היסטוריה של הרפובליקה הטורקית

הרפובליקה הטורקית (טורקית Türkiye Cumhuriyeti), המכונה בדרך כלל טורקיה, היא מדינה טרנס-יבשתית בצפון מערבו של המזרח התיכון באסיה ובתראקיה שבאירופה. היא קמה לאחר מלחמת העולם הראשונה מחורבותיה של האימפריה העות'מאנית החולה, ויצאה לדרך חדשה, תוך התמקדות בדחיית רבים מעקרונותיה הבסיסיים של המדינה העות'מאנית, ואגב ניסיון להקים מדינה מודרנית בזמן הקצר ביותר. באופן מסורתי נהוג לחלק את ההיסטוריה של הרפובליקה הטורקית לשלוש תקופות עיקריות - מלחמת העצמאות, תקופת המפלגה הבודדת והתקופה הרב-מפלגתית.

רקע

מלחמת העצמאות של טורקיה (טורקית Kurtuluş Savaşı או İstiklal Harbi) הייתה חלק מהאירועים הפוליטיים והצבאיים שהחלו עם ייסודה ב-1919 של התנועה הלאומית הטורקית לאחר מלחמת העולם הראשונה, דרך מלחמת יוון-טורקיה, מלחמת טורקיה-ארמניה, מלחמת טורקיה-צרפת, וכלה ב-1923, בחתימת הסכם לוזאן, הכרזת העצמאות של טורקיה וההכרה הבינלאומית בה. במהלך המלחמה הדפו הטורקים את צבאות מדינות ההסכמה אשר חילקו את שטחי אסיה הקטנה ותראקיה ביניהן. 
האימפריה העות'מאנית סיימה את חלקה במלחמת העולם הראשונה עת חתמה עם מדינות ההסכמה על הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918. רוב כוחה הצבאי של האימפריה היה כלא היה, האוכלוסייה הכפרית באנטוליה הצטמצמה בכ-40%, ומבחינה פוליטית הייתה האימפריה לסוס מת. הפסקת האש איפשרה למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה וכוח צבאי צרפתי נכנס לבירה איסטנבול ב-12 בנובמבר 1918 ולמחרת הגיע כוח בריטי בעקבותיו. במקביל החלו מדינות ההסכמה בפלישה לאסיה הקטנה מכל הכיוונים. ועידת פריז התכנסה החל ב-18 בינואר 1919 ובחודש מאי 1919 שכנע ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' את האמריקאים ואת הצרפתים להעניק את השליטה באיזמיר ובמערב אסיה הקטנה ליוונים ולא לאיטלקים. כך, ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני, וזה הרחיב את שליטתו בחודש שלאחר מכן לטווח של כמאה ק"מ מצפון ומדרום לעיר. הפלישה היוונית לאיזמיר בתחילתה של המלחמה נחשבת לגורם החשוב ביותר בהיווצרותה וצמיחתה של התנועה הלאומית הטורקית.

עליית התנועה הלאומית הטורקית והקמת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה

למחרת כיבוש איזמיר, ב-16 במאי 1919 יצא מוסטפא כמאל מאיסטנבול לסיווס והחל מארגן את התנועה הלאומית הטורקית. שורה של ועידות שהחלו בוועידת אמסיה שפרסמה את חוזר אמסיה (Amasya Genelgesi), דרך ועידת ארזורום וכלה בועידת סיווס בספטמבר 1919, גיבשו את עקרונותיה של התנועה המתהווה אשר שינתה את שמה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti). עם פיזור הפרלמנט העות'מאני האחרון במרץ 1920 נגלתה היריבות בין מוסטפא כמאל לממשלה העות'מאנית באיסטנבול לעיני כל. ב-23 באפריל 1920 הכריז מוסטפא כמאל על הקמתו של הפרלמנט הטורקי החדש באנקרה, אשר כונה "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" (Türkiye Büyük Millet Meclisi - TBMM). האספה הכריזה על מוסטפא כמאל כנשיאה ועל איסמט פשה (İsmet İnönü) לראש המטות המשולבים של טורקיה. האספה אישרה חוקה בסיסית ב-20 בינואר 1921, אך זו הייתה לקונית למדי ולא קבעה הפרדת רשויות.

משביתת הנשק של מודניה ועד הכרזת העצמאות

שביתת הנשק של מודניה (טורקית Mudanya Mütarekesi) סיימה את מלחמת יוון-טורקיה והקנתה לטורקים את השליטה בכל אסיה הקטנה, תארקיה המזרחית ובדרדנלים ובבוספורוס. ב-1 בנובמבר 1922 ביטלה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מוסד הסולטנות, וב-17 בנובמבר 1922 עזב הסולטאן מהמט השישי את איסטנבול ויצא לגלות. הסכם לוזאן שנחתם ב-24 ביולי 1923 הכיר בעצמאותה של טורקיה, גבולותיה נוסחו ונקבעו חילופי האוכלוסייה בינה לבין יוון. הכוחות הזרים פינו את איסטנבול בסוף 1923, וב-29 באוקטובר 1923, הכריז מוסטפא כמאל על הקמתה של הרפובליקה הטורקית.

שנות החמישים וההפיכה הצבאית הראשונה

ב-22 במאי 1950 היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית, ג'לל באייר לנשיא טורקיה ואדנאן מנדרס לראש ממשלתה. שני אלה הנהיגו את המדינה משך עשר שנים הבאות עד 1960. בשנים אלה נקטה טורקיה מדיניות של פתיחות בינלאומית וחיזקה את קשריה הן עם מדינות ערב והן עם המערב. ב-1950 שלחה טורקיה למעלה מ-5,000 חיילים שנלחמו לצידה של ארצות הברית במלחמת קוריאה, וב-18 בפברואר 1952 הצטרפה לנאט"ו. 
בתחום הפנים עודדה הממשלה את פיתוח התעשייה ואת תהליך העיור וגילתה סבלנות כלפי האסלאם ואורח החיים המסורתי במדינה. מנדרס השיב את החינוך הדתי אל בתי הספר, התיר מחדש למואזין לקרוא לתפילה בשפה הערבית והצהיר כי ממשלתו תקפיד על עקרונות האסלאם. הונהגה מדיניות ליברלית יחסית בתחום הכלכלי אשר הביאה להשקעה פרטית ולפיתוח מואץ מחד, אך מאידך דילדלה את אוצר המדינה בשל ייבוא מוגבר וגרמה למשבר כלכלי קשה. 
בלילה שבין ה-6 בספטמבר 1955 ל-7 בספטמבר 1955 התרחשו באיסטנבול מהומות והמון פרע ביוונים ובארמנים בעיר. במהומות שנודעו כפרעות איסטנבול (טורקית 6-7Eylül Olayları - "אירועי 6-7 בספטמבר"; יוונית Σεπτεμβριανά - "ספטמבריאנה") מצאו 14 איש לפחות את מותם ונזק כבד נגרם לרכוש בבעלות נוצרים. המהומות הגבירו את קצב הגירת היוונים מאיסטנבול בפרט ומטורקיה בכלל. 
למרות הפתיחות והסבלנות שגילה מנדרס בעניינים מסוימים, הוא לא סבל ביקורת והחמיר את מגבלות הצנזורה על העיתונות ואף הורה על מעצרם של עיתונאים. מדיניות זו כמו גם התנכלותו ליריביו הפוליטיים, ובמיוחד למפלגת העם הרפובליקאית, כרסמו בפופולריות שלו בקרב אינטלקטואלים, סטודנטים וגורמים צבאיים אשר חששו לגורלם של עקרונות הכמליזם ומורשת אטאטורק. הצהרותיו של מנדרס בעניין מעמדו של האסלאם במדינה והנסיגה בעקרונות החילוניות וההפרדה בין דת למדינה הביאו את הצבא הטורקי לכלל פעולה, וב-27 במאי 1960 הוא תפס את השלטון. 
ההפיכה בוצעה על ידי קבוצת קצינים זוטרים למדי שהבכירים שבהם היו בדרגה המקבילה לאלוף-משנה. שעות ספורות לאחר מכן, הביא קצין בדרגת סרן את גנרל ג'מל גירסל בטיסה מאיזמיר לאנקרה והוא מונה לראש המדינה, ראש הממשלה, שר הביטחון וראש המטות המשולבים של טורקיה. למרבה האירוניה, גירסל שהיה מפקד כוחות היבשה, אולץ לעזוב את תפקידו ב-3 במאי 1960, היינו כשלושה שבועות בלבד לפני ההפיכה, בשל כך שהביע את תמיכתו בראש הממשלה אדנאן מנדרס. עם זאת הוא עדיין נהנה מפופולריות רבה בטורקיה והיה דמות מוכרת גם בשורות נאט"ו.
באייר, מנדרס ו-12 אחרים מבין חברי מפלגתם, כמו גם ראש המטות המשולבים של טורקיה, נעצרו והועמדו לדין בגין בגידה, שחיתות ופגיעה בחוקה. מנדרס ושני אחרים נדונו למוות והוצאו להורג בתלייה ב-17 בספטמבר 1961, ואילו באייר והיתר נשלחו למאסר. המפלגה הדמוקרטית פוזרה ופעילותה נאסרה. חוקת טורקיה מ-1924 בוטלה וב-9 ביולי 1961 אושרה חוקה חדשה במשאל עם. לפי חוקה זו, השלישית בתולדות המדינה, הפכה טורקיה מרפובליקה נשיאותית לרפובליקה פרלמנטרית והנשיא היה לבעל תפקיד ייצוגי. הפרלמנט חולק לשני בתים - הסנאט והאסיפה הלאומית - והונהגה שיטת בחירות יחסית. בנוסף הוקמה המועצה לביטחון לאומי ברשותו של נשיא המדינה ובה חברים חלק מהשרים, ראש המטות המשולבים של טורקיה ונציגי הזרועות הצבאיות. מקובל שסעיף זה ביסס באופן חוקי את כוחו של הצבא בטורקיה והעניק לו את הרשות להתערב בפוליטיקה, כפי שעשה מספר פעמים מאז חקיקתו של הסעיף. עוד הוקם בית המשפט לחוקה אשר לו הזכות לבחון את חוקיותם של כל החוקים במדינה ואת התאמתם לחוקה, וקביעתו הוכרה כסופית.
ב-10 באוקטובר 1961 הסתיים השלטון הצבאי בלחצו של גירסל עצמו שהיה לנשיא הרביעי של טורקיה.

שנות השישים וההפיכה הצבאית השנייה

כבר בתחילת תפקידו ועוד בטרם הושב השלטון לעם, הוביל גירסל קו מתון ופייסני שמטרתו להשיב את השלטון לידי העם בהקדם. הוא שיחרר עצורים ועיתונאים והתיר מחדש את הפצתם של 14 עיתונים שפעולתם נאסרה. בנוסף, הוא מינה את גנרל רגפ גימישפלא לראש המטות המשולבים של טורקיה ועם פרישתו של האחרון מהתפקיד חודשיים לאחר מכן, ביקש ממנו גירסל להקים את מפלגת הצדק אשר תמלא את החלל שהותירה אחריה המפלגה הדמוקרטית של אדנאן מנדרס וג'לל באייר.
אולם השנים שלאחר השבת השלטון לעם אופיינו בחוסר יציבות פוליטית. מפלגת העם הרפובליקאית בראשותו של הנשיא לשעבר איסמט אינני עלתה לשלטון, אך הממשלה הראשונה שהקים החזיקה מעמד שבעה חודשים בלבד. ממשלה שנייה בראשותו של אינני שרדה שנה וחצי והשלישית 14 חודשים. הדברים החלו משתנים כאשר סוליימאן דמירל התמנה למנהיגה של מפלגת הצדק. בבחירות שנערכו ב-10 באוקטובר 1965, הצעיד דמירל את המפלגה לניצחון סוחף והיה לראש ממשלת טורקיה בהיותו בן 41 בלבד. הוא הקים ממשלת רוב שכיהנה במשך 4 שנים ושתי ממשלות רוב נוספות לאחר הבחירות שנערכו ב-10 באוקטובר 1969. 
עם זאת, לאחר בחירות אלה הלך וגבר חוסר השקט במדינה בעיקר בקרב חוגי השמאל ומהומות רחוב התחוללו ברחביה. בשל כך ובשל חששו של ראש המטות המשולבים של טורקיה כי גורמים שמאלניים קיצוניים, גם בקרב הצבא עצמו, מתכננים לתפוס את השלטון, הוא הודיע במזכר לנשיא ג'וודט סונאי, ב-12 במרץ 1971, כי אם דמירל לא יפזר את ממשלתו ותוקם ממשלה יציבה, יתפוס הצבא את השלטון במדינה. דמירל הגיב בהתפטרות בו ביום וההפיכה זכתה בשל כך לכינוי "הפיכת המזכר". 
המועצה לביטחון לאומי, שנשלטה על ידי הצבא, פנתה לניהט ארים, משפטן, עיתונאי וחבר מפלגת העם הרפובליקאית, והמליצה לו לפרוש מחברותו במפלגה. ארים מונה כראש ממשלה "על מפלגתי" ב-26 במרץ 1971 וכיהן בראשה של ממשלת אחדות לאומית חלשה עד 3 בדצמבר 1971 עת נאלץ להתפטר בשל קריסת ממשלתו. אולם נשיא טורקיה ג'וודט סונאי שב ומינה את ארים לכהונה נוספת כשבוע לאחר מכן. ב-17 באפריל 1972 התפטר ארים מראשות הממשלה באופן סופי כשמדיניותו לא זכתה לתמיכת האספה הלאומית ופרש מהתפקיד ב-22 במאי 1972. 
בתקופת זו שנמשכה כ-14 חודשים הוקם משרד התרבות ונאסר גידול אופיום בלחצה של ארצות הברית. בנוסף פוזרה ונאסרה "מפלגת הפועלים הטורקית" (Türkiye İşçi Partisi, TİP) ונרצח קונסול ישראל בטורקיה אפרים אלרום. שתי ממשלות ממונות קצרות כהונה כיהנו לאחר מכן ועד שבולנט אג'וויט מנהיגה של מפלגת העם הרפובליקאית לאחר איסמט אינני נבחר והיה לראש הממשלה ב-26 בינואר 1974. שנים אלה התאפיינו ברדיפת ארגונים שמאלנים ומעצר פעילי שמאל, וקציני הצבא השמאלניים שנחשדו במזימה לתפוס את השלטון הורחקו מהשירות.

ההפיכה הצבאית השלישית (1980)

ב-12 בספטמבר 1980 התחוללה ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה. בנימוק שהמדינה התדרדרה לחוסר יציבות חברתית ושלטונית, תפס הצבא בהנהגת ראש המטות המשולבים, קנן אוורן, את השלטון. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הפוליטיות ומרבית הארגונים נאסרו. החוקה מ-1961 הושעתה ובמדינה הוכרז שלטון צבאי. השלטון הצבאי נמשך למעלה משנתיים, ולפי הערכות אמנסטי אינטרנשיונל נעצרו כרבע מיליון איש בתקופה זו, וחלקם הגדול עונה. "ארגון זכויות האדם" (İnsan Hakları Derneği) הטורקי העריך את מספר העצורים על רקע פוליטי בתקופה זו בכ-650,000 איש. אוורן שנחשד לעיתים מזומנות בהיותו ראש ארגון גרילת הנגד במדינה בכבודו ובעצמו ובקיום קשרים עם ארגון הטרור של הזאבים האפורים במטרה לתדלק את מצב "אסטרטגיית המתח" במדינה, הוציא עתה את הארגון אל מחוץ לחוק. כ-220 מאנשי הארגון כמו גם חלק מאנשי מפלגת התנועה הלאומית אליה היה מקושר ומנהיג המפלגה אלפארסלן טירקש, הועמדו לדין במאי 1981, והואשמו בכוונה לפגוע במשטר החוקתי במדינה ובמטרה להקים בה דיקטטורה פשיסטית.
ב-29 ביוני 1981 מינתה החונטה אספה מייעצת לניסוח חוקה חדשה, וב-9 בנובמבר 1982 אישר משאל עם את החוקה החדשה שנוסחה במידה רבה בהתאם למידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו. בעוד שחוקת 1961 הושפעה מהחשש לאובדן אופיה הדמוקרטי של המדינה ולכן הרחיבה את מערכת האיזונים והפיקוח בין רשויות השלטון; הלך הרוח ששרר בטורקיה בתחילת שנות השמונים הושפע מהאנרכיה שהתפשטה במדינה במהלך שנות השבעים. 92% מבעלי זכות הבחירה אשר ניצלו את זכותם והשתתפו במשאל העם תמכו בחוקה החדשה, שצמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא. חוקת 1982 ספגה בשל כך ביקורת ותוארה כדוגמה למידה הרבה בה יכול שלטון צבאי להכתיב את תנאי סיומו. החוקה החדשה שינתה את אופיה השלטוני של המדינה, וקרבה אותה שוב למעמד של רפובליקה נשיאותית. אוורן עצמו היה לנשיא טורקיה השביעי ב-9 בנובמבר 1982 ובמקביל המשיך ושימש עד ה-1 ביולי 1983 כראש המטות המשולבים. 
ב-6 בנובמבר 1983 נערכו בטורקיה בחירות כלליות לראשונה מאז 1977. בחירות אלה לא היו חופשיות במובן המקובל שכן על רוב המדינאים הבולטים במדינה בתקופה שלפני ההפיכה נאסר לקחת חלק בחיים הציבוריים, ורק שלוש מפלגות הורשו להשתתף בהן - מפלגת הדרך הנכונה (Doğru Yol Partisi, DYP) ממשיכת דרכה של מפלגת הצדק, מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP) הישנה-חדשה ומפלגת המולדת (Anavatan Partisi, ANAP) החדשה. בבחירות ניצחה מפלגת המולדת הימנית-מתונה בהנהגתו של טורגוט אזאל (Turgut Özal).

היסטוריה עכשווית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
רג'פ טאיפ ארדואן הוא נשיא טורקיה ה-12, מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה  ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003.
ב־15 ביולי 2016 החל ניסיון להפיכה צבאית בטורקיה. קבוצה המהווה חלק מהכוחות המזוינים של טורקיה, שהייתה ממובילי המהלך, הודיעה על הקמת "המועצה הטורקית לשלום", שיועדה להיות הגוף שישלוט על המדינה. הנשיא ארדואן קרא לאזרחים לצאת לרחובות ולהתקומם נגד הפיכה זו. כמענה לקריאת ארדואן, ניסו אזרחים לחצות את גשר הבוספורוס, אך נורו על ידי כוחות צבאיים ששלטו על הגשר. יריות נשמעו ליד שדות תעופה מרכזיים באנקרה ובאיסטנבול. יותר מ-200 אנשים נהרגו בעימותים. כעבור שעות אחדות הסתמן שניסיון ההפיכה נכשל, ומאות ממשתתפיו נעצרו.