google/wiki40b huggingface dataset:
חיים בן-עמרם

חיים בן-עמרם (לִיפּוֹבֶצְקי) (29 באוגוסט 1924, ליטא – 26 בפברואר 1990, רמת גן, ישראל) היה עורך ומתרגם ישראלי. תרגם ממספר שפות ובהן אנגלית, צרפתית ורוסית. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 1955.

קורות חייו

נולד לפסח בן-עמרם (אז ליפובצקי; המשפחה החליפה את שמה לבן-עמרם ב-1948) ואשתו רחל במהלך שהותו של פסח בליטא מטעם ארגון "החלוץ". ב-1925 שבה המשפחה לארץ ישראל. בשל עבודתו של אביו כמורה בבתי ספר שונים, התגוררה המשפחה במקומות שונים בארץ. בנעוריו, למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה והיה חבר בתנועת הנוער המחנות העולים.
בשנת 1951 סיים את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. בשנת 1952 הצטרף לקיבוץ בית קשת. בהיותו חבר קיבוץ, התחיל לעסוק בתרגום ובעריכה בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ותרגום מאמרים ל"השדה לנוער". ב-1955 זכה בפרס טשרניחובסקי על תרגום הספר תורת הקרקע (לייאון, באקמן ובריידי).
בשנים 1957 עד 1959 עשה את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת רן בצרפת, בתחום תולדות הרפואה. כותרת העבודה: L'histoire de la draconculose et de la bilharziose et leur incidence ėconomique et sociale
בשנת 1962 עזב את הקיבוץ ועבד בעריכה ובתרגום, בין השאר במחלקת הפרסומים של משרד החקלאות, במערכות כתבי העת "השדה" ו"טבע וארץ" ובהוצאת דביר. משנת 1968 עבד באוניברסיטת תל אביב. תחילה שימש כמלבה"ד, עורך ומתרגם מאמרים בכתב העת "הספרות", ולאחר מכן עבר לכתב העת "הציונות" (כרך תשל"א) וכתב העת "מיכאל" (כרכי השנים תשל"ג עד תשמ"ט). כן ערך פרסומים שונים של המכון לחקר התפוצות, בהם ספריהם של יעקב טורי, משה גיל ועוד.
בשנת 1989 פרש לגמלאות. ב-1990 נפטר.
משנת 1950 לערך ועד יום מותו עסק, במקביל לפעילויותיו האחרות, בתרגום ספרים, כתיבת סיקורות (רצנזיות) בכתבי עת (בעיקר "מעריב" ו"הארץ") וכתיבה מקורית, במיוחד בתחומי מדעי החיים, הטבע וידיעת הארץ, תולדות ארץ ישראל ותולדות עם ישראל. כמו כן, כתב ערכים לאנציקלופדיות "בריטניקה לנוער", "עולם התרבות" ו"תרבות"; שירים וחידות על צפורים לעיתוני הילדים "סלעית" ו"פשוש".

על תרגומו לז'אן-אנרי פאבר כתב נתן אלתרמן מילים אלו: 
השפה שלך, שהיא שפה ברורה ויפה, שפה חפשיה ועם זאת קשורה בנימים רבות אל תולדותיה וחוקיה, מעידה עליך שעשוי אתה להיות תוספת כח באמנות התרגום ושעתיד עתה לשמח ליבם של החרדים לה כיום.
לילך אשר טופילסקי

ביוגרפיה

אשר טופילסקי נולדה בקריית אונו. היא בתם של אילנה, מנתחת מערכת, ורם, מהנדס תעשייה. ואחותם של המוזיקאי גל אשר, של אסף אשר טייס בחיל האוויר שנהרג בהתרסקות מסוקו, ונועה העוסקת בפרסום ויח"צ. 
לאחר לימודי התואר הראשון בכלכלה וניהול באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בהצטיינות, החלה לעבוד ככלכלנית בחברת ייעוץ אסטרטגי; אך לאחר זמן קצר החליטה להמשיך את לימודיה בחו"ל ונסעה עם בעלה לארצות הברית, שם למדה מנהל עסקים באוניברסיטה של שיקגו. בהמשך התקבלה לעבודה בחברת הייעוץ האסטרטגי בוסטון קונסלטינג גרופ. 
ב-1998 חזרה לישראל ומונתה לעוזרת האישית של שלמה נחמה, יו"ר בנק הפועלים. בהמשך מילאה תפקידי ניהול שונים בבנק, בהם מנהלת אזור המרכז, מנהלת תחום e-banking ומנהלת אגף שיווק ותכנון אסטרטגי של החטיבה הקמעונאית. בדצמבר 2007 מונתה למשנה למנכ"ל וחברת הנהלה הממונה על חטיבת האסטרטגיה, בספטמבר 2009 מונתה לראש החטיבה הקמעונאית, במסגרת זו כיהנה גם כיו"ר פועלים משכנתאות, פועלים אופקים, תעודה חברה פיננסית וחברת דירקטוריון בישראכרט. 
באוקטובר 2013 מונתה אשר טופילסקי למנכ"לית בנק דיסקונט. היא נכנסה לתפקידה בפברואר 2014 וממרץ 2014 כיהנה גם כיו"ר בנק מרכנתיל דיסקונט. במהלך כהונתה כמנכ"לית, ניסחה והובילה אשר טופילסקי תוכנית אסטרטגית ששמה דגש על שיפור יעילות, הגדלת אשראי לציבור וחיזוק היבטים טכנולוגיים ודיגיטליים בבנק. בעקבות יישום תוכניתה, רשם בנק דיסקונט שיפור משמעותי בתוצאותיו.  בספטמבר 2014 נבחרה על ידי מגזין פורבס ישראל לאחת מ-4 הנשים החזקות בישראל. 
ביוני 2019 הודיעה אשר טופילסקי על פרישתה מתפקידה. בבנק דיסקונט לטובת מעבר לקרן פימי, קרן ההשקעות של איש העסקים ישי דוידי, בה תכהן כשותפה בכירה. עזיבתה באה על רקע עזיבתם של מנהלים בכירים נוספים במוסדות פיננסיים, ככל הנראה בשל קביעת תקרות שכר בסקטור הפיננסי. 
אשר טופילסקי נשואה לאדריכל מרק טופילסקי ואם לשלושה. היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה וניהול מאוניברסיטת תל אביב (1995) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
בית החולים אבן סינא

אבן סינא הוא בית חולים בבגדד, עיראק שנבנה על ידי ארבעה רופאים - מודפאר אל שאת'ר, קדים שובאר, קסים עבדול מג'יד וקלמנט סרקיס - באמצע שנות ה-60.  בית החולים נרכש במחיר נמוך מערכו על ידי הממשלה העיראקית לשימושו של סדאם חוסיין, למשפחתו ולצמרת של מפלגת הבעת'. עודאי חוסיין, בנו הבכור של סדאם חוסיין מאשתו הראשונה, אושפז שם באמצע שנות ה-90 אחרי שנפצע בניסיון רצח שכשל. 
בית החולים נמצא באזור הבינלאומי של בגדד ('האזור הירוק') ונתפס על ידי כוחות ארצות הברית זמן קצת אחרי הפלתו של סדאם חוסיין ב-2003. הצבא האמריקאי היה שם עד 30 בספטמבר 2009.
רוב הצוות של בית החולים היה מצבא ארצות הברית ויחידות הצלה ניידות (בית חולים שדה) הנספחות לשדות הקרב כדי להגיש עזרה לחיילים ולאזרחים שנפצעו אנושות, כולל מורדים או תומכים במורדים. במהלך התקופה שבה ניהל צבא ארצות הברית את בית החולים הגיעו לחדר המיון שלו כ-300 מקרי טראומה בחודש.
ב-1 באוקטובר 2009 הוחזר  בית החולים באופן רשמי לממשלה העיראקית כחלק מהסגת כוחות צבא ארצות הברית מבגדד. 
בית החולים אבן סינא התפרסם לאחר הקרנת הסדרה הדוקומנטרית של ערוץ ה-HBO על המלחמה בעיראק דרך סצינות מבית חולים צבאי שם. הסדרה התמקדה בצוות הרפואי של הקרב ה-86 שבסיסו בפורט קמבל, קנטוקי, שהוא הבסיס של הדיוויזיה המוטסת ה-101 והייתה אחת ממספר יחידות רפואיות שאיישו את בית החולים.
אופטימיות היא שם המשחק

עלילת הסרט

פאט סוליטאנו (בראדלי קופר) אדם הסובל מהפרעה דו קוטבית, משוחרר ממתקן לבריאות הנפש לאחר שמונה חודשים. הוא מבין שאשתו, ניקי (ברי בי), עזבה ואביו (רוברט דה נירו) הסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית אינו עובד ושב להמר. פאט נחוש להחזיר את חייו למסלול ולהתפייס עם ניקי, שהשיגה צו הרחקה נגדו.
פאט נפגש עם המטפל שלו, ד"ר פטאל (אנופם קר), ונזכר מדוע אושפז. הדבר קרה לאחר שפאט תפס את אשתו ניקי במקלחת עם גבר זר, והפליא בו את מכותיו. למרות זאת, פאט לא מאמין שהוא צריך טיפול תרופתי כדי לנהל את מצבו. 
בארוחת ערב עם חברו רוני, הוא פוגש את גיסתו של רוני, טיפאני מקסוול (ג'ניפר לורנס), אלמנה צעירה המתאוששת מהתמכרות לסקס שגם היא, כמו פאט, איבדה את עבודתה. פאט וטיפאני מפתחים חברות מוזרה דרך הנוירוזות המשותפות שלהם ופאט רואה הזדמנות לתקשר עם ניקי דרך טיפאני. טיפאני מציעה למסור מכתב לניקי, אם בתמורה הוא יהיה השותף שלה בתחרות הריקודים המתקרבת. בחוסר רצון הוא מסכים והשניים מתחילים משטר אימון קפדני במהלך השבועות הבאים. פאט סבור שהתחרות תהיה דרך טובה להראות לניקי שהוא השתנה והפך לאדם טוב יותר. טיפאני נותנת לפאט מכתב תשובה מניקי, שבו היא רומזת בזהירות שייתכן שיש סיכוי לפיוס ביניהם. 
דומה שהכל מסתדר עבור פאט, עד שאביו מבקש ממנו ללכת כ"קמע מזל" למשחק של האיגלס שעליו התערב בסכום גבוה. פאט מוותר על אימון עם טיפאני כדי לנכוח במשחק. כשהאיגלס מפסידים אביו של פאט זועם. טיפאני מגיעה ונוזפת אף היא בפאט. אביו של פאט מתערב עם חברו שאם האיגלס ינצחו במשחק שלהם נגד דאלאס, ואם פאט וטיפאני יקבלו ציון של לפחות 5 מתוך 10 בתחרות הריקודים שלהם, הוא יזכה בחזרה בכל הכסף שהפסיד בהתערבות הראשונה. בינתיים פאט קורא מחדש את מכתבה של ניקי ומבין שהמכתב זויף על ידי טיפאני.
פט, טיפאני וכולם מגיעים לתחרות הריקודים בזמן משחק הפוטבול. טיפאני נדהמת לגלות שניקי נמצאת בקהל. את החשש שלה שפאט עשוי לזכות בניקי חזרה והיא תאבד אותו, טיפאני מטביעה באלכוהול. פאט מוצא אותה על הבר ומבקש ממנה לעלות איתו לרחבת הריקודים. הם מקבלים ציון של 5 נקודות בדיוק, ובמקביל האיגלס מנצחים במשחק.
בתום הריקוד פאט ניגש אל ניקי ומשוחח עימה. טיפאני יוצאת בסערה אל הרחוב. פאט רץ אחריה. הוא משיג אותה ואומר לה שהוא אהב אותה מהרגע הראשון, אך לקח לו הרבה זמן להבין זאת. הם מתנשקים. טיפאני ופאט הופכים להיות זוג ואביו של פאט פותח מסעדה עם הכסף שזכה בו בחזרה.
שימאנה (מחוז)

היסטוריה

מחוז שימאנה מורכב מהנחלות העתיקות איוואמי, איזומו ואוקי. בתקופת אשיקאגה שלט באזור שבט קיוגוקו, אך לאחר מלחמת אונין הפך האזור למוקד קרבות בין השבטים אמאגו ומסודה. לאחר קרב סקיגהארה קיבל נכדו של השוגון טוקוגאווה איאיאסו את השליטה על האזור.
במחוז שוכן איוואמי גינזאן, מכרה כסף שב-2007 קיבל מעמד אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. המכרה נפתח בשנת 1526 על ידי סוחר יפני בשם קאמיָה ג'וטֵיי, ושיא תפוקתו הייתה בתחילת המאה ה-17, כאשר נכרו בו כ-38 טון כסף בשנה, שהיוו כשליש מהתפוקה העולמית.
עם ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפכו הנחלות למחוזות שימאנה והמאדה, וב-1876 אוחדו שני המחוזות למחוז אחד בשם שימאנה.

גאוגרפיה

מחוז שימאנה שוכן לחופו של ים יפן, וגובל במחוז טוטורי במזרח, בהירושימה בדרום, ובימאגוצ'י במערב. המחוז הררי ברובו, מלבד מישור באזור העיר איזומו. מאפיין גאוגרפי נוסף של המחוז הוא חצי האי שימאנה, היוצר שני אגמי מים מליחים - שינג'י ונקאומי. איי אוקי נכללים אף הם בשטח המחוז, ויפן טוענת שסלעי ליאנקור גם הם שייכים למחוז, על אף מחלוקת בנושא עם קוריאה הדרומית. 6% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
הירושה (סדרת ספרים)

היסטוריה

כריסטופר פאוליני, שחונך חינוך ביתי בידי הוריו, סיים את לימודי התיכון כשהיה בן 15 אך לא הרגיש בוגר מספיק כדי לעבור למכללה. בזמנו הפנוי באותה תקופה הוא החל בכתיבת אראגון. לאחר שנה אחת בה כתב טיוטה ראשונה לספר, הוא השקיע שנה נוספת בכתיבה מחדש והעמקת הדמויות והסיפור. בסיום העבודה הוא הציג את הסיפור להוריו, שפירסמו אותו בהוצאת הספרים המשפחתית, Paolini International, תוך מסע פרסום שערך פאוליני לספרו במספר בתי ספר. הספר נתגלה במקרה על ידי אלפרד קנופף שפרסם אותו בהוצאת הספרים שלו ב-2003.
הבן הבכור יצא לאור באוגוסט 2005, בכריכה קשה. גרסה מוגבלת בעותקים של הספר יצאה בספטמבר 2006 וכללה תוכן נוסף כגון: היסטוריה מקוצרת לאלאגייזיה, פוסטר דו צדדי של הטבעת של ברום ושל גליידר והצצה לעלילת בריסינגר. במרץ 2007 הופצה גרסה בכריכת נייר.
הספר השלישי, בריסינגר (או: שבע ההבטחות של אראגון הורג־הצל וסאפירה בג'ארסקולאר), יצא לאור ב-20 בספטמבר 2008, כפי שכתב פאוליני באתר הרשמי. משמעות השם בשפה העתיקה של אלאגייזיה שהמציא הסופר היא "אש".
הספר הרביעי יצא בשנת 2012 והוא מסכם את סדרת הירושה.

הירושה

הספר הרביעי מתמקד במלחמות הווארדן ("השומרים" בשפה העתיקה) בקיסרות. כאשר הווארדן כובשים את בלאטונה סאפירה נדקרת מרומח המוות נירנן (הסחלב) שיצרו האלפים הקדמונים כדי להרוג דרקונים, רומח המוות עובר את כל ההגנות הקסומות, אך האלפים מצליחים להצילה. לאחר סיום הקרב מצטרפים באופן מפתיע אנשי החתול וכורתים ברית עם הווארדן. רוראן כובש את העיר ארואס, לאחר שמפקדים קודמים כשלו בכך, על ידי תחבולות ואומץ ומצטרף לשאר הוארדן בכיבוש דראס ליאונה ואורו'ביין. סאפירה ואראגון מגיעים אל צוק קותאין ושם אראגון מגלה את שמו האמיתי ופותח את מערת הנשמות, ושם הם מוצאים אלדונרי רבים וביצי דרקונים. גאלבטוריקס מגלה את שמה של השפה העתיקה ומשתלט על כל הקסמים בשפה העתיקה. מרטאג חוטף את נאסודה, אך בזמן מאסרה מרטאג משנה את שמו בלי שידע ומשתחרר מהשבועה של גאלבטוריקס. כשאראגון מגלה שגאלבטוריקס ידע כבר את כל התוכניות של הווארדן, אראגון הנרגז יוצר קסם שלא מושפע מהשפה העתיקה, ובו הוא גורם לגאלבטוריקס להרגיש את כל הסבל שהוא גרם לאחרים. באותו זמן אריה, סאפירה ועוקץ הורגים את שרוקין בעזרת נירנן. כשגאלבטוריקס משתגע מרוב כאב הוא מתאבד. בסופו של דבר אריה הופכת למלכת האלפים ורוכבת דרקונים, כשהביצה הירוקה בוקעת עבורה. בסוף אראגון נוסע עם כמה אלפים, הביצים, והאלדונרי לארצות השוממות שבמזרח ובכך אראגון עוזב את אלאגזייה לנצח. נסואדה הופכת למלכה ורוראן לרוזן. לרוראן וקטרינה נולדת בת בשם איסמירה (כשם אימה של קטרינה).

קסם

שמו של הקסם בשפה העתיקה הוא : "גראמריי". הקסם לוקח אנרגיה מהמשתמש, וההגדרה הפשוטה ביותר בשבילו היא היכולת להשתמש ולשלוט באנרגיה. קסם בעוצמה גבוהה יכול להתיש ולעיתים לגרום למותו של מפעיל הקסם. כדי להשתמש בקסמים יש לשלוט בשפה העתיקה, השפה שיצרו בני העם האפור. דרקונים מסוגלים להשתמש בקסמים בלי לדבר בשפה העתיקה, וקסמיהם רבי עוצמה. עם זאת, לדרקונים אין את היכולת לשלוט בקסמיהם, ואלה מופעלים כאינסטינקט, או כאשר השראה נופלת על הדרקון, כגון הקסם שבו השתמשה סאפירה בטרונג'היים על מנת לשחזר את אסידאר מיתרים.

דמיון לספרים אחרים

ביקורות רבות נכתבו על הדמיון שבין ספרי הסדרה לספרים וסרטים אחרים. בין ההשוואות הרבות שנערכו, הנפוצות ביותר היו עם סדרת מלחמת הכוכבים (בשל הדמיון בעלילה) ועם טרילוגית שר הטבעות (בגלל הדמיון ברקע, בגזעים, בשפות, בדמויות ובשמות המקומות). גם בחלק מהביקורות החיוביות נכתב שהיצירה מושפעת מאוד מהמוסכמות של ז'אנר הפנטזיה.
נמרוד בר-עם

ביוגרפיה

נולד לארנה בר-עם, ציירת ופסלת ולמיכה  בר-עם, צלם, במשפחה בת שלושה בנים. למד באוניברסיטת תל אביב וסיים בה את התואר הראשון בפילוסופיה ובבלשנות בהצטיינות (1993), את התואר השני בהצטיינות יתרה (1996) ואת התואר השלישי בהצטיינות יתרה (2000). עבודת הדוקטור שלו עוסקת בתולדות הלוגיקה הפורמלית והיא נכתבה בהנחייתו של הפרופסור יוסף אגסי. הוא כיהן כאקדמאי אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1999-2000) וכמילגאי דיבנר (2003-4) באם-איי-טי שבקיימברידג' מסצ'וסטס. בר-עם נשוי לד"ר גלי דרוקר בר-עם, חוקרת ספרות יידיש. 
עבודתו של בר-עם עוסקת במגבלותיהן של מערכות פורמליות ככלים לביטוי (ורדוקציה) של אתגרי התמצאות ותקשורת, ובחקר האסטרטגיות האפשריות להגמשתן. 
ספרו אקסטנסיונאליזם: המהפכה בהגיון יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת שפרינגר, ומתאר רגעי מפתח בתולדות הלוגיקה מראשיתה ועד לשלהי המאה התשע-עשרה. בר-עם טוען כי הלוגיקה המודרנית נתפתחה כביקורת האיחוד המסורתי, האריסטוטלי והסכולאסטי, בין לוגיקה לאפיסטמולוגיה, ומתוך משא ומתן על תנאי פרידה זו. 
ספרו חיפוש אחר המבוא הפשוט לתקשורת יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת שפרינגר ובשנת 2017 בהוצאת ספרי עליית הגג מבית ידיעות ספרים. הספר עוסק בקשיים המתודולוגיים והפדגוגיים שבפניהם ניצבים לימודי התקשורת בפרט ומדעי החברה בכלל, וכן בפתרונות להם, הן במסגרת המחקר והן במסגרת חדר הכיתה. 
בר-עם ערך עם היסטוריון המדע סטפאנו גטאי את קובץ המאמרים פתיחות מעודדת בהוצאת שפרינגר 2017 לרגל יום הולדתו התשעים של יוסף אגסי, פרסם את ספר השירה נבל השומר בהוצאת קשב לשירה בשנת 2011, ותרגום מוער לספר מיתוס ומשמעות של קלוד לוי-שטראוס בהוצאת בבל 2010.
ספקטרום בליעה

ספקטרום הבליעה של חומר הוא קבוצת תדרים של קרינה אלקטרומגנטית הנבלעת בחומר, כשהם פוגעים בו. לכל יסוד כימי יש ספקטרום בליעה המאפיין אותו, על פי רמות האנרגיה של האלקטרונים שלו וניתן להשתמש בספקטרום הבליעה כדי לאבחן חומר. ספקטרום הבליעה כולל תדרים בדידים ולא רצף של תדרים.
דרך מקובלת למדוד את ספקטרום הבליעה היא להקרין פוטונים מספקטרום רחב של אורכי גל אל מסך, דרך החומר הנבדק, כך שעל המסך יראו "חורים" בספקטרום של הקרינה לפי האנרגיות השונות שהחומר בלע.
סי. אס לי

ביוגרפיה

משחק נעשה תשוקתו העיקרית של לי כבר בשנתו האחרונה בבית הספר התיכון Hudson's Bay High School בוונקובר, וושינגטון, בתקופה בה שיחק פוטבול. הוא למד ב"מכללת קורניש לאמנויות" (Cornish College of the Arts) על מלגת משחק וסיים עם תואר בוגר באמנויות (Bachelor of Fine Arts). לי המשיך את לימודי המשחק בבי"ס ייל לדרמה (Yale School of Drama) שם סיים תואר מאסטר באמנויות (Master of Fine Arts). לאחר מכן בילה את שמונה השנים הבאות בניו יורק, שם לקח חלק בקבוצות תיאטרון שונות כמו גם בטלוויזיה ובקולנוע. הוא נשוי ללארה צ'ו.

קריירת משחק

כבר ב-2006, בעונה הראשונה של סדרת המתח "דקסטר", קיבל לי תפקיד מרכזי כווינסנט מסוקה, מדען משפטי (מז"פ) הידוע בשל חוש ההומור הגס שלו. לי שיחק גם את ד"ר בא בסדרת הדרמה של רשת HBO "הסופרנוס". בסרט המתח "The Unborn" (משנת 2009) שיחק לי את ד"ר לסטר קלדוול.
תפקידי משחק נוספים שלו כללו הופעות חוזרות בסדרת המשטרה "חוק וסדר" כאיש המז"פ טורוט, כרוקח וכקני צ'ן (בין השנים 1998-2002). לי הופיע גם בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית" (Law & Order: Criminal Intent) בתור; הבלש צ'וי, הבלש מאט סח והבלש מייק לאו (בין השנים 2004-2006).
הוא הופיע בתור הארי טאנג, קולגה של צ'אק, בקומדיית הריגול של רשת NBC, "צ'אק". כסגן של מונק, בפרק "מר מונק במנוסה (חלק ראשון)" בסדרה "מונק". בסדרה "היחידה" (The Unit) של רשת CBS, שיחק לי תפקיד משני כצוללן דרום קוריאני בפרק 13, עונה שנייה.
מבצע חתונה (סרט)

תקציר העלילה

לנינגרד, 1970. קבוצת יהודים מנסים לחטוף מטוס ריק כדי לברוח לישראל ונתפסים על ידי הקג"ב. הם נשפטים בעוון בגידה במולדת ושניים מהם מקבלים גזר דין מוות.
45 שנה לאחר מכן בתם של מנהיגי הקבוצה, ענת זלמנסון-קוזניצוב, חושפת דרך מסע אישי את סיפור הוריה הנחשבים לגיבורים בארץ ובעולם המערבי אבל ברוסיה עדיין מכונים "טרוריסטים."
מבצע חתונה התחיל כפנטזיה: תחת מסווה של טיסה לחתונה מקומית, חברי הקבוצה יקנו את כל הכרטיסים למטוס קטן בעל 12 מושבים. טייס הקבוצה ישתלט על תא הטייס וימריא מעבר לגבול הסובייטי.
הם נעצרו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס ונשפטו על בגידה במולדת. בין הנעצרים נותרת אישה אחת במשפט, סילווה זלמנסון. היא מקבלת 10 שנות מאסר. בעלה של סילווה אדוארד קוזניצוב, מנהיג הקבוצה, מקבל גזר דין מוות.
בעיתונות הסובייטית יש שמחה על כך שהפושעים קיבלו את עונשם, אבל בעולם המערבי רבבות אנשים דורשים "שלח את עמי!". הסובייטים מתחילים לשחרר יהודים וחברי הקבוצה נשארים לשלם את מחיר החופש עבור כולם.
"ההורים שלך גיבורים", כך אמרו לענת מאז שהייתה ילדה. הסיפור שהסעיר את העולם בשנות ה-70 החל להתפוגג מהזיכרון הקולקטיבי בשנות ה-90 עד שכמעט ונשכח לגמרי. בגיל 29 ענת מתחילה לחקור בארכיונים ומגלה סרטים רוסים בהם ממציאים את ההיסטוריה מחדש ושם מכנים את הוריה "טרוריסטים."
ענת נוסעת עם אמה לשחזר את מסעם בדרך לחטיפת המטוס ומגיעה עד לתא המעצר הטחוב בו שהתה סילווה, אז בת 25. התחקיר של ענת מעמיק ומתמשך במשך שנים בהם היא מראיינת אנשי קג"ב, כדי להבין את הצד שלהם, ולמעשה הופך למסע שאינו נגמר.
דרך שילוב של ראיונות, שיחות מהולות בוודקה ועשן סיגריות, ארכיונים נדירים ושחזורים שנעשו הן בישראל בשנות ה-80 והן ברוסיה ב 2010, ענת חושפת אותנו לראשונה מנקודת מבט אינטימית לסיפור המלא והמרתק של קבוצת אזרחים ששינו את ההיסטוריה וסדקו את מסך הברזל.
יוסף אבו ראשיד

יוסף (פפו) אבו ראשיד (26 באוגוסט 1926 - 24 בספטמבר 2011) היה שחקן ומאמן כדורסל ישראלי. אימן קבוצות כדורסל מהליגה הלאומית משנות ה-50 ועד שנות ה-70.

ביוגרפיה

נולד בשכונת הליופוליס שבקהיר, מצרים. אביו אליהו היה ממוצא ספרדי ואמו לונה ממוצא טורקי. התחנך בבית ספר צרפתי. כאשר עלה לישראל עיברת את שמו ל"אבראשי", אך כינויו נותר "אבו ראשיד" או "פפו".

סיפור עלייתו לישראל

אבו ראשיד עלה לישראל פעמיים. לראשונה עלה לישראל בשנת 1946 - עת שיחק בקבוצת הכדורסל היהודית-מצרית, "הכח" קהיר. בעת סבב המשחקים, בו שיחקה הקבוצה בין השאר בלבנון, בסוריה ובישראל, ירד אבו ראשיד מהרכבת בה נסעה הקבוצה באחת מן התחנות, וכך הפך לבלתי לגאלי בישראל. 
בשנת 1947 שמע כי אביו, אליהו, חולה, ועל כן חזר למצרים. כשרצה לעלות חזרה לישראל, הגבולות היו סגורים בפניו בגלל מלחמת העצמאות.
ב-22 בפברואר 1950 עלה אבו ראשיד רשמית וקבע את מקום מגוריו בחיפה.

משפחתו

אבו ראשיד נישא למרגלית לבית לוקר בשנת 1958 ולהם שתי בנות.

כספורטאי

ב-1950 שיחק בנבחרת ישראל למכביה בכדורסל. שיחק ככדורסלן בשנות החמישים במסגרת מועדון הפועל חיפה.

כמאמן

לצד עבודתו כמנהל בנק בחיפה, אימן פפו קבוצות כדורסל באזור הצפון במשך 18 שנה, במסגרת הליגה הראשונה בכדורסל. כמו כן אימן את נבחרת צה"ל בעת שירותו הצבאי. הוא אימן את הפועל חיפה במשך שבע שנים רצופות, במהלכן גילה וחינך את השחקנים אלברט חמו, חיים קסטן, יצחק מזרחי ויואב כץ (שהפך עשרות שנים אחר כך לבעלים של המועדון). כמו כן אימן את קבוצת הנשים של הפועל חיפה. 
בנוסף אימן את מכבי חיפה, הפועל בית אלפא, הפועל משמר העמק, מכבי קריית מוצקין והפועל קריית חיים.
אדריס תיתי

אודות

תיתי נולד במשפחה ערבית בעכו העתיקה. למד בבית-הספר הפרטי "טרה סנטה" בעיר. הוא היה תלמיד מצטיין במתמטיקה ובפיזיקה. בשנת 1974 הוא החל ללמוד בטכניון ובשנת 1979 סיים תואר ראשון במתמטיקה. בשנת 1981 קיבל תואר שני במתמטיקה עיונית מאותו מוסד תחת הנחיית פרופסור דב אהרונוב. בשנת 1986 סיים את לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטת אינדיאנה ולאחר מכן ביצע מחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו. הוא היה מרצה במשך שנתיים באוניברסיטת קורנל, ואחר כך עבר לאוניברסיטת קליפורניה באירוויין, שם הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1989. בשנת 1999 החל לשמש כפרופסור אורח במכון ויצמן למדע. בשנת 2003 הצטרף למחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון. 
מחקריו של תיתי עוסקים בפיתוח שיטות אנליטיות וממוחשבות לחקר מערכות לא ליניארית. במיוחד הוא עוסק במשוואות נאוויה-סטוקס ומשוואות דיפרנציאליות דומות והתאמתן למודלים הנדסיים ופיזיקליים שונים.
וסילי מרקורייב

ביוגרפיה

וסילי מרקורייב נולד בעיר אוסטרוב במחוז פסקוב למשפחת סוחר ממוצא רוסי ואשתו ממוצא גרמני שנולדה בשווייץ. למשפחה היו שישה בנים: לאוניד הבכור נהרג במלחמת העולם הראשונה, אלכסנדר נפטר במהלך מצור לנינגרד, יבגני נמלט מרוסיה עם קרובי משפחה בעקבות מהפכת אוקטובר, פיוטר הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים ולדימיר האחרון נפטר ממחלה בגיל תשע.
וסילי מרקורייב החל לשחק בשנת 1920 בתיאטרון המקומי. בשנת 1926 הוא סיים את בית הספר למשחק בלנינגרד. מרקורייב התקבל להרכב של אחד מתיאטרוני העיר ובשנת 1937 התקבל לתיאטרון אלכסנדרינסקי בו עבד עד סוף חייו. בתיאטרון זה הוא עבד גם כבמאי.
בשנת 1924 מרקורייב שיחק לראשונה בסרט קולנוע. משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 הוא שיחק בעשרות סרטים והיה בין השחקנים הפופולריים של המדינה.
בשנת 1934 השחקן הכיר את מריה, הבת הצעירה של וסבולוד מיירהולד ותוך זמן קצר הם התחתנו. בשנת 1939 אחד מאחיו של מרקורייב נעצר במהלך הטיהורים הגדולים. מרקורייב החליט לאמץ את שלושת ילדיו והם גדלו ביחד עם ילדי מרקורייב עצמו. 
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה המשפחה פונתה לסיביר. בתקופה זו מרקורייב ניהל תיאטרון בעיר נובוסיבירסק. כאשר הם חזרו ללנינגרד מרקורייב המשיך לשחק על במת תיאטרון אלקסנדרינסקי. בשנת 1947 אשתו פוטרה מעבודתה כ"בת אויב העם" ובמשך 12 שנים היה לה אסור לעסוק במקצוע. אומנם הרדיפות לא פגעו במרקורייב, הוא המשיך את הקריירה המוצלחת בתיאטרון ובקולנוע ובתקופה זו אף קיבל מספר פעמים פרס סטלין 
בשנת 1954 מרקורייב שיחק אצל הבמאי מיכאל קאלאטוזוב באחד הסרטים המוצלחים שלו "הידידים הנאמנים" לצד בוריס צ'ירקוב.
החל משנת 1934 מרקורייב היה מורה (בשנת 1961 קודם לפרופסור) בבית הספר למשחק בלנינגרד. רוב הזמן הוא הוביל קורס שחקנים ביחד עם אשתו. בין תלמידיו היו מרינה ניולובה ואיגור ולדימירוב.
מרקורייב המשיך לשחק עד לשנת 1974. הוא נפטר בשנת 1978 ונטמן בלנינגרד.
בוהמה

אנשי הבּוֹהֶמָה (מצרפתית: La bohème) הוא כינוי ליוצרים ואנשי רוח המנהלים אורח חיים החורג מהשגרה, ומאופיין בהיעדר קביעות, נדודים ושינויים תכופים.

מקור המילה בוהמייני

שורש המילה במאה ה-15, כשמלך בוהמיה, זיגמונד, שהיה מרוצה מפועלם של הצוענים בהכנת חרבות וקני רובים עבור צבאו, העניק להם זכויות שונות ואף צייד אותם בתעודות שאיפשרו להם לנוע בארצות מערב אירופה. צוענים שהגיעו עם תעודות של בוהמיה לצרפת כונו שם, בין שאר כינויים (לדוגמה, Tsiganes או Romanichals) "בוהמיינים". הקהילה הצוענית בצרפת נרדפה קשות וממושכות, והחקיקה לאורך השנים הטילה עונשים כבדים על מי שהוגדר "נווד" או "בוהמייני".

התפתחות המונח

בתחילת המאה ה-19 החל המונח לשמש, במקביל, לציון אדם נווד, נטול שורשים, ונעדר הכנסה קבועה. אצל כותבים כאנרי מירז'ה או אונורה דה בלזאק, שניים שעסקו ב"בוהמיה" תוארו הבוהמיינים כמי שאינם מחזיקים במקצוע מוגדר, או שמשלח ידם האמנותי אינו נחשב בעיני החברה מקצוע ראוי, שהכנסתם נתונה לתנודות חריפות, נוכלים לעת מצוא, גאונים נסתרים או אף פושעים.
דימוי כפול זה של הבוהמיינים - יצירתיים, צעירים, נוודים, בעלי הכנסה מפוקפקת לפרקים; ובהכללה: היפוכו של הבורגני - נותר בעינו, ושימש בהתייחס גם לגלגולים מאוחרים יותר של בוהמה, כמו הבוהמה האמנותית של הרבע השלישי של המאה ה-19 ושנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 בצרפת, בהתייחס ל"דור הביט" בשנות החמישים, להיפים בשנות השישים, וכדומה. לעיתים קרובות נקשר אורח חייהם של אנשים בוהמים בשתיית משקאות חריפים, שימוש בסמים ומתירנות מינית. רבים מהיוצרים החשובים ביותר של המאה ה-20 נחשבו (בעיני עצמם או אחרים) בוהמיינים.

קהילות בוהמה

קהילות בוהמה פרחו בערים מסוימות בתחילת המאה ה-20, ובמיוחד בשכונות ספציפיות: שוואבינג במינכן; מונמרטר ומונפרנס בפריז; גריניץ' וילג' בניו יורק; נורת' ביץ' והייט-אשבורי בסן פרנסיסקו; סוהו, פיצרוביה וצ'לסי בלונדון. "בוהמות" מודרניות ניתן למצוא באמסטרדם שבהולנד; בווילנה, בירת ליטא; בקטמנדו, בירת נפאל; ובצ'אנג ראי שבתאילנד. בישראל, מרכז הבוהמה שוכן מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר תל אביב, כשלצדו, בתקופות שונות, מרכזים בוהמיים גדולים בצפת, בעין הוד ובירושלים.
שירו של שארל אזנבור "לה בוהם" מספר על צייר מזדקן הנזכר בחיי הבוהמה שחי כאמן צעיר ורעב, אך מאושר, במונמרטר שבפריז.
יהושע שפירא (אדמו"ר)

ביוגרפיה

רבי יהושע שפירא נולד בי' בסיון ה'תרכ"ב בעיירה בלוזשוב לרבי צבי אלימלך שפירא ולשרה בתו של רבי משה הורוביץ מרוזבודוב. בצעירותו למד אצל סבו הרב משה הורוביץ בעיירה רוזבודוב ולאחר מכן אצל רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים ("הייטב לב"). נישא בזיווג ראשון למרים בתו של רבי מנחם מענדל מארילוס מרופשיץ ובזיווג שני לצפורה בתו של רבי יעקב דוכנער מדעלוטין. לאחר נישואיו נתמנה כרב בריבטיטש (בה גם חיבר את ספרו "קרן ישועה") עד שנת ה'תרמ"ה החל לכהן כרב בעיר בלאז'ובה בה כיהן אביו כאדמו"ר. 
בעת מלחמת העולם הראשונה נמלט עם אביו מבלאז'ובה ולאחר סיומה חזרו בשנת ה'תרפ"ג והתיישבו במחוז ריישא שם כיהן אביו כאדמו"ר, ולאחר פטירתו מילא רבי יהשע את מקומו כהאדמו"ר השני מבלאז'וב, תפקיד בו שימש עד פטירתו בי"ב באדר א' בשנת ה'תרצ"ב.
שני ילדיו הגדולים מלאו את מקומו באדמו"רות; רבי מאיר שפירא (מזיווג ראשון) ורבי אליעזר שפירא (מזיווג שני)