראל וממנה נשללה אזרחותה הגרמנית. שטלצל עקרה לשווייצריה, שם עסקה בעיצוב ובייצור אריגים במפעל טקסטיל שהקימה עם עמיתים מימי באוהאוס (S-P-H Stoffe). בשנת 1938 ייסדה בציריך מפעל אריגה משלה (Sh-Stoffe, Handweberei Flora) שנסגר ב-1967. שטלצל פעלה בסדנתה הפרטית עד מותה ב-1983 והתרכזה בעיקר ביצירת שטיחי קיר. אריגיה מאופיינים במיחברים מופשטים, לעיתים א-סימטריים, שהושפעו מלימודיה אצל פאול קלה.
עבודותיה של גונטה שטלצל אצורות בארכיב הבאוהאוס בברלין ובאוספי מוזיאונים מובילים בגרמניה ובשווייץ וכן במוזיאון לאמנות מודרנית ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, במוזיאון פול גטי בקליפורניה, במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון ועוד.
אחרי מותה ייסדו בנותיה, יעל שרון-אלוני ומוניקה שטדלר, את "קרן גונטה שטלצל", לשם הנצחת פועלה. באתר הקרן מוצגים, בצד עבודותיה, גם יומניה, מאמריה ומכתביה של גונטה שטלצל. ההכרה בערכהּ באה לביטוי, בין היתר, בקריאת רחובות על שמה בערים ארפורט, וימאר ומינכן בגרמניה. ליצירתה של גונטה שטלצל הוקדש קיר בתערוכה "אריה שרון: אדריכל המדינה" בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו (מוזיאון תל אביב לאמנות, אפריל 2018–אוקטובר 2018).
תיקנאים

תכונות מיוחדות

לתיקן אברי חישה בקצה האחורי של גופו אשר מחוברים לסיבי עצב גדולים במיוחד ויחד מקנים לו "רפלקס בריחה" ייחודי. גירוי קל אשר נקלט באברי החישה הללו גורם להעברת המידע במהירות עצומה (גבוהה בהרבה ממהירות העברת מידע בסיב עצב אנושי) דרך סיבי העצב הגדולים אל שרירי התנועה, ללא מעבר במרכזי עיבוד המידע במוח התיקן, ולהפעלת תגובת בריחה אשר אינה מסתיימת עד שנקלטת ירידה משמעותית בתנאי התאורה], כלומר כשהתיקן חש שהוא במקום חשוך. אם מוסיפים על כך את מהירות הריצה הגבוהה של התיקן האמריקני - עד 5.4 קמ"ש (כ-50 מרחקי-גוף בשנייה, שווה ערך לאדם הרץ במהירות 330 קמ"ש), הרי שלאדם סיכוי נמוך להבחין בתיקן אמריקני שנמצא בסביבתו ואפילו נמוך יותר לתפוס אחד. ואכן, רוב התיקנים שבהם אנו נתקלים הם זקנים או פגועים בצורה כלשהי.

עמידות מפני קרינה

תכונה אחרת שבזכותה התפרסם התיקן האמריקני היא עמידותו לקרינה רדיואקטיבית. בעוד שטענה זו הוכחה כנכונה עבור מינים שונים של חרקים, דווקא עבור התיקנים היא התגלתה כשגויה - הללו עמידים רק מעט יותר מבני אדם לקרינה רדיואקטיבית.
תוצאות מחקרים שנערכו הראו שבני אדם ימותו לאחר חשיפה למנת קרינה של 4–10 גריי, ומקקים ברמה של 70–100 גריי. עובדה זאת הופכת את המקק לעמיד פי 6–16 לקרינה מאשר אדם], אך הוא עדיין ימות הרבה לפני חרקים אחרים. מקור ההנחה השגויה על פי העיתונאי ריצ'רד שוויד (Richard Schweid) הוא שלאחר הפלת הפצצות על הירושימה ועל נגסאקי נפוצו שמועות שמקקים שרדו בתנאים ששררו לאחריה. הנושא קיבל חיזוק משמעותי בסוף שנות ה-60 במהלך מסע תעמולה נגד מרוץ החימוש הגרעיני. אחת הכרזות המפורסמות ביותר הכריזה: "אם תתרחש מלחמה גרעינית לא האמריקאים או הרוסים או הסינים ינצחו... אלא המקקים".
משפט ההרחבה של טיצה

בטופולוגיה, משפט ההרחבה של טיצה הוא משפט בסיסי לגבי מרחבים נורמליים. קיימים מספר ניסוחים שקולים למשפט הזה, והם מציינים באופן כללי שבמרחב נורמלי ניתן להרחיב פונקציה שרציפה על קבוצה סגורה לפונקציה רציפה על כל המרחב. המשפט למעשה מספק תנאי הכרחי ומספיק לכך שמרחב טופולוגי יהיה נורמלי.
נשים לב שבאופן כללי רציפות על תת מרחב של מרחב טופולוגי כלשהו שונה מאוד מרציפות על המרחב כולו. לדוגמה, פונקציית דיריכלה לא רציפה באף נקודה על הישר הממשי, אך אם נסתכל עליה כפונקציה מתת המרחב של המספרים הרציונליים היא תהיה פונקציה קבועה ובפרט רציפה, למרות שכפונקציה מכל המרחב היא לא הייתה רציפה אפילו במספרים הרציונליים.
משפט זה מהווה הכללה ללמה של אוריסון כיוון שהלמה של אוריסון מראה שניתן להרחיב פונקציה שקבועה בכל אחת משתי קבוצות סגורות זרות, ובפרט רציפה, לפונקציה רציפה על כל המרחב.

ניסוח פורמלי

מרחב טופולוגי  הוא מרחב נורמלי אם ורק אם לכל קבוצה סגורה  אם  רציפה, אז קיימת הרחבה רציפה שלה למרחב כולו  כלומר, כזו עבורה לכל  מתקיים . בניסוח קטגורי, ניתן לנסח את המשפט כך: בקטגוריה של מרחבים טופולוגיים, הקטע  הוא אובייקט אינג'קטיבי.
ברט (חברה)

היסטוריה

החברה הוקמה בישראל ב-1936 על ידי מרגלית ברט (גיסתו של אהרן ברט) עם עלייתה לארץ ישראל מגרמניה. הידע שהביאה איתה בייצור אובלטים ומרציפן תורגם למפעל קטן ברחוב דיזנגוף בתל אביב. בשנת 1959 עבר המפעל לרחוב מודיעין ברמת גן, בשנת 1992 התבסס במבנה שהחברה בנתה במיוחד לצרכיה בקריית אריה שבפתח תקווה. בשנה זו גם זכה המפעל בפרס מבנה התעשייה היפה ביותר לאותה שנה.
בשנת 1996 הרחיבה החברה את תחום פעולתה והחלה לשווק גם מוצרים שאינם מזון.

מוצרי החברה

המוצר העיקרי של ברט היה ונשאר אובלטים עגולים עם קימל. במשך השנים שכללו בני משפחת ברט את המכונות, וכיום הייצור אוטומטי ברובו, וכן נוספו טעמים חדשים: שומשום, בצל, זעתר וגריל. המפעל עובד 24 שעות ביממה ומייצא חלק מתוצרתו לארצות הברית ולאירופה, גם במותג פרטי.
החברה מייצרת גם מרציפן לשוק המוסדי וקליפות פרי הדר מצופות בשוקולד, בעיקר לייצוא.
אדוארד פוגל פון פלקנשטיין

ביוגרפיה

פלקנשטיין נולד ב-5 בינואר 1797 בעיר ברסלאו שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה. כיום שם העיר ורוצלב, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. בשנת 1813, התגייס פלקנשטיין לצבא הפרוסי ושרת בכוחות היגרים. הוא לחם במלחמת הקואליציה השישית והתבלט באומץ לבו. ב-1841 הוא כבר היה בדרגת מיור. ב-1848 הוא השתתף בדיכוי מהפכת אביב העמים בברלין, ונפצע במהלכו. הוא השתתף במלחמת שלזוויג הראשונה, ולאחריה מונה למפקד גדוד. ב-1850 מונה לראש מטה הקורפוס ה-3. שנה לאחר מכן הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1855 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנים 1855-1858 שימש כראש מחלקת הכלכלה הצבאית, ולאחר מכן הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הקורפוס ה-5.
בתחילת מלחמת שלזוויג השנייה מונה פלקנשטיין לראש מטהו של מפקד הכוחות הפרוסיים באזור פרידריך פון וראנגל, אולם לאחר מכן הוחלף בידי הלמוט פון מולטקה הזקן. ב-22 באפריל 1864 הוא קיבל את עיטור הפור לה מריט, ומונה למפקד הקורפוס ה-7. ב-1865 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-1866 פרצה מלחמת אוסטריה-פרוסיה, ופלקנשטיין מונה למפקד כוחות הצבא הפרוסי במערב גרמניה. בעוד שעיקר הצבא הפרוסי נע דרומה נגד האימפריה האוסטרית וממלכת סקסוניה, על פלקנשטיין הוטל לטפל בבעלות בריתן החלשות יותר: ממלכת בוואריה, ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, הדוכסות הגדולה של באדן, ממלכת וירטמברג והדוכסות הגדולה של הסן. ב-15 ביוני פלש פלקנשטיין להנובר ולהסן, אשר היו חלשות מכדי לעמוד בפניו. עריהן נפלו בזו אחר זו, ופלקנשטיין החל לרדוף אחרי צבאותיהם הנסוגים. שאר המדינות, ניסו לאחד את כוחותיהן עם כוחותיה של בוואריה, וכך ליצור כוח משמעותי בפני הפרוסים. כעת התגלעו חילוקי דעות בפיקוד הגרמני. הרמטכ"ל הלמוט פון מולטקה, וכך גם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה (המפקד העליון של הצבא), דרשו מפלקנשטיין לתקוף ולחסל את ההנוברים מיד, בעוד פלקנשטיין העדיף לתת למחסור באספקה בצבא ההנוברי לעשות את שלו. הקנצלר אוטו פון ביסמרק, התערב לטובתו של פלקנשטיין והורה לו לנוע ולכבוש את פרנקפורט וכך למנוע את חבירת צבאות שאר המדינות אל הצבא הבווארי. המלך זעם על התערבותו של ביסמרק, ומולטקה הורה לפלקנשטיין לתקוף ולחסל את הצבא ההנוברי מיד. ב-27 ביוני נערך קרב לאנגנזאלצה, אשר בו סבלו הפרוסים מנחיתות מספרית של כמעט שניים לאחד מול צבאות הנובר ובוואריה. עם זאת, אבדות שני הצדדים היו זעירות יחסית, וההנוברים לא יכלו לנצל את ניצחונם, ויומיים לאחר מכן נכנעו בפני הפרוסים. 
ב-16 ביולי כבש פלקנשטיין את פרנקפורט. עם זאת, בשל חילוקי הדעות שלו עם המטכ"ל הוא נאלץ לוותר על תפקידו לאדווין פון מנטויפל, וכפיצוי מונה למושל בוהמיה. ב-1867 נבחר כנציג קניגסברג לרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון גרמנית. במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה הוטל עליו לארגן את הגנת חופי הארץ בפני פלישה אפשרית. הוא פרש מהצבא בשנת 1873 ונפטר בדולציג (כיום דלוז'ק, פולין) ב-6 באפריל 1885 בגיל 88.

משפחתו

ב-9 באפריל 1829, נישא פלקנשטיין ללואיזה וילהלמינה יוליה גרטנר (1813-1892). היא ילדה לו ארבעה בנים ושלוש בנות. אחד מבניו, מקסימיליאן פוגל פון פלקנשטיין הפך גם הוא לגנרל בצבא הפרוסי.
יחסי טורקיה–נאורו

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין רפובליקת נאורו כוננו ב-17 בדצמבר 1975.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורום "טיקה" בו תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת נאורו.