טליה לביא

ביוגרפיה

טליה לביא נולדה בפתח תקווה בשנת 1978. התגוררה מספר שנים בקיבוץ ובשנת 1991 עברה לתל אביב, שם היא גרה עד היום. אביה היה איש קבע בצה"ל ומאז שחרורו עובד כרואה חשבון, אמהּ מורה, ויש לה אחות גדולה. טליה למדה ב"תלמה ילין" במגמת אמנות חזותית, שם התמקדה בקומיקס. שירתה בצה"ל כפקידה בלשכת אלוף, משם עברה לבסיס דרומי, מה שהיווה השראה לסרטה "אפס ביחסי אנוש".
החלה את לימודיה במחלקה לאנימציה באקדמיה לאמנות בצלאל. החליטה לעזוב כעבור זמן ועברה לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, אותו סיימה בשנת 2005 בהצטיינות יתרה עם מלגות ופרסים רבים, כולל פרס ראש העיר ירושלים לבוגר מצטיין ושלוש מלגות הצטיינות של קרן שרת (אמריקה ישראל). עבדה בזכיינית ערוץ 2 טלעד עד לאיבוד הזיכיון בשנת 2005, שהוביל לפיטורים המוניים. באותה שנה השתתפה ב-"Talent Campus" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
משמשת כמרצה לתסריטאות בבית הספר "סם שפיגל" ושימשה ככזו גם במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות בירושלים. היא וסרטיה זכו בפרסים רבים בפסטיבלי הקולנוע ברחבי העולם, אשר החשובים שבהם הם פרס הסרט הטוב ביותר ל"אפס ביחסי אנוש" בפסטיבל טרייבקה בניו יורק, וכן פרס הבמאית בעלת קול ייחודי על שם נורה אפרון באותו פסטיבל. חבר השופטים בטרייבקה, בראשות רוברט דה נירו, ציין בהחלטתו כי "הסרט הזוכה [...] עוסק בנשים צעירות שחייבות למצוא את מקומן ולגבש את זהותן בעולם שכרגיל נשלט על ידי גברים ומצ'ואיזם. הן עושות זאת בהומור, חוזקה וחוכמה, איכויות אשר יוצרת הסרט משקפת. אנו מאמינים כי זהו ביטויו הראשון של קול חדש ורב-עוצמה".
בשנת 2014 לקחה חלק בחממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים לשם הגישה תסריט לסרטה הבא, "אהבת חיי הנוכחית", וכן זכתה באותה שנה בשני פרסי אופיר על התסריט והבימוי הטוב ביותר של הסרט "אפס ביחסי אנוש".
באוגוסט 2014 נכללה ברשימת "12 הבמאים שראוי לעקוב אחריהם", שערך האתר "Indiewire", שם הושוותה לרוברט אלטמן.

שיבולת בקפה

בשנת 2003, תיסרטה לביא וביימה את הסרט הקצר "שיבולת בקפה" כ"סרט אמצע הלימודים" בסם שפיגל. הסרט צולם בפסל המפלצת בשכונת קריית יובל בירושלים, ובו שיבולת (שירי אשכנזי) היא מלצרית כושלת המשקרת ללא הפסק, בבית קפה דמיוני עם לקוחות הממררים את חייה, שם המלצריות נדרשות להתגלש מהמטבח מבלי להפיל את המנות, מתוך פיה של המפלצת. הסרט נעשה בהשראת עבודתה הזמנית של היוצרת כמלצרית.
הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים בינלאומיים, בהם במסגרת תוכנית "ירושלים בפראג" בפסטיבל הקולנוע "United Islands" בצ'כיה, בפסטיבל ברלין ובפסטיבל קלרמון-פראן שבצרפת, והוקרן גם במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMA) ב-2004. באותה שנה זכה בציון לשבח בפסטיבל חיפה, בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הקצרים במיאמי, בפרס ראשון בפסטיבל מלבורן, בפרס חבר השופטים בפסטיבל טאיפיי בטאיוואן ובציון לשבח ומועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קרלובי וארי.
ב-2015 זכה הסרט בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים הקצרים במוזיאון הלובר שבצרפת, בהנהלת נועה קרוון כהן, בתו של דני קרוון (הלוקח חלק בחבר השופטים) ואשתו של המאייר יזהר כהן. בראש חבר השופטים של התחרות ישב הקולנוען וים ונדרס.

חיילת בודדה

בשנת 2005, תיסרטה לביא וביימה את הסרט הקצר "חיילת בודדה" כפרויקט הגמר שלה בסם שפיגל. זוהרה (דאנה איבגי) משרתת כפקידה בבסיס צה"לי מרוחק וסובלת מכל רגע. היא חושבת שהיום תוכל סוף סוף לעזוב. אבל תקוותה מתפוגגת כאשר המחליפה שלה מתגלה כבחורה אובדנית, וזוהרה מוצאת עצמה שומרת עליה בפקודה. הסרט היווה נקודת פתיחה לסרטה של לביא "אפס ביחסי אנוש", בכיכובה של אותה השחקנית. שירותה הצבאי של היוצרת שישמש לה כהשראה, אם כי הסרט איננו אוטוביוגרפי.
הסרט הוקרן בתחרות וולג'ין בירושלים וכן ביותר מארבעים פסטיבלים בישראל ומחוצה לה. זכה ב-11 פרסים בינלאומיים, בין היתר פרס חביב הקהל לסרט הקצר בפסטיבל ברלין (2006), פרס תגלית השנה בעשיית הסרטים בפסטיבל הסרטים הקצרים בפאלם ספרינגס, ציון לשבח בפסטיבל קרלובי וארי (2006) והיה מועמד לפרס "נמר של מחר" בפסטיבל קולנוע בלוקרנו, שווייץ. כמו כן זכה בציון לשבח בפסטיבל נשים ברחובות.