google/wiki40b huggingface dataset:
מצפה בניו

מצפה בניו הוא פארק בגודל דונם הסמוך ליישוב אלון מורה, שבמרכזו מצפה. 
המצפה הוקם בשיתוף פעולה של המועצה האזורית שומרון עם רשות הטבע והגנים
המצפה נחנך בחול המועד פסח תשע"ה, ונקרא על שם בן יוסף 'בניו' לבנת שנהרג מאש שוטרים פלסטינים בעת שהסתנן לקבר יוסף. באירוע השתתפה דודתו - שרת התרבות והספורט, לימור לבנת.

המצפה וסביבתו

צידו המערבי של המצפה, צופה לעבר הר עיבל, הר גריזים, תל שכם, קבר יוסף, הר ברכה ויצהר. 
במצפה שולחנות פיקניק, טלסקופ על חצובה מאבן ועמדת הסברה קולית דו לשונית. העמדה מסבירה על הנוף הנשקף מהמצפה, לצד פירוט על ההיסטוריה היהודית בשכם וסביבתה. לצד המצפה, הוקמו מתקני שעשועים, נבנתה בריכת שכשוך, ניטעו עצי פרי ופורח אירוס השומרון.
מהמצפה יוצא מסלול הליכה מעגלי, באורך ק"מ. המסלול עובד לצד גתות עתיקות, בורות מים, עמדת שמירה עתיקה וכרמי זיתים. המסלול נפרץ בהשתתפות תלמידי ישיבת חיצים באיתמר, בה למד בניו.
טסוס פפדופולוס

חייו

נולד בניקוסיה. התחנך בגימנסיה בניקוסיה ולמד משפטים בלונדון. בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 היה פפודפולוס פעיל בפיק"א, הסיעה הפוליטית של אאוקה. הוא לקח חלק בכנס לונדון בשנת 1954, והיה אחד משני הצירים שהתנגדו להסכמי ציריך.
שירת 12 שנה כשר הפנים, שר האוצר, שר העבודה והביטוח הסוציאלי, שר הבריאות ושר החקלאות ומשאבים טבעיים.
פפדופולוס שירת כיועץ לנציג של קפריסין בשיחות הבין-עדתיות, גלפקוס קלרידיס, עד אפריל 1976, ולאחר מכן שירת במשרה הזו בעצמו עד ליולי 1978. ייצג את קפריסין בהרבה אירועים בינלאומיים, ובפרט בקונגרס השנתי של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO).
עד לבחירתו התמחה במשפטים בניקוסיה.
בבחירות לפרלמנט של קפריסין, שנערכו ב-15 ביולי 1970 נבחר לחבר בפרלמנט, מטעם מפלגת אניון (המפלגה המאוחדת) של ציבור הבוחרים של ניקוסיה. בתור מועמד עצמאי הוא נבחר מחדש בבחירות ב-5 בספטמבר 1976. מה-22 ביולי עד ל-20 בספטמבר (1976) שירת כנשיא הפרלמנט. בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-19 במאי 1991 נבחר שוב להיות חבר בפרלמנט, כמועמד למפלגה הדמוקרטית של ציבור הבוחרים של ניקוסיה. הוא נבחר מחדש ב-26 במאי 1996.
ב-7 באוקטובר 2000 נבחר, בלי מתנגדים לבחירתו, למשרת נשיא המפלגה הדמוקרטית. ב-27 במאי 2001 נבחר מחדש להיות ראש המפלגה הדמוקרטית.
פפדופולוס ניהל תעמולת בחירות לבחירות לנשיאות של שנת 2003. הצלחה גדולה בקמפיין הבחירות שלו הייתה המשא ומתן הממושך על עתיד האיים המחולקים של קפריסין והשגת עסקה טובה יותר ליוונים, משא ומתן רציני יותר מאשר של הנשיא שלפניו - גלפקוס קלרידיס. פפדופולס קיבל באופן רשמי את הנשיאות ב-1 במרץ 2003, לאחר שניצח בבחירות בסיבוב יחיד ברוב של 51.51% קולות.
לפני משאל העם על תוכנית אנאן על קפריסין, בשנת 2004, דירבן פפודופולוס את תושבי קפריסין להצביע "לא". אפשר לומר בזהירות, שההמלצה שלו הייתה אחת הגורמים לתוצאה השלילית במשאל העם מצד קפריסין היוונית.
פפדופולוס כשל בהתמודדות הצמודה על כהונה שנייה, לאחר שבסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות שנערכו ב-17 בפברואר 2008 קיבל 31.82% מן הקולות לעומת 33.34% ו-33.4% של שני יריביו העיקריים, יאניס קסולידס ודמטריס כריסטופיאס, שהבטיחו להדק את הקשרים עם אירופה ועם קפריסין הטורקית.
נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 2008. היה נשוי ואב לארבעה.
מריה שריפוביץ'

ביוגרפיה

שריפוביץ' נולדה בקרגוייבץ, יוגוסלביה לאם זמרת. ב-2003 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, הנקרא "Naj, najbolja" ("הטובה ביותר"). באותה שנה השתתפה בפסטיבל בודווה עם השיר "Gorka čokolada" ("שוקולד מריר"), ללא הצלחה. שנה אחר כך השתתפה פעם נוספת בפסטיבל, עם השיר "Bol do ludila" ("כואב עד טירוף") וזכתה במקום הראשון. ב-2005 הוציאה את הלהיט "Agonija", שהיה גרסת כיסוי לשירה של הזמרת היווניה המצליחה, דספינה ונדי, "I believe it". באותה שנה השתתפה בקדם אירוויזיון של סרביה-מונטנגרו הנקרא "Evropesma", בו ביצעה את השיר "Ponuda" ("הצעה") וסיימה במקום ה-18. עוד באותה שנה התקיים פסטיבל הרדיו של סרביה בו השתתפה והגיעה למקום הראשון עם השיר "U nedelju", ובנוסף קיבלה פרס על ההופעה הקולית הטובה ביותר.
ב-2006 הוציאה את אלבומה השני, "Bez ljubavi" ("ללא אהבה"), אשר זכה להצלחה. ב-21 בפברואר 2007 קיימה הופעה במרכז האירועים של בלגרד (Sava Center), מול קהל של 4000 צופים משולהבים.
שריפוביץ' זכתה בקדם אירוויזיון הסרבי ב-8 במרץ 2007, עם השיר "Molitva" ("תפילה"), בלדה המבוצעת בסרבית בלבד. שריפוביץ' הייתה האומן הראשון המייצג את סרביה באירוויזיון (לאחר שסרביה ומונטנגרו התפרקה לשני רכיביה). השיר היה מועמד בולט לזכייה מהרגע שנבחר בקדם הסרבי, היה בין עשרת הזוכים בחצי גמר האירוויזיון, ויומיים אחר כך זכה במקום הראשון בגמר האירוויזיון, עם 268 נקודות, בהפרש של 33 נקודות מורקה סרדוצ'קה זוכה המקום השני האוקראינית. בנוסף לזאת, שריפוביץ' זכתה ב"פרס האמנותי" ע"ש מרסל בזנסון עבור ביצוע שירה באירוויזיון.
משחק וינה

3.ז3

מהלך זה ידוע כוריאצית פאולסן.
סרט תיעודי

הדרישה לאובייקטיביות ונייטרליות

יש טענה הגורסת כי בסרט דוקומנטרי, אף על פי שהדמויות והאירועים אמיתיים, הסרט אינו משקף את המציאות ולמעשה הוא סובייקטיבי. הגורסים כך טוענים כי כל סרט דוקומנטרי בא להציג פרשנות של האירועים לפי עמדת הבמאי, כגון בסרטו של מייקל מור "באולינג לקולומביין", בו מובעת ביקורת על הממשל האמריקאי ומדיניותו בנושא נשיאת נשק. לטענתם הדוקומנטריסט יוצר ועורך מסביב לאמת, כדי להעביר אותה לפי ראות עיניו. בין הגורמים לסרט להיות פרשנות לאמת קיים גורם האיזון: במאי הסרט הדוקומנטרי בוחר מה להראות ומה לא, כאשר המטרה משרתת את האמצעים. בעבר לסרט דוקומנטרי היה ערך של הצגת המציאות כמו שהיא, כיום, המצב הוא שונה וקיימות אף סצינות דוקומנטריות מבויימות.
ב-2005 ביים חיים יבין את הסדרה הדוקומנטרית "ארץ המתנחלים" ערוץ 2. הסדרה עסקה בסקירת המצב בשטחי יהודה ושומרון מנקודת מבטו. התוכנית הציגה את המתנחלים כאנשים שחוקי מדינת ישראל לא חלים עליהם ונפוצות אצלם תופעות של לאומנות אלימה. בימין ראו בסדרה תוכנית תעמולה המזוהה עם השמאל ומכפישה ציבור גדול של מתנחלים ערב ההתנתקות מרצועת עזה. כמו כן נטען, כי אין זה עולה על הדעת שמגיש החדשות של הערוץ הממלכתי ינקוט עמדה פוליטית מובהקת. לאחר תלונות רבות על חוסר איזון, נעתרה הזכיינית טלעד וקיימה בסופה של כל תוכנית דיון באולפן. במשדר הסיום, הוטחו בחיים יבין ביקורות קשות מצד אנשי הציבור מהימין. יבין טען להגנתו כי הוא מקפיד על איזון במשדרי החדשות, אך בסדרה דוקומנטרית ניתן לנקוט עמדה אישית וכי הוא נתן פתחון פה גם לנציגי המתנחלים.
קוויריניוס

פובליוס סולפיקיוס קוויריניוס  (לטינית: Publius Sulpicius Quirinius) היה קונסול ומצביא רומאי שנשלח על ידי אוגוסטוס קיסר לארגן את יהודה לקראת שלטון הנציבים הרומאים, בשנת 6 לספירה, לאחר תקופת שלטונו הכושל של ארכלאוס, בנו של הורדוס. העמדת מצבה המשפטי והפוליטי של יהודה ככפופה, כמעט במישרין, לרומאים, נבעה גם מבחינה מחודשת של הנסיבות הפוליטיות בגזרה המזרחית של האימפריה הרומית ומאווירה מרדנית ביהודה ובגליל, שאפיינה את שלהי שלטון הורדוס. אין להוציא גם מכלל אפשרות שבמהלך זה התכוונה רומא להשתלט על הנכסים הקרקעיים והכספיים של בית הורדוס. 
כחלק בלתי נפרד והכרחי מתהליך הפיכתו של אזור מסוים לפרובינקיה (שלטון רומי ישיר), הורה קוויריניוס לערוך "קנסוס" (מפקד אוכלוסין ושמאות קרקע ונכסים) ביהודה. מהלך זה, מעבר להיותו סמל לשיעבוד הרומי, נועד לאפשר את גביית כספי המיסים לשלטונות הרומיים, על סמך שמאות הנכסים של המקומיים. המפקד עורר זעם והתנגדות בעם והחלה מרידה ברומאים בהנהגתם של יהודה הגלילי, איש גמלא, וצדוק הפרושי. יוספוס פלאביוס מזכיר זאת בספרו קדמוניות היהודים (ספר 18, פרק א, א). על פי יוספוס, יהודה הגלילי היה מנהיגה של 'הכת הפילוסופית הרביעית' שדגלה בחירות ובכך שאין לכנות שום אדם בשם אדון אלא את האלוהים לבדו. הם התנגדו לשלטון רומי וטענו שהמפקד אינו מוביל לשום מקום אלא לעבדות גלויה. המרד הסתיים לאחר שיועזר, הכהן הגדול, שכנע את העם בדברים. אחרי שסיים את המפקד ומכר את נכסיו של ארכלאוס מלך יהודה, מינה קוויריניוס את חנן בן שת לכהן גדול, במקומו של הכהן הגדול יועזר מבית ביתוס.
נובוסיבירסק (מחוז)

היסטוריה

המחוז הוקם ב-28 בספטמבר 1937. האוכלוסייה המקורית של האזור - טטרים. התיישבות רוסית החלה בשנת 1695. התיישבות משמעותית החלה במאה ה-18.
עם הקמת הרכבת הטרנס-סיבירית החל הפיתוח המואץ של האזור. במפגש של המסילה עם נהר אוב הוקמה עיירה נובוניקולאיבסק שעם הזמן התפתחה לעיר השלישית בגודלה ברוסיה ובירת המחוז.

דמוגרפיה

בערים מתגוררים כ-75% מאוכלוסיית המחוז. העיר נובוסיבירסק היא העיר השלישית ברוסיה. הרוסים מהווים כ-93% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, ניתן לציין קהילה גדולה יחסית של גרמנים (כ-31 אלף, 1.5%).

כלכלה

בשטח המחוז התגלו מרבצים גדולים של פחם, נפט, גז טבעי, וטיטניום דו-חמצני. במחוז קיימת תעשייה כבדה מפותחת - בניית מכונות, מטוסים וציוד חשמלי.
קליארי (כדורגל)

היסטוריה

מועדון קליארי הנחשב למועדון הסרדינרי הגדול נוסד ב-20 באוגוסט 1920 ומיד הצטרף למשחקי הליגה. קליארי היה המועדון הסרדינרי הראשון שעלה לסרייה ב'. בעונת 1964/1963 העפיל המועדון לסרייה א' שם שיחק לסירוגין עד עונת 2001/2002. 
בשנת 1969 המועדון הגיע בפעם היחידה לגמר הגביע האיטלקי. בעונת 1969/1970 זכה לראשונה באליפות איטליה ונהפך למועדון הסרדינרי הראשון והאחרון שזוכה בתואר זה, בגביע אירופה לאלופות הודח כבר בסיבוב השני. בעונת 1993/1994 הגיע המועדון עד לחצי גמר גביע אופ"א.
הבית הלבן של רוסיה

היסטוריה

המבנה הגדול, אשר נחנך בשנת 1981, מתנשא לגובה 119 מטרים ונושא בימינו את הכיתוב "בית הממשלה של הפדרציה הרוסית" (Дом Правительства Российской Федерации) על בסיסו. 
נבנה במקור על ידי הממשל הסובייטי והכיל את "קונגרס המועצות" שהיה הגוף השלטוני הגבוה ביותר ואת "הסובייט העליון" - הגוף המחוקק הגבוה ביותר בברית-המועצות.
ב-3 באוקטובר 1993, הבניין היה במרכז העימות במהלך המשבר החוקתי ברוסיה, ואף היה תחת מתקפת ארטילריה אשר הסבה למבנה נזק כבד, שבוצעה על ידי הכוחות הנאמנים לנשיא בוריס ילצין. 
הבניין שופץ במהלך שנת 1994 בסכום עתק של כ-300 מיליון דולר, סכום גבוה יותר משהוצא באותה השנה על ידי הממשל הרוסי בתחומי מחקר אקדמי ותוכניות פיתוח, בקנה מידה כלל ארצי.
הבית-התחתון של הפרלמנט הנבחר משנת 1994, חזר לשאת את השם מהתקופה הצארית, דומה ועבר לבניין ממשל המרוחק מספר מאות מטרים מהקרמלין של מוסקבה. 
הבית הלבן מאכלס כיום את הקבינט הרוסי, המוכר בשמו הרוסי כ"פְרָבִיטֶלְסְטְבוֹ", קרי, "ממשלה".
אלן טראורה

קריירת מועדונים

טראורה התחיל את הקריירה שלו במועדון מקומי בבורקינה פאסו. ב-2 בינואר 2005 חתם באוסר והצטרף לקבוצת הנוער עימה הגיע לגמר הגביע הצרפתי והתאמן במקביל גם עם הקבוצה הבוגרת. ב-5 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד ולנסיין. ב-4 בינואר 2009 הושאל לברסט מליגת המשנה במדיה הבקיע 8 שערים ב-14 משחקים. בעונת 2010/2011 הפך לשחקן סגל באוסר וערך 20 הופעות והבקיע 5 שערים. עונה לאחר מכן הפך לשחקן הרכב פותח באוסר והוא ערך 27 הופעות (26 מתוכם בהרכב הפותח) והבקיע 9 שערים, אך בסיום אותה עונה המועדון ירד לליגה השנייה וטראורה עזב את המועדון. בקיץ 2012 חתם בלוריין. ב-31 בינואר 2015 הושאל למונקו.
טראורה היה שחקן בנבחרת הנוער של בורקינה פאסו עימה השתתף באליפות אפריקה לנוער בשנת 2005. ב-15 בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-1 לאנגולה. ב-28 במרץ 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד גינאה. הוא השתתף עם הנבחרת 3 פעמים בגביע אפריקה לאומות בשנים 2012, 2013 ו-2015.
אמפורה פאן-אתנאית

אמפורה פאן-אתנאית היא טיפוס של כד יווני אשר נוצר באטיקה.
באמפורות הפאן-אתנאיות, צד אחד תמיד הציג את האלה אתנה מחזיקה חנית ומגן, עם רגל אחת קדימה. היא מופיעה כמגינה על העיר האהובה עליה, אתונה. דוגמה לכך היא האמפורה הפאן-אתנאית ממוזיאון המטרופולין בניו יורק. פעמים רבות מתווסף הכיתוב "TONAΘENEΘENAΘΛON", המתרגם ל"אני מהמשחקים באתונה". בצד השני היה תיאור של האירוע התחרותי שבגינו ניתן הפרס.
כיום מהוות האמפורות הפאן-אתנאיות את העדות החזותית החשובה ביותר בכל הנוגע לאתלטיקה וספורט יווני עתיק. מדובר בכלים גדולים, אשר הכילו לעיתים 39 ליטר של שמן זית מעצי הקודש אשר היה הפרס למנצחים בתחרויות הפאנאתנאיה. הפרס הזה היה נחשק ביותר, וישנן עדויות של אמפורות פאן-אתנאיות שתוקנו בזהירות, על אף שכבר לא יכלו להכיל נוזלים.
אלדו קלולו

קריירת מועדונים

קלולו נולד בליון שבצרפת. בשנת 2004 עבר למחלקת הנוער של מועדון הפאר הצרפתי אולימפיק ליון ממחלקת הנוער של סט. פון. בשנת 2013 החל קלולו לשחק באולימפיק ליון II, קבוצת המילואים של המועדון. ב-18 ביולי 2015 ערך קלולו את הופעת הבכורה הלא-רשמית שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את מקסים גונאלון בדקה ה-89 בניצחון 1–2 על מילאן במשחק ידידות. שמונה ימים לאחר מכן שיחק 58 דקות בהפסד 0–2 לוויאריאל במסגרת גביע האמירויות. ב-12 בספטמבר ערך קלולו את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 בתיקו 0-0 נגד ליל במסגרת המחזור החמישי בליגת העל הצרפתית לעונת 2015/2016. ב-16 בספטמבר ערך קלולו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-69 בתיקו 1-1 נגד גנט במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2015/2016. ב-23 בספטמבר הבקיע קלולו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-18 בניצחון 0–2 על בסטיה. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך קלולו עשר הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, והוסיף שתי הופעות בליגת האלופות ושתיים בגביע הצרפתי.
רגנרציה

רגנרציה (באנגלית: Regeneration) היא יכולתם של יצורים מסוימים לגדל מחדש חלקי גוף (רקמות ואיברים) לאחר קטיעתם.
דוגמה קלאסית לרגנרציה ניתן למצוא אצל שממית. כאשר  חותכים את זנבה היא מסוגלת לגדל במהירות זנב חדש הדומה מאוד לקודם במבנהו ובצורתו.
רגנציה בסרטנאים היא דוגמה נוספת. היא נחקרה על ידי רנה אנטואן פרשו דה ראומיר.
אצל רוב בעלי החיים יכולת ההתחדשות נחלשת עם הגיל, במיוחד אצל בעלי חיים אשר עוברים תקופת גלגול מסוים במחזור חייהם. הדבר נוגע גם לבני אדם, אשר בהיותם צעירים מסוגלים לחדש רקמות פגועות במהירות רבה יותר מאשר בהיותם מבוגרים.
אור מאופיר

אור מאופיר היא מסגרת ישיבתית הפועלת כמכינה קדם-אקדמית ומכינה קדם-צבאית לצעירים יוצאי אתיופיה בישראל. המכינה הוקמה בשנת 1995 ביישוב מרכז שפירא שבמועצה אזורית שפיר. המכינה פועלת בחסות ישיבת אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן ושוכנת בסמיכות למוסדות הישיבה האחרים.
לאחר השלמת הזכאות לתעודת בגרות, מאפשרת המכינה לתלמידיה לעבור קורס הכנה לבחינה הפסיכומטרית, וללמוד הלכה ושחיטה בהסמכת הרבנות הראשית לישראל. כן ניתנת האפשרות להצטרף למסלול לתואר בוגר בחינוך. בלימודי היהדות ניתנת התייחסות מיוחדת למסורות עדת ביתא ישראל, הנמסרות מפי קסים. בנוסף מושם דגש על לימודי מנהיגות רוחנית, המשלבים הנחיה הלכתית עם מעורבות חברתית ופיקודית. סגל המכינה מלווה את בוגריה במהלך שירותם בצה"ל ומאפשרים להם להשתלב בהמשך בלימודים בישיבה הגבוהה אור עציון.
בשנת 2010 מונה המכינה כ-75 תלמידים מתוכם כ-10 משרתים בצבא רובם בשירות קרבי.
מקים המכינה והעומד בראשה עד 2009 הוא הרב יעקב (קובי) לוין, רב היישוב נטע שבחבל לכיש וסא"ל הרב שרון צברי, כיום רב פיקוד הדרום, גם כיום העומד בראשה הוא הרב קובי לוין.
בשנת 2006 הוסמך הרב הראשון מבין בוגרי הישיבה.
ניו יורק טיימס

היסטוריה

העיתון נוסד ב-18 בספטמבר 1851, על ידי ג'ורג' ג'ונס והנרי ריימונד (ממייסדי סוכנות הידיעות AP). בשנת 1896 רכש אדולף אוקס את זכויותיו, ובתקופת כהונתו זכה העיתון למעמד בינלאומי גבוה, בעוד רוב העיתונים המתחרים בארצות הברית נחשבו לצהובונים. לכן קבע אוקס את סיסמתו המפורסמת של העיתון "All the News That's Fit to Print" - "כל החדשות שראויות לדפוס". (משפט זה קשה לתרגום, היות שלמילה "Fit" באנגלית שתי משמעויות, כך שמשפט זה ניתן גם לתרגם כ"כל החדשות שנכנסו לדפוס".)
מאז, הצלחת העיתון אינה מוטלת בספק; העיתון זכה בשנת 1918 בפרס פוליצר בפעם הראשונה, ובסך הכל זכה 90 פעמים בפרס זה. משנת 1919 הופץ גם באירופה וזכה שם להצלחה גדולה. בשנת 1996 הושק אתר האינטרנט שלו.
לפני, בזמן ואחרי השואה, מדיניות מו"ל העיתון הייתה לצמצם, להעביר לעמודים פנימיים, ולהעלים דיווחים על השואה.
ב-2003, אירע לעיתון משבר עיתונאי: אחד הכתבים, ג'ייסון בלייר, הואשם בהעתקות מעיתונים אחרים שאותם פרסם בשער החדשות של ה"ניו יורק טיימס". בעקבות הפרשה התפטר בלייר ופוטרו מספר עובדים, בהם העורך הראשי. 
בספטמבר 2007 הודיע העיתון על פתיחת חלקים נרחבים מארכיון האינטרנט שלו לציבור הרחב בחינם. באותה שנה גם עברו משרדי ההנהלה של העיתון מבניין ניו יורק טיימס הישן בן 18 הקומות ברחוב 43 במנהטן, לגורד שחקים בן 52 קומות בשדרה השמינית.
בשנת 2011 מונתה ג'יל אברמסון לעורכת העיתון. במאי 2014 פוטרה אברמסון, לאחר שדרישה להעלאת שכרה הכעיסה את ממוניה. במקומה מונה דין באקט, העורך האפרו-אמריקאי הראשון של העיתון.
ב-27 באפריל 2019 פרסם העיתון קריקטורה אנטישמית בה מוצג בנימין נתניהו ככלב תחש עם מגן דוד כקולר, מוביל את דונלד טראמפ שמוצג כעיוור חובש כיפה. הקריקטורה ספגה ביקורות חריפות מאוד, ובתגובה פרסם העיתון שמדובר ב"טעות בשיקול הדעת" ומספר ימים לאחר מכן התנצל והודיע על הפסקת העבודה עם מפיצי הקריקטורה.
אברם יופה

קורות חיים

יופה נולד למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בעיירה רומני באימפריה הרוסית, (כיום במחוז סומי, אוקראינה). ב-1902 סיים את לימודיו במכון לטכנולוגיה בסנקט פטרבורג ועבר לעבוד כעוזרו של וילהלם רנטגן במעבדתו במינכן במשך כשנתיים. ב-1905 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן. יופה טען שראה שני שמות (אלברט איינשטיין ומילבה מאריץ') חתומים על ארבעת המאמרים המפורסמים שהוגשו לפרסום ב-1905, "שנת הפלאות", לשנתון הפיזיקה. עדות זו שימשה את הטוענים כי איינשטיין עבד על המאמרים ביחד עם אשתו, למרות שרוב היסטוריוני המדע שוללים זאת.
מ-1906 עבד יופה במכון הפוליטכני של סנקט פטרבורג, שם התמנה לפרופסור. ב-1911 המיר דתו לנצרות לותרנית ונישא לאישה לא יהודיה. ב-1913 קיבל תואר מגיסטר לפילוסופיה ושנתיים לאחר מכן דוקטור לפיזיקה. כעבור שנתיים היה לראש מחלקה שצמחה, מאוחר יותר, להיות המכון הפיזיקו-טכני ע"ש יופה.
יופה סירב להוביל את פרויקט פצצת האטום הסובייטית בטענה שהוא מבוגר מדי. הוא הודיע שהוא סומך על חניכו קורצ'טוב, וב-1942 מינה אותו לראש המעבדה התרמו-גרעינית הראשונה בברית המועצות. באקלים האנטישמי ששרר בתקופת הסטליניזם של ראשית שנות החמישים סולק יופה מתפקידו כמנהל המכון וממועצת המנהלים שלו, למרות שלהלכה כבר לא היה יהודי.
בשנת 1961 עוטר, לאחר מותו, בפרס לנין - הפרס הגבוה ביותר בברית המועצות.
גאון של אבא

מבנה התוכנית

מדי פרק נפגש יהורם גאון עם שלושה ילדים ומשוחח עימם על נושא מסוים מעולמם. כמו כן בפרק משולבים קטעים הקשורים לנושא הפרק ובהם משתתפים יהורם גאון ו"תישבי" (דור צויגנבוים).
הפרק נחתם בשיר אשר שר יהורם גאון.
יום הנכסה

יום הנַּכְּסַה (בערבית: يَوْم النَّكْسَة; "יום התבוסה" או "יום הנסיגה"), 5 ביוני, הוא היום שבו מציינים גורמים בעולם הערבי את פרוץ מלחמת ששת הימים.
"הנכסה" הוא כינוי ערבי להפסד הצבאי של מדינות ערב במלחמת ששת הימים, שהתנהלה בין ישראל לבין שלוש המדינות - מצרים, ירדן וסוריה. בעיני העולם הערבי נחשב אירוע זה כהמשך ליום הנכבה, הקשור במלחמת העצמאות.

אטימולוגיה

על משמעותה של המילה "נכסה" נחלקות הדעות. לפי ד"ר עבד אלרחמן אלמרעי, המילה מופיעה כבר במילונים ערביים מימי הביניים, ופירושה שם: אדם הנופל על ראשו, או בעברית חדשה: "על הפנים". שימוש אחר בפועל "נכס" הוא הורדת הדגל לחצי התורן. שימוש זה נקשר למשמעות כללית יותר של הנכסה: נסיגה זמנית, ביטוי שיש בו דו-משמעות מסוימת. המונח "תנכיס אלאעלאם" מתייחס לאדם שהחלים ממחלתו, אך שב וחלה.
המונח "נכסה" הוזכר לראשונה על ידי נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל נאצר, כמשמעו "הכישלון הקטן", בבקשו להקטין את כשלונו הצבאי מול ישראל ולהפוך אותו ל"כישלון קטן". חוויית ההפסד הנחיתה מהלומה ניצחת על הלכי רוח מהפכניים וסוציאליסטיים שהיו נפוצים החל משנות ה-50. רוח המחאה החברתית הפנים ערבית, כתוצאה מהתבוסה, בעלת גוון אנטי-מערבי, אנטי-ציוני יחד עם תחושת העלבון ההיסטורי תועלו אל האסלאם הפוליטי לסוגיו, כתורה המגלמת תקווה לגאולה, אחדות וניצחון.
אל-נכסה הפך לראשונה למינוח היסטורי, המתאר את פרשת הדרכים אליה הגיעו מדינות ערב שהשתתפו במלחמת ששת הימים נגד ישראל מפאת חוויית התבוסה הגורפת, בשנת 2011, בעקבות ניסיון פריצת גדר הגבול של ישראל ברמת הגולן על ידי סורים, בהם צאצאי פליטים ערבים].

מאורעות יום הנכסה

עד שנת 2011 כמעט ולא צוין יום הנכסה. 
ב-5 ביוני 2011 הפגינו מאות סורים (ממוצא פלסטיני) ברמת הגולן ואף ניסו לפרוץ את גדר הגבול שבין ישראל לסוריה. צה"ל הגיב באמצעים לפיזור הפגנות, ובצד הסורי דווח כי כ-13 מפגינים נהרגו כתוצאה מירי ומשדות מוקשים שהציב צה"ל באזור, אולם על פי תחקיר צה"ל, נורו רק כמה קליעים על ידי צלפים לכיוון רגלי המפגינים, וחלקם נהרגו עוד לפני העימות, בסמוך לעיירה קונייטרה, כתוצאה מפיצוץ בשדה מוקשים שנוצר עקב השלכת בקבוקים והצתת צמיגים, מזרחית לגדר הגבול עם ישראל. ניסיון הפריצה הוגדר על ידי ישראל כניסיון פרובוקטיבי של נשיא סוריה בשאר אל-אסד להסיט ממנו את הכעס של תושבי סוריה בזמן שהפגנות מחאה רחבות היקף נערכות נגדו בסוריה. ניסיון דומה התרחש כחודש מוקדם יותר, כשסורים-פלסטינים הפגינו ופרצו את גדר הגבול ואף חדרו למג'דל שאמס, כמחאה לציון יום הנכבה. 
פרופסור אייל זיסר טען שהצעדות הדומות שאורגנו לציון יום הנכסה והנכבה מהוות "הכרזה מפורשת, שהפלסטינים כעם וכחברה עודם מסרבים להשלים עם קיומה של מדינת ישראל ומבחינתם השאלה אינה שאלת גבולות 1967 אלא שאלת זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים לשטחי מדינת ישראל, תוך שלילת זכותו של העם היהודי למדינה משלו בארץ ישראל.".
הופ היקס

קריירה

בעבר הייתה מנהלת התקשורת בקמפיין הבחירות לנשיאות של טראמפ, וכן מזכירת התקשורת הארצית של צוות המעבר. בינואר 2017 נכללה ברשימת "30 מתחת ל-30" של פורבס.
החל מ-20 בינואר ועד 12 בספטמבר 2017 שימשה כמנהלת התקשורת האסטרטגית בבית הלבן , הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
ב-16 באוגוסט 2017 מונתה למנהלת התקשורת בפועל בבית הלבן במקומו של אנתוני סקרמוצ'י. ב-12 בספטמבר 2017 מונתה באופן רשמי לתפקיד. ב-28 בפברואר 2018 הודיעה על התפטרותה, וב-29 במרץ סיימה את תפקידה.
באוקטובר 2018 מונתה למנהלת התקשורת וסגנית נשיא חברת New Fox.

חייה האישיים

היקס גדלה בגריניץ' שבקונטיקט, למדה בתיכון גריניץ', וכנערה עסקה גם בדוגמנות. היא בתם של קיי אן (Cavender) ופול ברטון היקס ה-3 שהיה סגן-נשיא התקשורת של ה-NFL.
בגיל 11, היא ואחותה הגדולה נשכרו לדגמן עבור ראלף לורן. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית בשנת 2010, שם היא גם שיחקה לקרוס.
ליפריטים

ליפריטים (בגאורגית: ლიპარიტები, ליפַּריטֶבּי) הידועים גם כבּר'וואשי (ბაღჳაში) בכתובים הגאורגיים, היו שושלת אצולה (בגאורגית "דידֶבּוּלי") בתקופת ימי הביניים בגאורגיה, עם מספר נציגים נכבדים מהמאה התשיעית ועד למאה השתים עשרה, שהתפרסמה בעיקר בגין ההתנגדות רבת העוצמה להגמוניה של הבגרטידים הגאורגיים משושלת בגרטיוני. ענף עיקרי של בית האצולה מוכר מאוחר יותר בשם "אוֹרבֶּלי" או "אורבליאני", שגורשו בשנת 1177, לארמניה. שם הפכו לשושלת אצולה הידועה בשם שושלת אורבליאני, שאחד מנציגיו יחזור מאוחר יותר לגאורגיה.
שאול אברון

קורות חייו

אברון גדל בתל אביב, בן לרוקח שנולד בפולין ועלה מצרפת ואמא שנולדה ברוסיה ועלתה מבלגיה. בביתו ספג את ההערכה לאוכל ולחומרי גלם איכותיים.
אברון למד במסגרת בעתודה האקדמית, במסגרתה סיים תואר בכלכלה. בחלק משירותו הצבאי היה עורך כתב העת "מערכות שריון". את הקריירה העיתונאית שלו התחיל ב-1970 ככתב כלכלי בעיתון "מעריב". טומי לפיד, שהיה אחד מעורכי העיתון, הקים מוסף בשם "פנאי" והציע לאברון לכתוב על אוכל. שם פרסם בין השאר כתבות על אוכל לא כשר, דבר חדשני ולא מקובל באותם זמנים, במדור לו קרא לפיד "כך הם אוכלים". 
בסוף שנות ה-70 פתח את מסעדת "הקיוסק" בנוה צדק, בתחילה היכן שהיה המרכז התיאטרוני בנווה צדק, חלק מהמלצריות היו שחקניות בתיאטרון, ואחר-כך עבר למקום שבו נמצאת היום מסעדת "בליני" בתחומי "מרכז סוזן דלל". המסעדה הקטנה, שהייתה חדר אחד עם תנור, כיור ודלפק, נחשבה חדשנית והציגה לראשונה בישראל את נתח הרוסטביף שהפך פופולרי במספר רב של מסעדות ומעדניות בהמשך. במסעדה עבד עם אברון בבישול וניהול המסעדה חיים כהן, שלימים התפרסם כאחד השפים הבכירים בארץ.
עם הקמת העיתון "חדשות" בשנת 1984 צירף אותו העורך הכלכלי, שלמה פרנקל, לעיתון. אברון היה עיתונאי שטח וסיקר בין השאר את משפט הרצח יערי-גרנות, ונשלח לברלין על-מנת לסקר את נפילת חומת ברלין. בתוך המדור הכלכלי הופיע מדי יום קטע בן 400 מילים שכינו "טלנובלה", מעין סיפור בלשי צהוב, ששילב רכילויות כלכליות, שמבוססות על המציאות.
במקביל להיותו כתב כלכלי ב"חדשות" היה אברון גם כתב אוכל ובעל טור קבוע בעתון, בעתון כתבה גם העיתונאית דליה פן לרנר, שפרסמה בעיקר מתכונים. כתיבתו של אברון הייתה חדשנית בזמנו והתאפיינה ביחס נהנתני ואירוטי למאכלים, הוא פרסם סיפורי אוכל וביקורת מסעדות. תחילת דרכו של ישראל אהרוני הייתה בטורו של אברון, בו הייתה לו פינה בשם "ביקורת ממתקים", הוא היה כותב בהומור על חטיפים חדשים שיצאו לשוק. 
בשנת 1987 פרסם ביחד עם ישראל אהרוני את הספר "מבשלים בשר", שהיה המדריך המקיף הראשון בארץ לבחירה, טיפול ובישול של נתחי בשר שונים. בשנת 1989 פרסמו השניים את הספר "בישול איטלקי", שהתאפיין בתיאור כולל של המטבח האיטלקי, הרכבת המנות ומתכונים מסורתיים. הספר הווה פריצת דרך בשל הצילומים המרהיבים של הצלם נלי שפר ושילובם באופן אינטגרלי בספר.
ב-15 בדצמבר 1995 פתח יחד עם ציפורה אסף, חברתו עוד מימי בית-הספר העממי, את מסעדת "יועזר בר יין" ברחוב יועזר איש הבירה ביפו. המסעדה נפתחה בקונספט של בית יין והציעה לסועדיה מגוון רחב של יינות מן העולם, פרי התמחותו של אברון לאורך השנים. עם הזמן העשיר אברון את תפריט המזון וכלל מנות בשר שהתפרסמו בפשטותן ואיכותן. המסעדה המשיכה לפעול בבעלותם של אברון וצפורה אסף עד לפטירתו של אברון.
בשל חדשנותו לאורך השנים תואר שאול אברון בפי שפים ועיתונאי מזון רבים כפורץ דרך, מחנך ואושייה קולינרית. מסעדתו "יועזר בר יין" הפכה מקום מפגש לקהילת הבשלנים בישראל, שדאגו לפרגן לו ולעשייתו הקולינרית לאורך השנים בביקורות חיוביות. יחד עם זאת נמתחה בעבר ביקורת על אהדה לא לגמרי עניינית למסעדתו של אברון בידי ידידיו השפים והמבקרים.
שאול אברון נפטר ב-2 בנובמבר 2012 בבית חולים, לאחר שנפל בביתו ונחבל בראשו.
בפברואר 2013 נסגרה מסעדת "יועזר בר יין".