google/wiki40b huggingface dataset:
השאלות לראש הממשלה

"השאלות לראש הממשלה" (באנגלית: "Prime Minister's Questions" או רשמית, "Questions to the Prime Minister"; בראשי תיבות: "PMQ") הוא שמה של מוסכמה חוקתית בממלכה המאוחדת בה מדי יום רביעי מתייצב ראש ממשלת בריטניה בפני בית הנבחרים הבריטי ובמשך מחצית השעה עונה על שאלות חברי הפרלמנט. בקנדה נקראת מוסכמה חוקתית זו בשם "זמן השאלות" והיא קיימת הן במישור הפרלמנטרי הפרובינציאלי והן במישור הפדרלי. באוסטרליה ובניו זילנד מוסכמה חוקתית זו נקראת "הזמן לשאלות" (Question Time) ובסקוטלנד ובוויילס מנהג זה נקרא "השאלות לשר הראשון" (First Minister's Questions). בבית הנבחרים של הודו, הלוק סבהא, נקרא מנהג זה "שעת השאלות" (Question Hour).
הנוהג אומץ גם בכנסת, ובכל שבוע מתקיימת שעת שאלות עם אחד השרים, לפי בחירת האופוזיציה. ראש הממשלה מתייצב לשעת שאלות אחת למושב.

סדר השאלות

המנהג של שאלות לראש הממשלה בממלכה המאוחדת מקורו בשנות ה-50 של המאה ה-20. חבר פרלמנט המעוניין לשאול את ראש הממשלה שאלות, ירשום את שמו. לאחר מכן מערבבים את השמות על מנת לשמור על אקראיות השאלות. שם שואל השאלה ייקרא על ידי יו"ר בית הנבחרים. 

השאלה הראשונה, הנשאלת בפשטות בצורה "שאלה מספר אחת, אדוני היושב ראש" (באנגלית: " Question Number One, Mr. Speaker") - ומבלי להמשיך ולשאול מה השאלה, היא שאלה מהו סדר יומו של ראש הממשלה.
ראש הממשלה, בטרם השיבו לשאלה, יכול לתת הצהרה ראשונית, וכן להודיע הודעות שונות. מקורה של שאלה ראשונה זו במנהג שהיה קיים, לפיו כל שר בממשלה יכול היה לענות על כל שאלה. עוד היה נהוג כי מרגע ששר מתחיל להשיב על שאלות, יתר השאלות נענות אף הן על ידיו. על מנת למנוע מצב בו ראש הממשלה אינו עונה על שאלות, אלא השרים עונים במקומו, החל המנהג של שאלה לראש הממשלה על סדר יומו - שאלה שרק ראש הממשלה יכול לענות עליה (ואז ניתן לשאול אותו שאלות נוספות).
עם סיום מתן התשובות רשאי מנהיג האופוזיציה לשאול שש שאלות נוספות (הנשאלות בשתי קבוצות של שלוש שאלות הנענות יחד), ומנהיג המפלגה השלישית בגודלה (כיום, המפלגה הליברלית הדמוקרטית) רשאי לשאול שתי שאלות נוספות.
אם ראש הממשלה אינו יכול להשיב על שאלות של פעילות רשמית מתוקף תפקידו (לדוגמה, ביקורים במדינות זרות) יענה על השאלות סגן ראש הממשלה, ואם הסגן אינו נמצא, יענה על השאלות ראש הקואליציה. מאז החלה רשת ה-BBC לשדר את השאלות לראש הממשלה, הן הפכו לתוכנית פופולרית ביותר שרבים צופים בה ובתוכניות הפרשנות בעקבותיה.
קאשה מוש

קורות חייה

מוש נולדה ברודה שלונסקה בפולין למשפחה מוזיקלית. אביה מארק מוש הוא כנר ומנהל התזמורת הקאמרית AUKSO, אמה יואנה כנרת ואחיה מטאוש הגדול ממנה בשנתיים הוא כנר ומלחין אשר הפיק את אלבומה הראשון. בילדותה חונכה בבית ספר למוזיקה בביטום ובמהלך לימודיה למדה לנגן על צ'לו ופסנתר. בגיל חמש עשרה לקחה שיעורים בפיתוח קול והתחילה את דרכה כחברה בלהקות מקומיות. היא התמודדה במוקדמות תחרות האירוויזיון 2005 לייצוג פולין ולא זכתה ובשנת 2016 התמודדה שנית עם השיר "Addiction" וסיימה במקום השישי. בשנת 2009 סיימה את לימודיה באקדמיה למוזיקה בקטוביץ. היא הגיעה לגמר תוכנית השירה Must Be the Music בגרסתה הפולנית. באוקטובר 2015 שחררה את אלבום הבכורה שלה Inspination. בשנת 2017 התמודדה בפעם השלישית במוקדמות לאירוויזיון באותה שנה עם השיר "Flashlight" וזכתה בגמר. ב-9 במאי 2017 ביצעה את שירה בחצי הגמר הראשון במקום האחד עשר בסדר ההשמעה והעפילה לגמר שנערך ב-13 במאי.
ליידן

היסטוריה

בשנת 1574 הטילו הספרדים על העיר מצור ממושך (כשנה), שאיים על שלומה. המצור הוטל במסגרת מלחמת הכיבוש הספרדי של דרום הולנד. לבסוף, הצליחו תושבי העיר להניס את הספרדים. הניצחון הושג על ידי צבא של אנשי המקום, בראשות וילם השתקן, אשר פרץ את תעלות העיר וגרם להצפת הכוח הצר על העיר. עד היום חוגגים מדי שנה ב-3 באוקטובר את הניצחון, בפסטיבל מרהיב הנמשך יומיים.
בעקבות הניצחון וכאות הערכה לעמידת תושבי העיר במלחמה, הוקמה בעיר בשנת 1575 אוניברסיטת ליידן, האוניברסיטה הראשונה בהולנד (8 בפברואר 1575). עד היום האוניברסיטה היא המרכז התרבותי החשוב ביותר של האזור. היא נודעת בעיקר בלימודי הרפואה והמשפטים. חלק ממבניה המקוריים נשתמרו עד היום, ובכללם "מבנה האקדמיה" הבנוי על תעלה רחבה באחד הרחובות היפים במדינה כולה (ראפנבורך סטראאט). כמו כן מצוי בה בית החולים האוניברסיטאי הנודע. 
בעיר ליידן נולד וגדל הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין (ביתו היה סמוך למעגן המרכזי שבכיכר העיר).

יהודים

לעיר היסטוריה יהודית ארוכה, עליה מעיד בית הכנסת רב המידות. רוב האוכלוסייה היהודית הושמדה בשואה, כפי שקרה לרובה המכריע של קהילת הולנד. כיום משרת בית הכנסת מספר מצומצם של מתפללים ואת פעילות הקהילה באזור, בעיקר בחגים. כמו כן הוא מהווה מרכז יהודי לסטודנטים ישראלים. 
בספריית אוניברסיטת ליידן מצוי, בין השאר, "כתב יד ליידן", כתב היד החשוב ביותר של התלמוד הירושלמי, משום היותו היחיד ששרד במלואו, שהיה הבסיס להדפסה הראשונה של הירושלמי (ונציה רפ"ג).
עין עצלה

מהות הליקוי

מרכזי הראייה במוח מתחילים להתפתח מיד לאחר יציאת התינוק לאוויר העולם, בעקבות קבלת אותות חשמליים הנוצרים בעיניים. אותות אלה נוצרים בצורה תקינה רק אם על רשתית העין נוצרת תמונה תקינה וחדה. כאשר לא נוצרת תמונה תקינה וחדה בתוך העין עקב סיבות שונות, כמו ליקוי בתשבורת (צורך במשקפיים) או עכירות של העדשה (קטרקט – יָרוֹד), האותות המגיעים אל המוח הם לא תקינים ועקב כך גם התפתחות תאי המוח הופכת ללא תקינה.  אפשרות אחרת היא כאשר ישנה פזילה, וכל עין משדרת תמונה אחרת אל המוח. במצב זה המוח פשוט מתעלם מהאותות המגיעים מאחת העיניים כדי להימנע מראייה כפולה. גם במצב כזה לא יתפתח מרכז הראייה במוח בצורה תקינה. שלושת חודשי החיים הראשונים הם קריטיים להתפתחות מרכז הראייה במוח.
אם לא מגיעים אותות מן העין למוח כלל באותה תקופה, למשל עקב חסימה מוחלטת של ציר הראייה על ידי ירוד (קטרקט), יכול להיווצר נזק בלתי הפיך ולעולם לא תהיה ראייה תקינה. 
מרכז הראייה מתפתח בדרך כלל במשך שבע השנים הראשונות לחיים. אם לא מגיעה תמונה ברורה אל המוח באותן השנים, נוצר נזק קבוע למרכז הראייה. קשה עד בלתי אפשרי לתקן נזק זה בהמשך החיים.

אבחון וטיפול

האבחון נעשה על ידי רופא עיניים או אופטומטריסט באמצעים שונים. בדיקה אפשרית פשוטה כרוכה בחסימת קו הראייה של עין אחת (לא כיסוי) - אם הנבדק מזיז את ראשו על מנת לראות מה נעשה מולו, יש חשד שהעין שלא כוסתה היא עין עצלה. מעבר לכך יש לבצע בדיקה של חדות הראייה בכל עין. בילדים, הדבר אפשרי באמצעות תמונות.
הטיפול בעין עצלה כולל תיקון הגורם לירידה באיכות הראייה כמו למשל מתן משקפיים או ניתוח להסרת ירוד (קטרקט). טיפול אפשרי אחר הוא ניתוח לתיקון פזילה. 
בנוסף לכך, יש להכריח את המוח להשתמש בעין העצלה על ידי כיסוי העין הבריאה בעזרת רטייה או טשטוש הראייה בעין הטובה על ידי טיפות מטשטשות, דבר המאלץ את המוח לעבוד עם המידע המגיע מהעין החלשה. ניתן לטפל בעין עצלה לפני הידרדרות למצב עיוורון, המתרחש אחרי גיל 7 שנים. סיכויי ההצלחה של הטיפול עולים ככל שמטפלים בבעיה מוקדם יותר. 
בשנים האחרונות הוכח במספר מחקרים כי ניתן לשפר את הראייה בעין העצלה גם בגיל מבוגר.
בוטן (כימיה)

בוּטֵן (באנגלית: Butene) הידוע גם בשם בוּטִילֵן (Butylene) הוא תרכובת אורגנית בלתי רוויה בעלת הנוסחה הכימית C₄H₈. לתרכובת קשר כפול אחד, והיא האלקן השלישי הפשוט ביותר. בוטן הוא גז חסר צבע הנפוץ בעיקר בנפט.
ריצ'רד ג'ורדן

ביוגרפיה

נולד בשם רוברט אנסון ג'ורדן, ג'וניור בניו יורק סיטי. בנם של קונסטנס ורוברט אנסון ג'ורדן, האב. הוריו התגרשו כשהיה בן חמש וג'ורדן עבר להתגורר עם אמו שנישאה לפוליטיקאי ניובולד מוריס . ג'ורדן היה נכדו של המשפטן המוערך השופט לרנד הנד.

קריירת משחק

ג'ורדן החל את דרכו כשחקן קולנועי משני בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 במערבונים "רוסטר קוגבארי" (לצידם של ג'ון ויין וקתרין הפבורן), "איש חוק" "ואלדז מגיע", "האדמה של צ'אטו" ובסרטי הפשע "היאקוזה" של סידני פולאק בתפקיד שומר הראש דאסטי ו"החברים של אדי קוייל".
בשנת 1976 הצליח ג'ורדן לשדרג את מעמדו המקצועי בזכות תפקיד ראשי בסרט הפעולה המדע בדיוני פורץ הדרך של מייקל אנדרסון "מרוץ לחיים" בתור פרנסיס 7. באותה שנה שיחק ג'ורדן בתפקיד הראשי במיני סדרה "קפטנים ומלכים", בעבורו הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-1978 שיחק ג'ורדן בתפקיד ז'אן ולז'אן בסרט הטלוויזיה של גלן ג'ורדן "עלובי החיים" ולקח חלק בסרטו של וודי אלן "רגשות", בו הוא שיחק בתפקיד פרדריק. ב-1981 הופיע ג'ורדן בדרמת הטלוויזיה של CBS "הבונקר" בתפקיד אלברט שפר מראשי המשטר הנאצי והאדריכל האישי של אדולף היטלר (אנתוני הופקינס).
ב-1984 שיחק ג'ורדן בפנטזיה המדע בדיונית של דייוויד לינץ' "חולית" בתפקיד דנקן איידהו. ב-1987 הופיע ג'ורדן בקומדיה של הרברט רוס "סוד ההצלחה שלי" בתור הווארד פרסקוט, דודו של הצעיר ברנטלי פוסטר (מייקל ג'יי פוקס) ובעל החברה בה הוא מועסק. ב-1988 שיחק בהפקת הטלוויזיה "הרצח של מרי פאגן" בתפקיד עורך הדין יו דורסי.
בשנות ה-90 הופיע ג'ורדן במותחן הפעולה "המרדף אחר אוקטובר האדום" בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ד"ר ג'פרי פלט ובסרט המלחמה התקופתי "גטיסבורג" בתפקיד גנרל צבא הקונפדרציה לואיס ארמיסטד.

חיים אישיים

ג'ורדן היה אב לילדה מנישואיו הראשונים לשחקנית קת'לין וידוס ולילד ממערכת יחסים שניהל עם השחקנית בלייר בראון.
בשנת 1993 אובחן בראשו של ג'ורדן גידול מוחי בשלב מתקדם. בעת שחלה הצטלם ג'ורדן לסרט "הנמלט" ולאחר שחלה החמרה במצבו החליט לפרוש מהסרט. הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-30 באוגוסט 1993 בביתו שבלוס אנג'לס בגיל 56.
תצורת הבזלת התיכונה

תצורת הבזלת התחתונה (Intermed Basalt Fm) - סימון במפה הגאולוגית - Mβi - כלולה בחבורת טבריה, מצויה בעמק יזרעאל ובגליל. הסלעים של התצורה נוצרו מלבה שהחלה להצטבר בעמק בתקופת המיוקן התיכון, לפני 16 מיליון שנה.

בעמק יזרעאל

בעמק יזרעאל היא התצורה העתיקה ביותר מבין היחידות הבונות את העמק.
העובי המרבי של התצורה, 450 מטר, אשר נמצא חשוף, נמצא במתלול כוכב הירדן במזרח. בעומק האדמה. בקידוח סמוך נמצא כי עובי התצורה הוא 650 מטר. לפי קידוחים נוספים נמצא כי העובי המשוער של התצורה הוא 1100 מטר.
בשולי עמק יזרעאל נחשפים קונגלומרטים, הבנויים מחלוקים של אבן גיר מחבורת עבדת וחבורת יהודה. הם החלו להצטבר לאחר תחילת התפרצות הבזלת התחתונה. שכבות הביניים של החלוקים בתוך חתך עבה של הבזלת התחתונה מעידות על כך שבמהלך ההתפרצויות הגעשיות היו תקופות ממושכות של הפסקה.
מקורות ההזנה של הבזלת הם דייקים, צינורות הזנה, סילים והרי געש. בשולי עמק יזרעאל ניתן לאתר מקורות אלה במקומות הבאים: גבעת המורה, הר הגלבוע ושולי רמות מנשה וכן באזור התעשייה שמצפון- מערב למגדל העמק.
הדייקים בגבעת המורה ובגוש עינדור מופו ונמצא כי אורכם הוא בין 100 מטר עד 1400 מטר. מכאן ההערכה כי המקור העיקרי להתפרצויות הוולקניות בשולי עמק יזרעאל הוא בגבעת המורה. בגבעה נמצאו ארבעה מחדרים :(pipes) וצנורות הזנה (stocks).
בוב רוס

ביוגרפיה

רוס נולד בדייטונה ביץ' שבפלורידה. לפני שזכה לפרסום בינלאומי רב בזכות תוכנית הציור אותה הנחה, שירת רוס במשך 20 שנים בחיל האוויר האמריקני, כאשר במהלך תקופה זו היה מוצב בעיקר באלסקה. רוס נפטר בשנת 1995 מסרטן הלימפומה.
רוס אירח את התוכנית "The Joy of Painting", אשר הייתה אחת מתוכניות האמנות הנצפות ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית.
רוס לימד את הצופים לצייר "עצים קטנים ושמחים", "עננים קטנים ושמחים" ו"הרים קטנים ויפים". הוא האמין שלכל אדם יש כישרון אמנותי, ושכל אדם שיקדיש לכך חצי שעה מזמנו יכול לצייר נוף מרהיב אם רק יפעל לפי הוראותיו בתוכנית.
רוס השתמש בטכניקת הציור ציור אלה פרימה (Wet-on-wet) אשר כרוכה בשימוש בצבע רטוב על גבי צבע רטוב, ובאופן זה מורידים את תקופת ההמתנה בין הוספת כל שכבת צבע חדשה. על ידי שימוש בטכניקה זו, יחד עם שימוש במברשות בגודל אינץ' אחד או שני אינץ', הוא הדגים כיצד לצייר עצים, מים, עננים והרים בתוך שניות. לטענתו של רוס, בשיטת הציור שלו אין טעויות - רק "תאונות חיוביות" שניתן לגרום להן לעבוד היטב בסופו של דבר בכל ציור.
רוס החל ללמוד ציור בעת שהוצב באלסקה במסגרת שירותו הצבאי. הגאוגרפיה של אלסקה ניכרת בחלק ניכר מיצירותיו המאוחרת יותר בתוכנית - ההרים, האגמים וסצנות השלג הוזכרו לעיתים קרובות כחביבים במיוחד על רוס. הוא לימד את עצמו לצייר, כך שלא הייתה לו הכשרה אמנותית פורמלית.
מאוחר יותר הוא הרחיב את התוכנית שלו לעסק המרוויח מיליוני דולרים אשר כלל ספרי לימוד, סט צבעים, מברשות, וקורסים בהם ניתן היה ללמוד לצייר בשיטת בוב רוס.
הסדרה שודרה במקור במשך 11 שנים, מ-1982 עד 1993. היא שודרה לאורך השנים במדינות רבות ברחבי העולם.
ציוריו המהירים והמתודולוגיים של רוס זכו לביקורת על ידי אמנים ומבקרי אמנות שונים, שקראו לסגנונו מלאכותי ונטול פירוט - הם מצביעים על כך שהוא משתמש במגוון מוגבל של טכניקות פשטניות מדי, וכי רבים מהנופים שהוא צייר לא מתבססים על נופים או צמחייה שקיימים בפועל בעולם הטבע. המעריצים של התוכנית הצביעו על כך שהוא סייע לאנשים רבים ברחבי העולם לגרום לציור להיות יותר נגיש עבורם, וכי יש לקחת זאת בחשבון כאשר בוחנים את גוף העבודה וההשפעה של רוס.
היטומי

ילדותה ונעוריה

היטומי נולדה כהיטומי פורויה (ביפנית: 古谷仁美) בטויצ'יגי, יפן, אך גדלה בעיר קאוואסקי, קנאגאווה. למרבה האירוניה, היטומי לא הצליחה בניסיונה להתקבל למקהלה בבית ספרה.
ויט

היסטוריה

ויט היא החברה הוותיקה ביותר להזמנות בדואר של פרטי לבוש בגרמניה. החברה נוסדה בשנת 1907 על ידי יוסף ויט שנחשב לחלוץ בתחום בגרמניה. לאחר 1930 צמחה החברה באופן משמעותי ובשיאה העסיקה כ-5,000 עובדים ומחזור המכירות עמד על 86,000,000 מארק גרמני. לאחר מותו של יוסף ויט, עמדה אשתו מוניקה בראש החברה בין השנים 1954-1958 ולאחר מכן בנם, יוסף ויט ג 'וניור. בגלל משבר מכירות בשנות ה-80 נמכרה החברה לקבוצת אוטו.
תומאס ויט ייסד את מוזיאון ויט במינכן.
הארי האריס

ביוגרפיה

האריס נולד ביוקוסוקה שביפן, בן לאם יפנית ואב ששירת בצי ארצות הברית. הוא גדל בטנסי ובפנסקולה שבפלורידה. 
ב-1978 סיים לימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת הסיף של המוסד.
האריס התגייס לצי ארצות הברית, הוא בחר לשרת בכוחות האוויר, אך מכיוון שהיה קצר ראייה לא יכול היה להיות טיס והוכשר כאיש צוות אוויר. הוא שירת כאיש צוות במטוסי P-3C אוריון בטייסת הסיור VP-44, שימש קצין טקטי על נושאת המטוסים "USS Saratoga" בתקופה שהשתתפה בתקרית חטיפת "אכילה לאורו" ב-1985 ובתקיפה האמריקאית בלוב ב-1986. במלחמת המפרץ שימש קצין מבצעים בטייסת VP-4 שהוצבה במפרץ הפרסי. הוא פיקד על טייסת הסיור VP-46, פיקד על בסיס התעופה של הצי באי וידבי שבמדינת וושינגטון ופיקד על כנף סיור אווירי 1 של הצי במהלך מלחמת אפגניסטן.
ב-2002 מונה לקצין מבצעים של הצי החמישי ועסק בתכנון פעילותיו לקראת מבצע חופש לעיראק. ב-2004 הוצב במטה הצי כקצין תכנון לנושא הגנה מפני פעולות טרור. 
בשנים 2006–2007 שימש מפקד כוח המשימה המשותף בבסיס גואנטנמו. בתקופת פיקודו התאבדו שלושה עצירים זרים שהוחזקו במתקן המעצר בבסיס, האריס טען שההתאבדות הייתה מעשה מלחמתי נגד ארצות הברית, ולא נבעה ממצוקה.  בשנים 2007–2008 שירת כקצין מבצעים של פיקוד דרום של ארצות הברית ולאחר מכן שירת כסגן ראש המבצעים הימיים במחלקת ההגנה.
בנובמבר 2009 מונה למפקד הצי השישי של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2011. במסגרת זו פיקד על כוחות הצי במהלך התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (מבצע שחר האודיסאה). בתפקידו הבא שימש עוזר לראש המטות המשולבים. באוקטובר 2013 מונה למפקד צי האוקיינוס השקט. 
במאי 2015 מונה למפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, הפיקוד הגדול ביותר במחלקת ההגנה, הוא שירת בתפקיד במשך שלוש שנים, עד מאי 2018.
במהלך הקריירה הצבאית שלו צבר למעלה מ-4,400 שעות טיסה, כולל כ-400 שעות טיסה במשימות סיור קרביות. הוא היה הקצין הוותיק ביותר בצי מקרב אנשי צוות האוויר ועל כן נשא את התואר "הינשוף האפור" ("Gray Owl"). 
בפברואר 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי בחר בהאריס לכהן כשגריר ארצות הברית באוסטרליה, בעקבות ההתפתחויות ביחסי ארצות הברית-קוריאה הצפונית, הוחלט על מינויו לשגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית והוא נכנס לתפקידו ביולי 2018.
סוזי קסטיו

ביוגרפיה

קסטיו נולדה במסצ'וסטס לאם פורטוריקנית ואב דומינקאי וכשהייתה ילדה הוריה התגרשו, בגיל שש עשרה החלה לעבוד כדוגמנית באופן מקצועי והופיעה במספר מגזיני נוער ופרסומות.
ב-1998 נבחרה למיס נוער מסצ'וסטס וייצגה את מסצ'וסטס בתחרות מיס נוער ארצות הברית הארצית אך לא זכתה, התחרות שודרה בשידור חי, אך הופסקה באמצע עקב נאומו של ביל קלינטון אודות יחסיו עם מוניקה לווינסקי.
ב-2001 היא סיימה תואר בעיצוב פנים.
ב-2002 נבחרה למיס מסצ'וסטס 2003 בטקס שנערך באוניברסיטת ברידג'ווטר ובכך נהייתה ללטינית הראשונה שזוכה בתואר זה.
בתחרות מיס ארצות הברית 2003 שנערכה בטקסס זכתה במקום הראשון מבין 52 נציגות מדינות ארצות הברית.
בתחרות מיס תבל 2003 שנערכה בפנמה הלבוש הלאומי שלה היה תלבושת של וונדר וומן ועלתה לשלב חמש עשרה המועמדות הסופיות שעלו לגמר.
ב-2004 הייתה שופטת בתוכנית "הברבור" העוסקת במתמודדות העוברות מהפך במראה על ידי ניתוחים פלסטיים.
ב-2005 הנחתה את תחרות מיס נוער ארצות הברית, היא ביצעה הופעות אורח בקומדיות "אשתי וילדיי" ו"חצי חצי" וכמו כן גם בתוכנית הרדיו "On-Air" עם ראיין סיקרסט.
היא שימשה כמנחה קבועה בערוץ MTV, ב-2007 החלה לשמש כדוברת של חברת ניוטרוגינה, ב-2008 הנחתה את תוכנית המציאות בערוץ ABC Family "מלכת הנשף של אמריקה" (America's Prom Queen), בתוכנית התמודדו תלמידות תיכון מרחבי ארצות הברית ובכל פרק ניתן למתמודדות משימה הקשורה לנשף הסיום.
ב-2009 הנחתה את תוכנית הריקודים "Superstars of Dance".
ב-2010 הייתה חלק מצוות התוכנית "School Pride" אותה יצרה שריל היינס במסגרתה עוקבים אחר תלמידים, מורים וצוות בתי ספר שבהם נערך מהפך בקהילת בית הספר.
ב-2008 שיחקה בקומדיה "בית הכאב של טיילר פרי", וב-2011 שיחקה בפרק של הסדרה "קאסל".
ג'ון ווייט

ביוגרפיה

ווייט נולד בניו יורק שבארצות הברית למשפחה קתולית ממוצא גרמני וסלובקי. מקור משפחת סבתו מצד אמו בכפר בירן באזור וסטפליה, בעוד סבו מצד אביו, ג'ורג' וויטקה מוצאו מן העיר קושיצה בסלובקיה. שם המשפחה וויטקה Vojtka הפך בארצות הברית לווייט. בשנים האחרונות, הצטרף לקהילת בני נח שבלוס אנג'לס.
ווייט היה נשוי בשנות ה-60 ללורי פיטרס, והיה נשוי בשנות ה-70 למרצ'לין ברטרנד. ווייט הוא אביהם של אנג'לינה ג'ולי וג'יימס הייבן.

קריירה

ווייט החל לשחק בשנות השישים. לאחר שנישא לאשתו הראשונה, השחקנית לורי פיטרס, החל להופיע בתוכניות טלוויזיה רבות. חשיפתו הגדולה הייתה בשנת 1969, כששיחק לצד דסטין הופמן בסרט זוכה האוסקר "קאובוי של חצות", עליו קיבל מועמדות לאוסקר. בשנות השבעים הופיע במספר סרטים מוצלחים, כגון "גברים במלכודת", "השיבה הביתה" (1978), שזיכה אותו באוסקר, ובסרט "סיפורו של אלוף" (1979). ב-1997 שיחק בסרט מוריד הגשם. את מועמדותו הרביעית לאוסקר קיבל על השתתפותו בסרט "עלי" לצד וויל סמית'. במשך השנים שיחק במספר סרטים שוברי קופות וזוכי פרסי אוסקר וגלובוס הזהב, כגון רובוטריקים, טומב ריידר, פרל הארבור והשליח ממנצ'וריה. ב-2009 שיחק בעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה זוכת האמי "24".
בראשית 2014 זכה וייט בפרס גלובוס הזהב, השלישי שלו בקריירה על הופעתו בסדרת הפשע "ריי דונובן" בתפקיד מיקי דונובן.

עמדות פוליטיות

בצעירותו, היה ליברל מובהק. השתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. בבגרותו, שינה את דעותיו ובשנים האחרונות הצטרף למפלגה הרפובליקנית. ווייט הוא אוהד ישראל, ואף ביקר בה בשנת ה-60 להיווסדה. ב-22 ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה והגינוי הבינלאומי נגד ישראל, פרסם ווייט מכתב גלוי לנשיא ארצות הברית ברק אובמה בוושינגטון טיימס ובו גינה את המדיניות שלו נגד ישראל והאשים אותו בהפקרת ביטחונה של ישראל ובתעמולת הנגד שגרמה לעלייה באנטישמיות. באוגוסט 2011 ביקר וויט את נפגעי ירי הקטיושות על ישראל בבית החולים סורוקה שבבאר שבע. במהלך מבצע צוק איתן ביולי 2014 כתב ווייט מכתב גלוי לפנלופה קרוז וחאווייר ברדם שחתמו על עצומה נגד ישראל ובו ביקר אותם על צעדם ("אתם צריכים להתבייש בעצמכם") והסביר על שורשי הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בעקבות מכתבו חזרו בהם קרוז וברדם מהגינוי לישראל.
וויט מרבה להשתתף בהפגנות פרו-ישראליות. במירוץ לנשיאות ארצות הברית 2016, הביע תמיכה במועמד המפלגה הרפובליקנית דונלד טראמפ, ופרסם סרטון תמיכה בו.
דויל פאראק

ביוגרפיה

פאראק נולד ב-1921 במדינת אוקלהומה. עוד בילדותו, הצטיין בכדורסל בבית הספר יוניון ואלי וזכה במלגת כדורסל לקונורס ג'וניור קולג' שם שיחק בשנים 1939–1941.
בשנת 1943 סיים את לימודיו באוקלהומה איי אנד אם (השם הקודם של אוניברסיטת אוקלהומה סטייט ). לאחר מכן התגייס לצבא ארצות הברית אך שוחרר בשל סיבות רפואיות והוא שב לחוות משפחתו לתקופה קצרה. בעקבות מלחמת העולם השנייה שונו חוקי ליגת המכללות ופאראק היה זכאי לשחק שנה נוספת. הוא חזר לאוקלהומה איי אנד אם וזכה עם הקבוצה באליפות ליגת המכללות ב-1945.
פאראק אימן כדורסל בבית ספר תיכון במשך שנה ובעונת 47–1946 שיחק פאראק בשיקגו סטאגס בליגת ה-BAA. ב-1947 עבר פאראק לאוניברסיטת אוקלהומה סיטי , אותה אימן במשך שמונה עונות והובילה לארבע השתתפויות רצופות בטורניר ה-NCAA. ב-1955 עבר לאוניברסיטת אוקלהומה אותה אימן במשך שבע שנים. בשנת 1962 מונה לעוזרו של הנרי איבה  באוניברסיטת אוקלהומה סטייט. בתפקיד זה שימש עד לפרישתו של איבה ב-1970.
ב-1972 מונה פאראק למאמנה של נבחרת ישראל. המינוי עורר סערה בשל הסכום הכספי העצום ששולם לו במונחים של אותם ימים, 7,460 לירות בחודש. פאראק אימן את הנבחרת בטורניר הקדם-אולימפי באוגסבורג בגרמניה ב-1972. ישראל סיימה את הטורניר במקום השביעי ולא העפילה לטורניר האולימפי במינכן.
בדצמבר 1972 נפצע פאראק בתאונת עבודה בחוותו באוקלהומה ובפברואר 1973 הודיע כי בעצת רופאיו, לא יחזור לישראל והוא הוחלף באברהם חמו. באוגוסט 1973 הודיע פאראק כי החלים ממחלתו וכי הוא מעוניין לשוב לישראל וללמד את יסודות הכדורסל.
לקראת עונת 1974/1975 חזר פאראק לישראל כאשר מונה למאמנה של מכבי תל אביב ובכך נהיה לאמריקאי הראשון שמאמן קבוצה ישראלית. פאראק הדריך את מכבי תל אביב בשלושה משחקי ליגה (אשר בשלושתם מכבי ניצחה) אך עזב את התפקיד לאחר ארבעה שבועות בלבד בשל סיבות רפואיות וקשיי התאקלמות והוחלף על ידי חיים שטרקמן.
לאחר מכן, בשנים 1978–1980 אימן פאראק את קבוצת הנשים של אוניברסיטת אוקלהומה. לאחר פרישתו מאימון שימש פאראק כקצין מבחן באוקלהומה סיטי.
לימים נבחר להיכל התהילה של אוניברסיטת אוקלהומה סיטי, ומגדל השעון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה נקרא על שמו.
בספטמבר 2008 נפטר פאראק בגיל 86 בפרקינס , אוקלהומה.
ברוך הורוביץ

הרב ברוך הורוביץ (תר"ל, 1870 - תרצ"ו, 1936) היה הרב של פרבר אלקסוט שבקובנה וראש ישיבה בישיבת סלבודקה בליטא. היה ממנהיגי הציבור היהודי-חרדי בליטא ועמד בראשות "אגודת הרבנים" המקומית. חתנו של הרב שרגא פייבל פרנק.

תולדותיו

הרב ברוך הורוביץ היה חניך בית ה"תלמוד תורה" בקלם, אליו נשלח על ידי רבו נתן צבי פינקל, ה"סבא" מסלבודקה. בצעירותו נבחר על ידי רבי צבי לויטן לשמש כר"מ בישיבת "אור החיים" בסלבודקה. נמנה עם קבוצת האברכים שנשלחו על ידי ה"סבא" מסלבודקה לישיבת ראדין, כדי להשפיע עליה מרוח תנועת המוסר הסלבודקאית. תקופה מסוימת מינהו החפץ חיים לשמש כר"מ בישיבת ראדין.
בשנת תר"ס (1900) התמנה לרבו של אלקסוט, פרבר של קובנה, הממוקם מעברו השני של הנהר ניימן החוצה את העיר. במלחמת העולם הראשונה עזבה ישיבת סלבודקה את קובנה לקרמנצ'וק. לאחר שכוחות הצבא הגרמני כבשו את קובנה, מיד בתחילת המלחמה, התאפשרה פעילות תורנית במבנה הישיבה בקובנה. הרב הורביץ פתח במקום ישיבה לכמאתיים בחורים, והיא פעלה במשך שבע שנים. בשנת תרפ"א (1921) שבה ישיבת-האם למשכנה המקורי והתמזגה עם הישיבה שפעלה בראשות הרב הורוביץ. הרב הורוביץ עצמו המשיך לכהן כר"מ בישיבה עד לפטירתו בשנת תרצ"ו.  
מלבד פעילותו הרבנית והתורנית היה הרב הורוביץ מראשי ההנהגה של יהדות ליטא. נמנה עם מייסדי "אגודת הרבנים" בליטא ושימש כיושב-ראש שלה, במסגרתה ייצג את הציבור החרדי בפני השלטונות. 
בנו הרב שרגא פייבל הורוביץ היה גיסו של הרב יוסף שלמה כהנמן ורבי אשר קלמן בארון - שניהם חתניו של רבי אריה לייב רובין, רבה של וילקומיר. לאחר פטירתו שימש בנו הרב שרגא פייבל הורוביץ כר"מ בישיבת סלבודקה.
Who's in a Family?

מחלוקת

הספר עמד במרכז מחלוקת במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית, כאשר מספר הורים התנגדו לכך שילדיהם ייחשפו אליו בבית ספרם, בטענה כי הוא נועד לקדם "אג'נדה הומוסקסואלית". ההורים דוד וטוניה פרקר הגישו תביעה נגד בית הספר הציבורי שבלקסינגטון , מסצ'וסטס כדי שילדיהם יהיו פטורים מקריאת הספר בכיתה. בסופו של דבר, משפחת פרקר לא הצליחה בתביעתה, לאחר שבית המשפט לערעורים הראשון דחה לבסוף את התביעה, וציין כי "עצם העובדה שילד נחשף לפעמים בבית הספר הציבורי למושג שפוגע באמונתו הדתית של ההורה, אינה מעכבת את ההורה מלהדריך את הילד אחרת". בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לשמוע על המקרה הזה.
אבנר ברזני

תוכנית עתידים

בשנת 2000 יזמו הרמטכ"ל דאז שאול מופז, תא"ל ברזני ואיתן ורטהיימר את תוכנית עתידים - מערכת משולבת של תוכניות המסייעות לצעירים מן הפריפריה של מדינת ישראל לרכוש השכלה אקדמית, הפועלת בניהול משותף של הצבא ושל עמותה אזרחית.
איליין שאפר

חייה

איליין שאפר נולדה באלטונה, פנסילבניה. היא למדה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה והייתה תלמידתו הראשונה במעלה של ויליאם קינקייד, אביהם הרוחני של רוב החלילנים בארצות הברית. העובדה, שציווה לה את חליל הפלטינה שלו לאחר מותו, היא ראיה להערכה הרבה שרחש לכשרונה. קינקייד היה המורה היחיד הרשמי שלה לחליל; לפני שהגיעה אליו למדה כל מה שידעה באופן עצמאי לגמרי, כפי שאמר בעלה, אפרם קורץ, בראיון עמו בביטאון איגוד החליל הארצי בשנות ה-80'. 
שאפר ניגנה למשך עונה אחת כחליל שני בתזמורת הפילהרמונית של קנזס סיטי (1947-48). כנראה לא מורך-לב מנע ממנה לקבל את המשרה הקבועה שהוצעה לה, על אף המלצתה של אבובנית בתזמורת, ליילה שטורך, והסתייגותה סייעה לה להשיג לא רק משכורת גבוהה יותר אלא גם אישור למלא התחייבות אחרת לפני שתתחיל בעבודה והופעה כסולנית בקונצ'רטו עם התזמורת. היא הפתיעה את המבקרים, את הקהל ואת קורץ לא רק בנגינתה אלא גם במוזיקליות שלה וכשרונה האמנותי בכלל. היו אלה שנות ה-40'; נשים אך זה החלו לקבל עבודה קבועה בתזמורות, ושאפר הייתה פורצת דרך בתחומה. המנהל המוזיקלי אותו זמן היה אפרם קורץ וכך החלה היכרותם, אם כי הם נישאו רק ב-1955, אחרי ששאפר עזבה את התזמורת הסימפונית של יוסטון.
אחרי שהחזיקה במשרת חלילנית ראשית ביוסטון במשך חמש שנים (1948-1953) עזבה את התזמורת לפתוח בקריירה של סולנית ונגנית מוזיקה קאמרית (שוב, פעם ראשונה לאשה אמריקאית) וזכתה בשבחים על הופעתה ברסיטל בלונדון. היא ניגנה בפסטיבלים רבים באירופה ועבדה עם הכנר יהודי מנוחין, אחותו הפסנתרנית חפציבה מנוחין והצ'מבליסט ג'ורג' מלקולם. המלחין ארנסט בלוך הקדיש לה שתי יצירות: "סוויטה מודאלית" ו"שתי פואמות אחרונות (אולי)"; שאפר ניגנה את זו האחרונה בהופעת בכורה עולמית. כמו כן הייתה ידידה של מארק שאגאל (שצייר תמונה בשבילה), קרל בארת והרמן הסה.
מותו של ויליאם קינקייד, המורה העיקרי שלה, ב-1967 היה קשה מאוד לשאפר, שקיימה קשר מיוחד עמו. ג'ון סולום, חלילן שהתמסר ליצירות בארוק, היה למניע העיקרי (יחד עם קבוצת סטודנטים וחסידי קינקייד אחרים) בפנייה אל אהרון קופלנד לכתיבת "דואו לחליל ופסנתר" לזכרו של קינקייד. סולום, ידיד קרוב ועמית לנגינה של שאפר, הזמין אותה ואת חפציבה מנוחים לנגן את ביצוע הבכורה העולמי של יצירה זו בראשית שנות ה-70' בקונצרט התרמה לבית ספר למוזיקה בפילדלפיה. זמן קצר אחר כך אובחן סרטן ריאות אצל איליין שאפר, אף כי היא לא עישנה מעולם, על פי עדותו של אלברט ות'רלי (מתקן חלילים מניו יורק). עלה בידה להשלים שני מיזמים שהיו חשובים לה: קונצרט של סונאטות לחליל של באך וההקלטה הראשונה של יצירתו של קופלנד. חודשיים אחרי השלמת ההקלטה מתה איליין שאפר בלונדון, ב-19 בפברואר 1973.