google/wiki40b huggingface dataset:
בורג

בורג הוא מסמר עם חריץ ספירלי. בדומה למסמר, שימושו העיקרי הוא הידוק פריטים על ידי החדרתו לנקב קיים או נקב שנוצר עקב החדרת הבורג. בורג הוא אחת משש המכונות הפשוטות ומכפיל את הכח המופעל עליו כדי לחדור את החומר, באמצעות עיקרון של יתרון מכני.
צורת הבורג והשימוש בו דומים למסמר, אך השוני העיקרי ביניהם הוא אופן הפעולה: בעוד שהמסמר מחזיק את הפריטים על ידי כוח החיכוך, פרט המגביל את יעילותו של המסמר בשימושו על חפצים בעלי תכונות מסוימות כגון מקדם חיכוך נמוך, בבורג מנוצל משטחו הספירלי אשר יוצר כוח קווי, שכמו כוח החיכוך, פועל בכיוון נגדי לכל כוח הנכנס למערכת, אשר מונע שחרור של החלקים המחוברים באמצעותו.
החומרים מהם ברגים עשויים לרוב הם פלדה, פלדת אל-חלד, פליז, ארד, טיטניום, עץ ופלסטיק.

בורג ימני ושמאלי

כיוון התבריג חשוב בהרכבה, ובעיקר לשחרור של ברגים. על מנת לחסוך בעבודה, בשחיקה של התבריג, ובהפעלה של מכונות אוטומטיות, יש לדעת את כיוון התבריג. ידיעה כזו חשובה במיוחד במקרים שנדרש כח לשחרור הבורג, כדי לא להפעיל כח שיחזק את הבורג, ואולי ישבור את ההברגה. בתכנון חלקים נעים, יש להביא בחשבון שהכוחות הפועלים עלולים לגרום לבורג להשתחרר, במקרה של כיוון תבריג לא נכון.

בורג ימני

את רוב הברגים, יש להבריג, בעזרת מברג, בכיוון השעון אל תוך נקב בו הוברז (נחרץ) תבריג מתאים, באמצעות כלי ייעודי הקרוי מברז. במידה והחומר לתוכו מבריגים את הבורג רך (עץ, למשל) ניתן להבריג את הבורג ישירות, והוא יחרוץ אגב החדרתו בסיבוב את התבריג.
בורג ימני מבריגים על פי כלל יד ימין. ומשחררים לפי הכלל המשלים, כלל יד שמאל. וגם ההפך נכון: כאשר מבריגים בורג לפי כלל יד ימין, או שהשחרור לפי כלל יד שמאל, מדובר בבורג ימני.

בורג שמאלי

קיימים גם ברגים המוברגים נגד כיוון השעון - ברגים המחזקים גלגלים ימניים של משאיות, למשל, הם בעלי תבריג הפוך, על מנת שתנועת הגלגלים לא תשחרר את הברגים מהתבריג.
בורג שמאלי מבריגים על פי כלל יד שמאל: כאשר אגודל יד שמאל מצביע לתוך ההברגה, אז ההברגה של בורג שמאלי תעשה לפי הכיוון בו מצביעות אצבעות יד שמאל, כאשר הן מכופפות. ומשחררים לפי הכלל המשלים, כלל יד ימין. וגם כאן, אם האצבעות המכופפות של יד שמאל מצביעות על כיוון הסיבוב בעת חיזוק הבורג, ואגודל יד שמאל מצביע על כיוון התקדמות הבורג, זהו בורג שמאלי.

הרכבה ופירוק

על מנת להגביר את החיכוך בתוך התבריג כדי למנוע את שחרור הבורג, ניתן להרכיב דיסקה קפיצית בין ראש הבורג למשטח. כדי שהבורג או הדיסקה הקפיצית לא יפגעו בפני החומר לתוכו הוברג, ניתן להוסיף דיסקת מתכת שטוחה ומחוררת ביניהם.
כאמור, מידע מוקדם על כיוון התבריג מסיע בהרכבה, ובעיקר בפירוק.
בשחרור ברגים שהוברגו בכוח רב או שהיו מהודקים במשך שנים והצטברה בהם חלודה ניתן להיעזר בזרוע מגבירת מומנט או ב"אימפקט דרייבר"/מברג דפיקה" שהוא מכשיר הממיר כח של מכת פטיש לתנועה סיבובית המשחררת את הבורג. אימפקט דרייבר מאולתר קרוי בעגה "מברג רוסי" ועיקרו הכאה באיזמל ופטיש על היקף ראש הבורג לשם שחרורו. לעיתים הדרך היחידה להוצאת בורג היא קדיחתו - דבר שלרוב נעשה עקב שחיקת ראש הבורג.

היסטוריה


המצאת הבורג מיוחסת בדרך-כלל לארכיטס מטאראנטום: פילוסוף, מתמטיקאי, אסטרונום, מדינאי, מצביא וממציא שחי ופעל באיטליה במאה החמישית לפני הספירה.
הארמייה השמינית (ורמאכט)

הקמה ראשונה

הארמייה נוסדה ב-26 באוגוסט 1939, וכמפקדה מונה יוהנס בלסקוביץ. היא נכללה בקבוצת ארמיות דרום, ולחמה בקרב בזורה (Bzura), שהיה חלק מהמערכה בפולין.
ב-20 באוקטובר 1939 שונה שמה של הארמייה לארמייה השנייה.

הקמה שנייה

ב-15 באוגוסט 1943 מונה אוטו והלר למפקד פלגת הארמייה קמפף, וב-22 באוגוסט שונה שמה לארמייה השמינית.
הארמייה לחמה במהלך קרבות הנסיגה מדרום אוקראינה לרומניה במהלך 1943–1944. באוקטובר 1944 השמידו כוחותיה 3 קורפוסים סובייטיים בקרב דברצן, ועל כך קיבל והלר ב-28 בנובמבר 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, אולם היטלר סירב להעלותו לדרגת גנרל אוברסט, משום שלא אהד את המפלגה הנאצית. ב-28 בדצמבר 1944 הוחלף והלר בהנס קרייזינג. הארמייה לקחה חלק במהלך הקרבות בהונגריה, ולאחר מכן במהלך הקרבות בצ'כוסלובקיה ובפראג. ב-8 במאי 1945 נכנע קרייזינג בראש כוחות הארמייה לכוחות בעלות הברית, ונלקח בשבי האמריקני.
JVP

היסטוריה

קרן JVP הוקמה בשנת 1993 על ידי יזם ההייטק הירושלמי אראל מרגלית, אשר גייס את הקרן הראשונה בשנת 1993 כחלק מתוכנית יוזמה. הקרן פעלה באותה תקופה ממשרדיה בגן הטכנולוגי מלחה. במהלך השנים הפכה הקרן לאחת הגדולות והמצליחות בישראל, אשר התמקדה בטכנולוגיות ליבה עבור ענקי התקשורת והחברות הגדולות במשק.
JVP ערכה 28 אקזיטים מאז הקמתה. בין הבולטים בהם מכירת חברת כרומטיס בשנת 2000 לתאגיד התקשורת הבינלאומי לוסנט, תמורת 4.82 מיליארד דולר, וכן מכירת החברות נטרו, פרסייס, קוג'נט, סקורפיו, פנדטק, ויריאנט, ג'קאדה, פרדיים ג'יאופיזיקל, מגניפייר, נייטיב נטוורקס, נבאחו (שנמכרה לסיילספורס ב-2011) XtremIO (שנמכרה ל-EMC ב-2012 בכ-450 מיליון דולר) ו-CyOptics (שנמכרה ב-2013 ל-Avago עבור כ-400 מיליון דולר).
הקרן ערכה עד היום 12 הנפקות של חברות בנאסד"ק, כולל אלוט תקשורת, סייברארק וחברת הבינה העסקית Qlik שהונפקה ב-2010 בנסדא"ק ומומשה בשווי של מעל 2 מיליארד דולר, השקעה שהניבה יותר מפי 40 מגובה ההשקעה של הקרן.
JVP נבחרה על ידי המגזין PEI - Private Equity international כקרן הפריווט אקוויטי המובילה בישראל לשנים 2010 ו-2011. ב-2010 היא נבחרה על ידי PEI גם לאחת משלוש קרנות ההון סיכון המובילות באירופה, על פי סקר שנערך בקרב כ-30 אלף איש מתעשיית ההון סיכון מ-50 מדינות שונות. בשנת 2005 בחר עיתון העסקים פורבס במייסד הקרן, אראל מרגלית כאחד מ-50 אנשי ההון סיכון הטובים בעולם, ברשימת "בעלי מגע הזהב" ("מידאס"), ובכך היה למשקיע הלא-אמריקני הבכיר ברשימה. בשנת 2010 עיתון דה מארקר בחר בו כמנהל ההון סיכון הטוב ביותר בישראל, על פי קריטריון של מספר האקזיטים בעשור האחרון. בנובמבר 2012 פרסמה חברת המחקר Prequin מחקר לפיו JVP נמנית עם אחת מעשר הקרנות הטובות בעולם מבחינת שיעור ההחזר למשקיעיה לאורך השנים. בכך הייתה לקרן הישראלית היחידה בדירוג, וכן אחת משתי הקרנות היחידות שאינן אמריקאיות. על פי המחקר, מאז 1993 ועד 2012 רשמו חברות שבהן השקיעה הקרן אקזיטים בשווי של כ־17 מיליארד דולר.
ב-2012 זכתה קרן JVP במכרז של משרד התמ"ת להקמת חממה טכנולוגית נוספת בבאר שבע בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. החממה הוקמה במהלך 2013 ומתמקדת בהשקעות במיזמים בתחום הגנת סייבר וביג דאטה.
נכון ל-2014, השותפים בקרן ובחממות הם גדי תירוש, קובי רוזנגרטן, חיים קופנס, אורי אדוני, יואב צרויה ונמרוד קוזלובסקי.

רובע המדיה JVP

משרדי קבוצת JVP עברו ב-2007 מהגן הטכנולוגי מלחה לבית המדפיס הממשלתי שהוקם בתקופת המנדט הבריטי, בסמוך למתחם תחנת הרכבת הישנה, לאחר שבוצע בו שיפוץ ושחזור מקיף במימון הקרן. במתחם, הקרוי "רובע המדיה JVP" פועלות כיום כ-15 חברות הזנק וממוקמים בו גם משרדי הקרן, החממה הטכנולוגית, והפרויקט החברתי "JVP בקהילה", הפועל לקידום חינוך ציבורי שוויוני בשכונות חלשות בירושלים. רובע המדיה כולל גם את המרכז לאמנויות הבמה "המעבדה", הפועל כיום בשיתוף עם מועדון זאפה. במתחם גם פועלות קרן מימון ההמונים OurCrowd והאקסלרטור "סיפתח" (Siftech) שמסייע להאיץ מיזמים בשלבים מוקדמים מאד.
שצ'ז'ץ

תולדות היישוב

שצ'ז'ץ החלה כיישוב מבוצר במאה ה-12, ובשנת 1397 הוענקו לה זכויות עיר. בשנים 1516 ו-1620 נהרסה העיירה מפשיטות הטטרים, ובשנת 1656 נהרסה בידי השוודים.
במאה ה-18 עברה שצ'ז'ץ לבעלות משפחות אצולה פולניות, ובחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה בתחום גליציה האוסטרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי שצ'ז'ץ

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מתחילת המאה ה-17, ובתקופה זו ריכזו את המסחר בה. מהמאה ה-19 היוו היהודים רוב מוחלט של תושבי העיירה, ובשנת 1880 נמנו בה 1,385 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 850 יהודים מתוך 936 תושבים, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה, שכללה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות.
בסוף נובמבר 1942 שולחו יהודי העיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
שחייה

היסטוריה

שחייה היא חלק מן הפעילות האנושית מאז העידן הפרהיסטורי, התיעוד הקדום ביותר של שחייה אנושית הוא בציורים מתקופת האבן לפני כ-7,000 שנה. תיעוד כתוב של שחייה קיים מאז 2000 לפני הספירה. כמה מן הכתבים הקדומים המתעדים שחייה הם עלילות גילגמש, האיליאדה, האודיסיאה, התנ"ך וביאוולף.
בשנת 1538 כתב ניקולאוס וינמן, מרצה גרמני לשפות, את הספר הראשון על שחייה בשם "השחיין או דיאלוג על אומנות השחייה" (בגרמנית: Der Schwimmer oder ein Zwiegespräch über die Schwimmkunst)‏. 
בשנת 1696 כתב מלכיצדק תבנו הצרפתי את ספרו "אמנות השחייה" שנקרא על ידי רבים במהלך המאה ה-18. הספר הפך את שחיית החזה לפופולרית אך תיאר גם סגנונות נוספים, צלילה וקפיצת ראש.
בשנת 1800 החלו לערוך תחרויות שחייה תחרותית באירופה, רוב התחרויות נערכו בסגנון חזה. הענף זכה להתעניינות ציבורית רחבה בשנת 1875, כאשר מת'יו ווב שחה את כל תעלת למאנש בשחייה, במשך 21 שעות ו-45 דקות. שחייה הייתה אחד מן המקצועות האולימפיים כבר באולימפיאדה המודרנית הראשונה בשנת 1896 באתונה. בשנת 1902 הוצג לראשונה לעולם המערבי סגנון החתירה המוכר היום על ידי ריצ'רד קייביל כאשר קבע שיא עולם חדש באליפות בינלאומית באנגליה, כשהוא גובר על שחיינים בסגנונות אחרים. קייביל פיתח את סגנון החתירה לאחר שלמד את תנועות השחייה של תושב איי שלמה אליס ויקהאם. בשנת 1908 קמה פדרציית השחייה הבינלאומית. סגנון הפרפר פותח בשנות ה-30 של המאה ה-20 על בסיס סגנון החזה. בשנת 1952 הכירה פדרציית השחייה הבינלאומית בסגנון הפרפר כאחד מסגנונות השחייה וקבעה לו כללים ברורים.

שחייה כפעילות פנאי והתעמלות

המטרות הנפוצות ביותר לעיסוק בשחייה הן כפעילות פנאי, התעמלות ואימון גופני. שחייה כפעילות פנאי היא דרך טובה להירגע בעת פעילות גופנית מלאה. שחייה היא אחד מסוגי ההתעמלות הטובים ביותר. כיוון שצפיפות הגוף האנושי דומה מאד לזו של מים, המים תומכים בגוף ופעילות זו מפעילה פחות לחץ על מפרקים ועצמות מאשר פעילות גופנית דומה באוויר. מסיבה זו השימוש בשחייה נפוץ ברפואת שיקום לאחר פציעות ולטיפול בנכים.
שחייה היא בעיקר פעילות אירובית בגלל משך הזמן הארוך של הפעילות המצריך אספקה קבועה של חמצן לרקמת השריר. יוצאי הדופן הם משחי מרוץ למרחקים קצרים שם מתבצעת פעילות אנאירובית. שחייה עשויה לסייע ביציבה ולעזור בפיתוח גוף שרירי ודק האופייני לשחיינים.

שחייה כמיומנות מקצועית

קיימים מקצועות שבהם שחייה היא חלק מן המיומנויות הנדרשות לעוסקים במקצוע. כך למשל, שולי פנינים ודייגים בעזרת רובה דיג. מצילים נדרשים למיומנויות שחייה גבוהות ומיוחדות לצורך מקצועם. ביולוגים ימיים נדרשים לידע בשחייה ובצלילה לצורך ביצוע מחקריהם. שחייה היא מיומנות נדרשת ללוחמים ביחידות קומנדו ימי.
סברה (ליקר)

סברה שוקולד תפוז

כליקר ישראלי נבחר שמו מהצורה האנגלית של הכינוי צבר ליהודי יליד ישראל, ובהתאם לכך תוכנן להיות מיוצר מפרי הצבר, אולם טעם זה לא עבר את מבחני הטעימה ולכן הוסב לטעם שוקולד מריר-תפוזים מתקתק, ובזמנו נחשב כמתנה נחשקת מישראל. כוסית ליקר סברה הוגשה לכל נוסעי אל על בכל טיסותיה במשך כעשור.
שילוב טעם התפוזים בליקר שוקולד נחשב בזמנו כשילוב חדשני, והוסיף לליקר טעם מיוחד. הליקר הוגש כליקר קר, שולב בקוקטיילים, בעוגות ואף הוגש חם בצרוף חלב.
בפועל, הופק הליקר מתפוז סיני (קומקוואט) ופולי קקאו שמוצו והושרו באלכוהול.
הליקר בוקבק לבקבוק בעל עיצוב מיוחד דמוי בקבוק פיניקי בן 2000 שנה המוצג במוזיאון ת"א.

סברה קפה

במסגרת שיתוף פעולה עם חברת סיגראם הוציאו יקבי כרמל ליקר סברה בטעם קפה. ליקר סברה בטעם קפה מבוסס על השריית פולי קפה קלוי טחונים באלכוהול.
מטרהורן

תיאור

ההר שוכן ברכס הרי האלפים על גבול איטליה - שווייץ, והוא בין ההרים הגבוהים באזור. בניגוד לרכסי הרים אחרים כגון הרי ההימלאיה או החרמון הישראלי, ההר אינו בנוי בצורה מוארכת שמשתרעת על שטח רב, אלא בנוי כפירמידה תלולה, בעלת צלעות חדות, לגובה. להר ארבע צלעות, כשכל צד נמצא לצד אחת מארבע רוחות השמיים: צפון, דרום, מזרח, ומערב. הצד המערבי הוא הגבוה ביותר. בדרך כלל מתרחשות על ההר מפולות שלגים רבות, כתוצאה מהצטברות השלג והקרח על הפסגות העליונות.
הרכס הצפון - מזרחי בהר הוא הדרך האופינית לטיפוס על ההר, משום שהיא תלולה פחות. בקרבת ההר נמצא אגם הקפוא רוב השנה.
למרות מזג האוויר והאקלים הקר בהר, צומחים בחלקיו התחתונים, בשוליו ולמרגלותיו מספר סוגי עצים. בעיקר, עצים מחטניים המסוגלים לצמוח ולחיות באקלים קר. על ההר ובסביבתו נפוצים מספר סוגי בעלי חיים הרגילים לחיות במזג אוויר קר, כגון שועלי שלג וכוס.
בשל היות ההר תלול כל כך, אין הוא מתאים לסקי כמו ההרים הקרובים אליו.
דווקא בשל כך, הוא מושך אליו מטפסי הרים מקצועיים המסוגלים לעמוד באתגר הטיפוס על הר תלול כל כך. מאמצע ההר ועד פסגתו יש שלג תמידי, גם באמצע חודש יוני, שיא הקיץ, בשל האקלים הקר באזור.

היסטוריית העפלות

מטרהורן היה ההר האחרון מבין הרי האלפים העיקריים שמטפסים הצליחו לכבוש את פסגתו. זאת, לא רק בשל הקושי הטכני שבטיפוס עליו, אלא גם בגלל פחד כתוצאה מתאונות שאירעו למטפסים קודמים, שמתו בשל מפולות שלגים או בשל הצלעות התלולות של ההר.
הנסיונות הרציניים והמקצועיים הראשונים להעפלה להר היו בסביבות שנת 1858, בדרך כלל בתמיכת הממשלה האיטלקית.
למרות השכלולים בציוד הטיפוס עם השנים, חזרו רוב משלחות הטיפוס במקרה הטוב כלעומת שבאו, ובמקרה הרע נקברו תחת השלג. מפנה בניסיונות הטיפוס אירע ב-14 ביולי 1865, כאשר לאחר מספר ניסיונות כושלים, הצליחה משלחת בראשותו של מטפס ההרים הבריטי אדוארד וימפר להעפיל אל פסגת ההר דרך נתיב קל יחסית לטיפוס, שלא היה ידוע קודם. למרות ההעפלה המוצלחת, בדרך חזרה למטה החליק ראש המשלחת על אבן קרח חלקלקה, ומאחר שכל חמשת המטפסים האחרים במשלחתו היו קשורים אחד אל השני בחבל בטיחות, הדרדרו כל שאר החברים אחריו, דרך 1,400 מטרים של קרח ושלג, וכתוצאה מכך מתו רוב חברי המשלחת, מלבד אדוארד ווימפר ועוזרו, וגופותיהם נמצאו לאחר מכן מתחת לגוש קרח ענק.
בשנת 1871, הייתה לאקי ווקר לאישה הראשונה שהצליחה להעפיל אל ההר, בתמיכת לשכת המחקר האיטלקית.

מטרהורן כיום

כיום, ניתן לטפס על כל רכסי המטרהורן בכל עונות השנה, ומדריכי טיפוס עורכים הדרכות - טיפוס למטפסים מקצוענים וכן לחובבים בעיקר במשך הקיץ, על ידי אמצעים חדשניים וציוד מתקדם העוזרים בטיפוס. רק מטפסים מקצוענים יכולים לטפס עד פסגת ההר, אך ישנם מסלולים קלים יותר המתאימים גם לחובבים, שבהם ניתן להגיע רק עד לנקודה מסוימת.
בכניסה לנקודת תחילת הטיפוס, ממוינים המטפסים לפי מידת מקצועיותם. למרות הכל, בעקבות טיפוס של לא מקצוענים בלי ציוד מתאים ובלי ידע מוקדם עד לגבהים רמים וכן בעקבות מפולות שלגים, נהרגים כל שנה מספר מטפסים.
הדרך הרגילה לטיפוס היא נסיעה ברכבל עד לנקודת יציאה המתפקדת גם כאכסניה המגישה ארוחות חמות ונותנת אפשרות לינה בגובה 3,260 מטרים, ומשם להמשיך בטיפוס רגלי בהר, בעזרת מדריך או לבד.
רוב כלכלת הכפר השוכן לצד ההר, צרמט, מתבססת על המטרהורן, על ידי סיורים מודרכים בשטחו וכן מדריכי טיפוס להר ולאזור שמסביבו.
דגם מזערי של ההר קיים בדיסנילנד שבאנהיים, קליפורניה, ונקרא מזחלות מטרהורן. המתקן מוצב שם החל משנת 1959, והוא בנוי כדגם של ההר בקנה מידה של 1 ל-100 (גובהו 47 מטרים),אך הוא איננו מדויק.
ציור של ההר מופיע על גבי אריזת השוקולד "טובלרון".
סין במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

בשנת 1984 שלחה סין משלחת ראשונה למשחקים הפאראלימפיים. המשלחת כללה 23 ספורטאים שהתחרו באתלטיקה, שחייה וטניס שולחן. במשחקי האתלטיקה הייתה פִּינְג יָאלִי לסינית הראשונה שזוכה במדלית זהב פאראלימפית. היא זכתה בתחרות הקפיצה לרוחק (קטגוריה B2) תוך שהיא קובעת שיא פאראלימפי חדש של 4.28 מטרים, וזכתה בנוסף גם במדליית ארד במרוץ ל-100 מטר. עוד בלטה במשלחת האתלטית גִ'יחונְג גָ'או שכתה אף היא במדליית זהב בקפיצה לרוחק (קטגוריה B3) תוך שהיא שוברת את שיא העולם בקטגוריית הנכות שלה עם תוצאה של 4.90 מטרים, בשתי מדליות כסף ובמדליית ארד אחת, והשחיין שְׂייֵן גָ'אנְג שקטף ארבע מדליות כסף.
למשחקים הפאראלימפיים בשנת 1988 שלחה סין משלחת של 43 ספורטאים שהתחרו, בנוסף למקצועות הקודמים, גם בקליעה. 
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו הספורטאים הסינים להיות גורם מרכזי ביותר במשחקים. באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) התחרו 200 ספורטאים סינים אשר זכו ב-141 מדליות בהם 63 מדליות זהב, 46 כסף ו-32 מדליות ארד והייתה לראשונה למשלחת שזוכה בכמות המדליות הרבה ביותר. 
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) אותה ארחה הייתה שוב המשלחת הסינית לזוכה בכמות המדליות הגדולה ביותר. היא זכתה ב-211 מדליות בהם 89 מזהב, 70 מדליות כסף ו-52 ארד. במשלחת בלטו האתלט גְווֹ וֵיי שזכה בשלוש מדליות זהב פאראלימפיות תוך שבירת שלושה שיאי עולם, האתלטית חְוָאנְג לִישָׁה שזכתה אף היא בשלוש מדליות זהב, תוך שבירת שיא פאראלימפי בשלב המוקדמות של המירוץ ל-100 מטר עם תוצאה של 16.29 שניות, ושיא עולם במקצה הגמר עם 16.22 שניות. (קטגוריה T53) והשחיין וָאנְג שְׂיָאופֿוּ שזכה בשש מדליות פאראלימפיות (שתי מדליות זהב, שתיים מכסף ושתי מדליות ארד)
המשלחת הסינית הראשונה למשחקי החורף הייתה באולימפיאדת הנכים סולט לייק סיטי (2002) ומאז השתתפה סין בכל אולימפיאדות החורף לנכים. המשלחת הסינית זכתה במדליה פאראלימפית אחת במשחקי החורף, כאשר נבחרת הקרלינג בכיסאות גלגלים זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת הנכים פיונגצ'אנג (2018).
אביעזר

היסטוריה

המושב הוקם באפריל 1958 בידי עולים מאיראן. הוא הוקם על אדמות הכפר הערבי בית נטיף, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו. אדמות הכפר הוכרזו נכסי נפקדים והוקמו עליהם יישובים יהודיים. בגלל העדר מים עזבו התושבים ובמקומם הובאו למקום עולים מקוצ'ין ששהו בתחילה במושב עלמה אך לא הסתגלו לתנאי הקור ששררו שם בחורף. הם הביאו למקום את תרבותם ומנהגיהם המיוחדים. 
בעת תכנון המקום הוא נקרא "עדולם 9". המושב נקרא אביעזר, על שמו של אביעזר זיגמונד גסטטנר, נשיא קק"ל בבריטניה וציוני נלהב.
בהיותו יישוב ספר סבל היישוב מגניבות עדרי צאן וגניבות רכוש. כביש הגישה למקום היה רעוע ולעיתים, בימות הגשמים, נותק המושב מהעולם החיצון בעת שנחל האלה היה עולה על גדותיו ומציף את הדרכים.
בין השנים 1992–1995, בסיוע משפחת גסטטנר, בוצע במושב פרויקט שיכון ייחודי למושבים במדינה. הוא נועד לשכן עולים בעיקר מחבר המדינות בעלי תארים אקדמיים ומקצועות חופשיים. הבתים שנבנו היו בתים תעשייתיים בני שלושה חדרים, עם גג רעפים. כך הוקמה שכונה חדשה הנמצאת בכניסה למושב. עד לאחרונה התבצעה הרחבה חדשה בעיבורי המושב, היא הזרימה למקום כשבעים משפחות חדשות.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2008, אחוז האקדמאים ביישוב הוא מן הגבוהים ביישובי מטה יהודה כ-42.9 אחוזים.
את הרחוב הראשי של המושב מעטרת שדרה מרשימה של עצי אורן. בתחום המושב יש שרידים של בארות וגתות שמן מן התקופה הביזנטית וכן עצי אלון ואלה עתיקי יומין. בעונת החורף יש פריחה מרהיבה של פרחי בר אשר צובעים את הגבעות והעמק סביב.
באוקטובר 2014, במסגרת המפעל ה-37 של תנועת הנוער בני המושבים לזכרו של יוסי יפה, הוכשר שביל טיולים  העובר בחורש שבתוך המושב ומוביל לבית הבד העתיק. לאורך השביל הוקמו גם פינות מנוחה להנאת המסיירים במקום. בחודש ינואר 2019 נחנך שביל טיולים אל החורש הטבעי שבכניסה הראשית למושב. השביל עובר בין חורבות עתיקות, עצי אלון עתיקים ושדות פרחים וגם בו יש פינות מנוחה.
משה מישל שמואל שפירא

הרב משה מישל שמואל שפירא (~ה'תרט"ו, 1855 - ה'תרצ"ג, 1932) היה רב ליטאי, רבה של רוגובה (ליטא) במשך קרוב לחמישים שנה.

ביוגרפיה

נולד  בפוניבז' לרב יוסף שפירא בנו של הרב שאול שפירא, מחבר "חמדת שאול" ורבן של פוניבז' ושדובה. ולשינא בתו של הרב מנחם מנדל הרצברג שהיה מו"צ בקרטינגה ובפלונגיאן. נישא לשרה פייגה, בתו של הרב מרדכי, רבן של רוגובה ופאסוואל. חמותו הייתה נכדת הרב אריה לייב גינצבורג אב"ד ויטבסק ונינת רבי שמחה רפפורט. הוא קרוי על שם דוד סבו הרב משה מישל לוריא.
כיהן כרב בפוניבז' בין השנים תרל"ט-תרמ"ב, בתרמ"ב התמנה כרב בזופראן, ובשנת ה'תרמ"ה, 1885, התמנה כרבה של רוגובה, תפקיד בו כיהן עד לפטירתו בשנת ה'תרצ"ג, 1932.
כריסטיאן טולסן דאהל

כריסטיאן טולסן דאהל (בדנית: Kristian Thulesen Dahl; נולד ב-30 ביולי 1969) הוא פוליטיקאי דני, מנהיג מפלגת העם הדנית וחבר הפרלמנט הדני.

ביוגרפיה

טולסן דאהל נולד בדנמרק, בנם של אנדרס ואינגה. ב-1988 סיים את לימודי התיכון ולאחר מכן שירת עד 1989 בחיל התותחנים של הצבא הדני. ב-1992 סיים תואר ראשון באוניברסיטת אולבורג וב-1995 סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת אולבורג. 
הוא היה חבר המפלגה הפרוגרסיבית הדנית וב-1989 התמודד לראשונה לפרלמנט הדני, אך לא נחל הצלחה. ב-1991 נבחר ליו"ר צעירי המפלגה וב-1993 מונה לחבר פרלמנט זמני מטעם מחוז וייל. באוקטובר 1995 היה ממייסדי מפלגת העם הדנית ונבחר מטעמה ב-1995 לפרלמנט. בשנים 2001 עד 2011 כיהן כיו"ר ועדת הכספים. בספטמבר 2012 מונה ליו"ר מפלגת העם. הוא הוביל את המפלגה להצלחה בבחירות לפרלמנט האירופי בו הייתה למפלגה הדנית הגדולה ביותר ובבחירות הכלליות של דנמרק ב-2015 בו הייתה למפלגה השנייה בגודלה. המפלגה לא נכנסה לקואליציה שהרכיב ראש הממשלה לארס לקה ראסמוסן. במאי 2019 נחלה המפלגה תבוסה בבחירות לפרלמנט האירופאי ובבחירות לפרלמנט הדני שנערכו ביוני 2019 איבדה 21 מושבים מכוחה וזכתה ל-16 נציגים.
בשנים 1997 עד 2006 כיהן כחבר מועצת העיירה גיב, הסמוכה לוייל. מ-2008 הוא מכהן כחבר במועצת המנהלים של הבנק המרכזי של דנמרק ומ-2011 חבר בוועדה המייעצת של אוניברסיטת אולבורג. ב-2013 זכה לעיטור אביר מדרגה ראשונה במסדר דנמרק. 
הוא נשוי ואב לשלושה.
מייקל לרנר

ביוגרפיה

לרנר נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק לבלאנש וג'ורג' לרנר, לרנר הוא ממשפחה ממוצא יהודי-רומני. ללרנר אח צעיר יותר בשם קן גם הוא שחקן קולנוע.
לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה ב"ברוקלין קולג'" וב"אקדמיית אומנות המוזיקה והדרמה של "לונדון" עבר לרנר סן פרנסיסקו שם השתתף במספר מחזות. 
את תפקידו הראשון בסרט הוליוודי עשה לרנר בשנת 1972 כשהשתתף בתפקיד משנה בדרמה הפוליטית זוכת פרס האוסקר "המעמד". ב-1988 גילם לרנר את דמותו של איש העסקים ואבי הפשע המאורגן בארצות הברית ארנולד רוטשטיין בדרמת הספורט ההיסטורית "שמונה בחוץ".
בשנה שלאחר מכן הופיע לרנר בדרמת הפשע הקומית של אדי מרפי "לילות הארלם".
את הופעתו הטובה ביותר עד היום ערך לרנר בשנת 1991 בדרמה הקומית של האחים כהן "ברטון פינק".
בסרט גילם לרנר את דמותו של ג'ק ליפניק, מנכ"ל חברת ההפקות, על תפקידו היה לרנר מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
סרטים נוספים בהם שיחק לרנר היו המותחן הבדיוני של רולנד אמריך "גודזילה" בו גילם את דמותו של ראש העיר, הדרמה הקומית של וודי אלן "סלבריטי" ובקומדיית הפנטזיה "קטן עליו" .
בית הפרלמנט (מלטה)

הקמת בית הפרלמנט

הקמת בית הפרלמנט הייתה חלק מפרויקט שער העיר של ולטה בתכנונו של האדריכל פיאנו, שכלל בנוסף גם הקמת שער עיר חדש ואת הסבת שרידי בית האופרה המלכותי לתיאטרון פתוח בשם כיכר התיאטרון המלכותי.
באתר בו הוקם בית הפרלמנט ניצבו בעבר בתים ולאחר מכן תחנת הרכבת של ולטה. האזור הופצץ במלחמת העולם השנייה. המבנים בו נהרסו בשנות השישים במסגרת תוכנית לפיתוח מחדש של הכניסה לוולטה. המגרש הומר לכיכר שסביבה אכסדרת חנויות, שנקראה "כיכר החירות". היא שימשה לחנייה של מכוניות. 
במסגרת תוכנית שער העיר נהרסו אכסדרות החנויות ב-2010 ושנה אחר כך החלה חפירת יסודות בית הפרלמנט. הקמת המבנה הסתיימה בשנת 2015, למעלה משנתיים לאחר המועד המקורי שנקבע להשלמתו. עלות ההקמה הגיעה ליותר מ-90 מיליון אירו.
הקמת המבנה הייתה שנויה במחלוקת במדינה, בשל עלותה וכן בשל עיצובו של הבניין. כמו כן טענו המתנגדים כי במלטה כבר קיימים מבנים שניתן היה לשפצם בהוצאה מופחתת ולהסב אותם למושב קבע לפרלמנט.

המבנה

המבנה הוקם משלד פלדה שצופה באבן גיר מקומית, שעובדה באופן שתיראה כאילו נשחקה על ידי איתני הטבע (יש המצביעים על הדמיון בין החללים שבה לבין שובכי יונים). הוא כולל שני אגפים המחוברים ביניהם בגשרים, שהופרדו על מנת שלא להסתיר את מבצר סנט ג'יימס (Saint James Cavalier), הניצב בצדם. בכל אגף שלושה מפלסים. אולם הפרלמנט שוכן באגף הצפוני ואילו באגף האחר מצויות לשכות חברי הפרלמנט, ראש הממשלה וראש האופוזיציה.
המבנה מחומם ומקורר באמצעות טכניקה סביבתית חדישה של מצבור סלעים המצוי מתחתיו, ללא שימוש בדוודים או במזגנים.
רוב חלקי המבנה אינם פתוחים לציבור, מטעמי אבטחה, למעט תצוגת קבע המוצגת בקומת הקרקע שלו.
המבנה נחנך ב-4 במאי 2015 במעמד נשיאת מלטה מארי לואיז קוליירו פרקה (Marie Louise Coleiro Preca).
מוזיאון המניפות

היסטוריה ותצוגות

המוזיאון, שנפתח בשנת 1991 ממוקם בשני מבנים היסטוריים שנבנו בשנת 1721. כמו כן מבנה המוזיאון כולל חממה (אורנג'רי) וגן יפני.
במוזיאון מוצגות למעלה מ-4,000 מניפות, והוא אחד משני מוזיאונים בעולם המוקדש לנושא זה. המניפה העתיקה ביותר באוסף מקורה במאה ה-11, אולם מרבית האוסף כולל מניפות אירופאיות מהמאות ה-18 וה-19. המניפות מוצגות לפי עיצובן, ולפי הקשרן ההיסטורי והחברתי.
בשל רגישות המניפות, רק חלק קטן מהאוסף הקבוע מוצג לציבור, והתצוגה מתחלפת שלוש פעמים בשנה. כמו כן כוללת התצוגה תערוכה קבועה על מבנה המניפה, יצור המניפות וההיסטוריה של המניפות.
במוזיאון מחלקת שימור המעניקה שירותי שימור למניפות עבור מוזיאונים אחרים ועבור הציבור, וכן המוזיאון כולל ספרייה מקיפה בנושא ומעביר שיעורים בנושא ייצור מניפות.
המוזיאון מנוהל על ידי עמותה, ונתמך על ידי רשות התיירות של לונדון, ארגון מסורת אנגליה, קרן אוספי האמנות הלאומים של אנגליה והלוטו האנגלי.
תקרת צלעות

תקרת צלעות היא טכנולוגיית בנייה שכיחה מאוד של תקרות מבטון מזוין. התקרה בנויה כרצף של קורות הנשענות על שני סמכים הצולבות רצף קורות נוסף. בין הקורות, המכונות "צלעות", קיימים רווחים קבועים בכל אחד מהצירים. רווחים אלה יכולים להישאר כחללי אוויר ויכולים להיסגר על ידי גופי מילוי קלים על מנת ליישר את חלקה התחתון של התקרה ולהקל על תהליך הבנייה.
התקרה המתקבלת היא בצורה של רשת המתנגדת לכפיפה בשני הצירים הישרים שלה. בארבע דופנותיה היא נשענת על קירות נושאים או על קורות בטון חזקות יותר. צורתה של תקרת הצלעות היא כמו רצף של פרופילי "T" (הנראים כ-TTTTTTTT) ובחלקו התחתון של כל "T" מונחים מוטות הזיון העיקריים בשני הכיוונים.
תקרת צלעות היא למעשה יישום של רעיון הקורה הפשוטה העובדת באופן חד-ממדי למשטח תקרה הפועל בשני ממדים. גם במשטח העליון שנוצר בתקרת הצלעות מונחת רשת פלדה השומרת על כל התקרה כיחידה מקשית אחת עליה גם ניתן להניח חול וריצוף עבור הקומה הבאה.
על אף שברוב מוחלט של המקרים בנויה תקרת הצלעות בזויות ישרות, קיימות תקרות צלעות הפועלות באותו העקרון אך בצורת משולשים.

גופי מילוי

המסה השימושית לטובת היציבות בתקרת הצלעות היא למעשה תיבה ממנה נגרעו תיבות קטנות ונמוכות יותר. על מנת לחסוך בבטון (שהוא חומר כבד מאוד) מניחים את גופי המילוי הקלים בטרם היציקה בין הצלעות הנדבקים לבטון והופכים להיות חלק מהתקרה. לרוב משתמשים בבלוקי איטונג קלים אך קיימים גם שימושים בבלוקים אחרים ובשילוב עם חומרים אחרים כגון קל-קר. גופי המילוי חוסכים טפסות עבור הנפחים המיותרים. יתרונותיהם של גופי מילוי אלה מלבד היותם קלים יותר מאשר בטון ומקלים אף על תבניות היציקה הם בידוד תרמי ואקוסטי טובים יותר וכן יצירת תקרה שטוחה ונוחה יותר עבור הוספה של שכבת טיח.
אם איכות יציקת הבטון היא גבוהה, ניתן להשאירה חשופה ולהראות את הצלעות ואת החללים שביניהן. גישה זו מקובלת בבנייה ברוטליסיטית. הקושי בתקרה מסוג זה היא כאמור הצורך ליצור תיבות כחלק מהטפסות אשר ייצרו את חללי האוויר ולאחר היציקה ישלפו החוצה.