שולה קשת

רקע

שולה קשת היא צאצאית למשפחת אנוסי משהד שבאיראן. היא גדלה, התחנכה, פועלת ומתגוררת בדרום תל אביב. סבתה, חנה קלתי, הייתה פעילה חברתית-קהילתית, והקימה את "בית האמהות" בדרום תל אביב, בית שנועד לספק לנשים אלמנות, גרושות ויחידניות בגילאי הזהב מרחב מוגן וסביבה חברתית. גם אמה, מזל קשי, שהייתה אחות, פעלה לטובת תושבי השכונה, והייתה מבקרת בבתי דיירי נווה שאנן ומספקת להם חיסונים בהתנדבות.
בתחילת שנות ה-1980, למדה קשת אמנות ב"המדרשה" ברמת השרון. במסגרת לימודיה השלימה גם תעודת הוראה. היא לימדה אמנות בבית ספר "החשמונאים" ביפו ג', ומאוחר יותר בחטיבת הביניים "אחד העם" בפתח תקווה. בנוסף, הציעה קשת שיעורי אמנות ועיצוב תפאורה במתנ"סים.
בשנת 1991, עזבה קשת את עבודת ההוראה הפורמלית, והייתה למנהלת "מרכז מילוא להעשרה לגיל הרך" בשכונת יד אליהו. המרכז נפתח כיוזמה משותפת של עיריית תל אביב ומשרד החינוך. המרכז שגשג תחת ניהולה, והיא נשארה בתפקיד כעשר שנים. יותר מאלף ילדים בגילאי 3–6 ביקרו במרכז כל חודש, מכל שכונות דרום תל אביב, כולל משכונת התקווה, ביצרון, נווה אליעזר, ועוד. הפעילות בה עסקו הילדים במרכז שילב בין ספרות ליצירה, מאמנות פלסטית לדרמה - מה שלימים נקרא "אמנות רב-תחומית", ואשר אז עוד נחשב לחידוש במסגרת החינוכית.
החינוך הפורמלי שהשלימה באמנות כמעט וגרם לה לוותר על היותה אמנית. היא הרגישה שהשיח האמנותי הרווח אינו קשור אליה, שהוא אירופאי מדי, וסגור מדי, ואינו קשור לחברה שהיא פועלת מתוכה. אך ההוראה והעשייה הקהילתית שעסקה בה השפיעו על היצירתיות שלה, והיא החלה תהליך הגדרה עצמית מחודשת כאמנית. שנות ההוראה היו בסופו של דבר שנים פוריות עבורה בעשייה אמנותית. הדבר התבטא במיוחד אחרי שפגשה את תקוה לוי, מנכ"לית עמותת הל"ה, בהקשר של תערוכה שיזמה קשת, "אחותי: אמניות מזרחיות בישראל", והשתיים החלו לשתף פעולה. קשת ניהלה את פרויקט אמנות וקולנוע בקהילה בבתי הספר של הל"ה, ופעילות זו גרמה לה לחבר בין אמנותה, הפעילות הקהילתית שלה, ותודעתה הפוליטית, שהחלה כבר לקרום עור וגידים בשנים אלו. הסדנאות שנערכו במסגרת הפרויקט עסקו בנושאי זהות, היסטוריה, קהילה כנכס תרבותי, וכן במגדר ופוליטיקה.

פעילות חברתית ופוליטית

מפעל חייה של קשת לשינוי חברתי משתרע על פני תקופה של יותר משלושה עשורים, ומתקיים בפריפריות החברתיות והתרבותיות של מדינת ישראל. פעילותה מתקיימת בצירי המפגש בין קהילות נשים מקצוות החברה הישראלית לגווניה: מזרחיות, פלסטיניות, אתיופיות ויוצאות חבר העמים ממזרח ומערב אירופה, פליטות ומבקשות מקלט פוליטי ומהגרות עבודה. במסגרת פעילותה החברתית המורחבת, קשת מחברת בין נשים, אנשים וקהילות וכן בין יוצרות ויוצרים ומפעלים שונים מהפריפריה הגאוגרפית-תרבותית של ישראל. אחת התרומות העיקריות של קשת במרחב הפמיניסטי היא הבאת הנרטיבים של נשים המתמודדות עם ריבוי דיכויים חברתיים, תרבותיים וכלכליים, כמו גם הרחקה גאוגרפית והדרה ממוקדי ההשפעה וקבלת ההחלטות – אל תוך השיח הפמיניסטי ההגמוני, והפיכתו לחלק מהשיח. קשת מחנכת לביטול ההיררכיות בין נשים מתוך תפיסה שכולן – למרות השונות – חלק מאותו קולקטיב, אתני ומגדרי, ושקיימת בין כל הנשים אחריות קהילתית.
את משנתה של קשת, על פי הפמיניזם המזרחי, וכבסיס לכל פועלה, היא מתמצתת כך: "מצבן של נשים מקהילות של צבע באזורי מצוקה תמיד יהיה גרוע משל הגברים ומשל נשים מהקבוצה ההגמונית, ואם נשאיר את המאבק הזה לממסד או לקבוצה ההגמונית, נמשיך להיתפס כקהילה שזקוקה לשיקום. התופעה של אנשים שבאים מבחוץ לעזור למסכנים ולאומללים, היא הדרך של ההגמוניה לשמר את המצב החברתי הזה. גם הכספים שמגיעים מהממסד או מקרנות פילנתרופיות של אשכנזים עשירים יגיעו לידיים של הנציגים שלהם — שוב בעלי כוח מבחוץ, והם אלו שיחליטו לאן ילך הכסף. הם רואים אותנו, תושביה המקוריים של השכונה, כבלתי מסוגלים לנהל כסף כזה ולהפנות אותו לצרכים האמיתיים של תושבי השכונה".
ניתן להצביע על ארבעה מוקדי פעילות עיקריים במרחב העשייה של קשת: העשייה והמאבק החברתי והציבורי; העצמה קהילתית ותרבותית; פיתוח התעצמות כלכלית ותעסוקתית; כתיבה, יצירה ותיעוד. כל תחומי העשייה נוצרים מפרספקטיבה פמיניסטית רב-אתנית ורב-לאומית.

ביקורת על פועלה של קשת

לצד ההערכה לה זכתה קשת מתוקף פעילותה הציבורית, היא צברה לאורך השנים ביקורת חמורה מתוך השיח הפמיניסטי המזרחי ומחוצה לו. מתוך השיח המזרחי הפמיניסטי, עיקר הביקורת נסב סביב השתלטותה על תנועת אחותי - וביטול ההחלטה המקורית להחליף את יושבת ראש התנועה אחת לארבע שנים, באופן המאפשר לתנועה לפתח מנהיגות חדשה. באופן זה, קשת נתפסת כמי שהשתלטה על משאב ציבורי ועושה בכספים אותם היא מגייסת בכדי לקדם את עצמה, את האמנות שלה ואת חוג המקורבות אליה; זאת תוך העסקה של נשים ברבע משרה באופן הפוגע בכישורי ההשתכרות שלהן. מבין המבקרות הפומביות העיקריות של קשת ניתן למנות את תקווה לוי שטענה שקשת אינה אדם מהימן, אורטל בן דיין, ד"ר יאלי השש וירדנה אלון].
ביקורת נוספת נמתחה על קשת מחוץ לתנועה, נוגעת לאופן שבו היא מגייסת כספים לקידום מטרות אוניברסליות על גב תושבי הדרום ותוך ניצול של אוכלוסיות מוחלשות כדי לקדם את עצמה ואת התנועה שהיא עומדת בראשה. את הטענה משמיעה באופן פומבי שפי פז.

כתיבה, תיעוד, והפקה

אחת האסטרטגיות המרכזיות שקשת מקדמת היא הפצה של ידע שלרוב אינו מוצא את דרכו ללב הקאנון הישראלי. מתוך אמונה שקולן של נשים, ושל נשים מאוכלוסיות מודרות בפרט, חשוב ומשמעותי לחברה הישראלית, פועלת קשת על מסמוך הידע, כתיבתו והפצתו.
כך, למשל, האנתולוגיה לאחותי – פוליטיקה פמיניסטית מזרחית (2007) המשלבת שירים, מאמרים, מחקרים, נאומים, נרטיבים ופרוזה, שנכתבו על ידי מגוון רחב של נשים – מהאקדמיה, נשים החיות בעוני, נשים מהפריפריה, פעילות חברתיות וכן הלאה; "גזענות וסקסיזם בתקשורת – מקרה הבוחן של הבחירות לכנסת ה–19" – דו"ח שנועד לחשוף תופעות של גזענות וסקסיזם בשיח התקשורתי בישראל, ממבט פמיניסטי רב-אתני ורב-לאומי. הדו"ח בוחן תופעות של גזענות וסקסיזם בכלי התקשורת בתקופה שלפני הבחירות לכנסת ה-19, בעיקר בשבוע שבין 10 ל-17 בינואר 2013, מיום חמישי עד יום חמישי. ההתמקדות בתקופה מצומצמת במהלך תקופת הבחירות נועדה למקד את הסקירה וממצאיה – מי מרוויח מגזענות וסקסיזם בחברה האזרחית? מטרתו המרכזית של הדו"ח היא להעניק נראות לגילויים ולביטויים יומיומיים של תופעות אלה כפי שהם משתקפים בארגוני החברה האזרחית בישראל, אשר בעצם הגדרתם מתיימרים לפעול בדיוק ההפך, כלומר: לקדם זכויות אדם ואזרח למען יצירת חברה שוויונית וצודקת יותר. הדו"ח הודפס בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית; "מ א' עד ת' – מילון שלום של נשים בישראל" (2010) – פרויקט כתיבה של כ-60 נשים יהודיות וערביות מדרום תל אביב, רהט, כפר קרע ויהוד, הכותבות כל אחת בדרכה ועל פי תפיסת עולמה, מילון שלום. הספר כולל טקסטים מתחומי שירה ופרוזה, אשר תורגמו מעברית לערבית ומערבית לעברית.
קשת גם מפרסמת ספרים וקטלוגים מפעילותה האמנותית: הספר והתערוכה "נשים משנות" (2009) המתעד את העשייה העשירה של נשים במרחבים חברתיים-פמיניסטיים שונים; "עבודה שחורה" (2010) – פרויקט וקטלוג שיצא לאור בשנת 2010, נולד מתוך מיזוג בין מספר עולמות סותרים לכאורה: עולם העמל והמעשה, עולם האמנות הגבוהה, עולם האקטיביזם החברתי ועולם הכלכלה המתקנת. הפרויקט הוצג לראשונה ב מוזיאון אסל שבווינה, ובגלריית ברבור בירושלים; "מזרחיות ופלסטיניות באמנות החזותית בישראל" – הספר עוסק בקשרים המתקיימים בין התרבות המזרחית והפלסטינית בישראל באמצעות יצירות מתחום האמנות החזותית. בספר מוצגים עבודותיהם של 34 אמניות ואמנים פלסטינים ומזרחים הפועלים במגוון סוגי מדיה, ולצידן מובאים מאמרים פרי עטם של הוגות והוגים עכשוויים.

אמנות

קשת היא אוצרת ואמנית פמיניסטית מזרחית. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, יזמה ואצרה תערוכות שלראשונה הצביעו על הקשרי זהות ומגדר בעבודותיהן של אמניות מזרחיות וחיברו בין אמנות ואקטיביזם פמיניסטי-מזרחי. קשת קושרת את עבודתה כאמנית לפעילותה החברתית-פוליטית. גם ביצירת ערוצים ומרחבים להנגשת אמנות מן השוליים הפוליטיים והחברתיים, מתוך תפישה שהשערים של עולם האמנות נמצאים תחת פיקוח ההגמוניה, שהיא אינה מזרחית, ערבית או אתיופית, וגם בתוכן ובשיטות שהיא מביאה לעבודתה ולשיח שהיא מעוררת. קשת, בוגרת המדרשה לאמנות, יוצרת אמנות משלה, וגם אוצרת תערוכות ומוציאה קטלוגים וספרי אמנות. במסגרת פעילותה האמנית מתרחשות גם סדנאות, פרויקטים מיוחדים, ומפגשים המערבים את הפוליטיקה שבבסיס פעילותה בבית אחותי וכפעילת שכונות דרום תל אביב.