google/wiki40b huggingface dataset:
The Boring Company

היסטוריה

אילון מאסק הודיע לראשונה ​​על קיומה של החברה בדצמבר 2016. עד פברואר 2017 החלה החברה לחפור תעלת ניסיון ברוחב 9 מטר, באורך 15 מטר, ובעומק 4.6 מטרים באזור מתחם משרדי SpaceX שבהות'ורן, משום שהבנייה באתר זה לא דרש היתרים מיוחדים רבים.
בראיון שערך מאסק בוועידת TED באפריל 2017 העריך מאסק שהפרויקט לקח בסביבות 2-3% מזמנו, מה שהופך את המיזם לתחביב אישי.
במרץ 2017 הודיע מאסק כי במהלך אפריל 2017 תחל החברה להשתמש במכונה לכריית מנהרות על מנת להתחיל לחפור מנהרה בת שימוש במתחם SpaceX. בסוף אפריל 2017 חשף מאסק לראשונה מכונה לכריית מנהרות במתחם SpaceX אשר מכונה "GODOT". מאסק ציין בהמשך שהמנהרה הראשונה שתיבנה, בפרברי לוס אנג'לס, תחבר בין נמל התעופה של לוס אנג'לס, קולבר סיטי וסנטה מוניקה, ותסתיים בווסטווד. מאסק טען שהנסיעה במנהרה תיקח חמש דקות, לעומת נסיעה בכבישים במסלול דומה שאורכת כ-45 דקות כאשר אין עומסי תנועה. לצורך הנסיעה במנהרה יונח הרכב על מעלית חשמלית אשר תסיע את הרכב דרך המנהרות במהירות של 200 קמ"ש. בנובמבר 2017 הגישה החברה בקשה לרגולטורים של רשויות לוס אנג'לס להיתר לבנות מנהרה מהות'ורן לווסטווד, לאורך הכביש המהיר מס' 405.
ביולי 2017 ציין מאסק שבורינג קומפני קיבלה אישור בעל פה מן הממשלה לבנות היפרלופ תת-קרקעי שיחבר בין ניו יורק, פילדלפיה ובולטימור לוושינגטון הבירה. באוקטובר 2017 קיבלה החברה היתר לבניית מנהרת ההיפרלופ בולטימור-וושינגטון ממחלקת התחבורה של מרילנד.
ביולי 2017 העלה מאסק סרטון המתעד נסיעת מבחן מוצלחת של מעלית רכב טיפוסית. באוקטובר 2017 חשף מאסק מכונה נוספת לכריית מנהרות בשם "Line-storm".
ביוני 2018 בחרה עיריית שיקגו את הצעת החברה, מבין ארבע הצעות מתחרות, לספק תחבורה במהירות גבוהה בין מרכז שיקגו לבין נמל התעופה אוהייר. החוזה הסופי נותר בשלבי משא ומתן.
באוקטובר 2018 הודיע מאסק כי מנהרת ההייפרלופ הראשונה צפויה להיפתח ב-10 בדצמבר 2018.
גלריית קורקורן לאמנות

היסטוריה

מוזיאון קורקורן היה המוזיאון הוותיק ביותר לאמנות בוושינגטון. הוא נוסד בשנת 1869 על ידי ויליאם וילסון קורקורן, ממייסדי בנק ריגס. המוזיאון היה גלריית האמנות הראשונה בארצות הברית.
בניין המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל ארנסט פלאג.
ב-2014, לאחר עשורים של בעיות כלכליות, בחרו נאמניו של המוזיאון לסיים את פעילותו. המכללה, הבניין וההון הנותר ניתנו לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. אוסף 17,000 יצירות אמנות בשווי 2 מיליארד דולר נתרם לגלריה הלאומית לאמנות.

מוצגים

המוצגים הקבועים של המוזיאון כללו עבודות של אז'ן דלקרואה, אדגר דגה, קלוד מונה, רמברנדט, פבלו פיקאסו, פייר אוגוסט רנואר, אנדי וורהול ואחרים.
קורץ

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1150. קורץ הייתה שייכת למשפחת האצולה קארעצקי מאז חלוקת ווהלין. שמשון מאוסטרופולי, רב ומקובל, נולד בקוריץ אז בפולין, בשנת ה'ש"ס (1600) בערך. במחצית השנייה של המאה ה-18 חי ופעל בעיר הרב פנחס שפירא מקוריץ, תלמיד המגיד ממזריץ'. בית הדפוס הראשון שנוסד בקורץ היה בית דפוס עברי. הוא הוקם בשנת 1776 על ידי הרב צבי הירש וחתנו שמואל סגל. בית הדפוס פעל עד שנת 1781 והדפיס כ-20 ספרים. חרף מספרם המועט (יחסית) של הספרים שנדפסו, רבה חשיבותם, שכן זו התקופה הפותחת את הדפסות החסידים בכלל: ספר 'תולדות יעקב יוסף' (קורץ 1780) של תלמיד הבעל שם טוב, הרב יעקב יוסף כ"ץ מפולנאה, הוא הספר החסידי הנדפס הראשון בעולם כולו, ואחריו נדפס בקורץ (1781) ספר 'מגיד דבריו ליעקב' של המגיד ממזריטש, שני ספרי היסוד של התנועה החסידית בדור הראשון להתמסדותה.
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה. לפני השואה התגוררו בקורץ יותר מ-6,000 יהודים. במאי 1942 הוקם גטו בעיר. יום לאחר הקמת הגטו נרצחו כ-2,200 יהודים בעיר. הגטו חוסל בספטמבר אותה שנה, תוך רצח כ-1,500 היהודים שנותרו בו.
קהילת קורץ הונצחה על ידי שושי בן חמו מקיבוץ לוחמי הגטאות בסרטה "אם אשכחך קוריץ תשכחך ימיני".
מתילדה קרים

ביוגרפיה

קרים (במקום גאלנד) נולדה בשנת 1926, בקומו, איטליה, בת בכורה בין ארבעה ילדים, לאב שווייצרי פרוטסטנטי ולאם איטלקית קתולית. היא סיימה את לימודיה וקיבלה תואר ד"ר לביולוגיה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ, ב-1953. בעת לימודיה בשווייץ הכירה את איש האצ"ל והמדען הישראלי בתחילת דרכו, דוד דנון. היא סייעה לו ברכישת נשק עבור האצ"ל. הם נישאו ב-1948 והיא התגיירה. לזוג נולדה בת אחת. הם עלו לישראל ב-1953.
בשנים 1953–1959, בעת שהותה בישראל, חקרה במכון ויצמן ציטוגנטיקה ווירוסים גורמי-סרטן, וכן הייתה חלק מצוות החוקרים (שכלל גם את ליאו זקס ודוד מיכאל שר) אשר גילו לראשונה שיטה לקביעת מין הילוד.
ב-1956 הכירה את בעלה השני, עורך הדין האמריקאי ונשיא אולפן הסרטים יונייטד ארטיסטס, ארתור קרים. ב-1958 נישאה לו ועברה להתגורר עמו בניו יורק, ארצות הברית, והצטרפה לסגל המחקר באוניברסיטת קורנל. יחד עם בעלה השני, הייתה פעילה לקידום זכויות אדם, ובין השאר פעלה לקידום הקהילה הגאה, עצמאות דרום אפריקה ורודזיה ונושאים רבים אחרים.
בשנת 2000 העניק לה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, את מדליית החירות הנשיאותית.
אוניברסיטת לודז'

היסטוריה

יוזם הקמת אוניברסיטה בלודז', בשם המקורי של האוניברסיטה הממלכתית - האוניברסיטה החופשית, היה פרופ'. תאודור וויאגר, רקטור האוניברסיטה הפולנית החופשית. הרקטורים הראשונים באוניברסיטה היו נציגים בולטים של המדע הפולני: תדיאוש קוטרבינסקי, יוזף צ'לאסינסקי ויאן שצ'פנסקי.
אוניברסיטת לודז' הוקמה על פי צו מיום 24 במאי 1945 (החל מיום 11 ביוני 1946). בעת היווסדה היו לאוניברסיטה שלוש פקולטות: מדעי הרוח, המתמטיקה ומדעי הטבע וכן משפטים וכלכלה. בשנת הלימודים 1945/1946 האוניברסיטה כללה שש פקולטות: הפקולטה לרוקחות, הפקולטה למדעי הרוח, הפקולטה לרפואה, הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, הפקולטה למשפט וכלכלה והפקולטה לרפואת שיניים. 530 עובדים הועסקו, ו -7,747 סטודנטים החלו את לימודיהם מספר שהיווה 12.7% מכלל הסטודנטים שלמדו בפולין באותה תקופה.
עם הזמן התפתחה האוניברסיטה ונוצרו פקולטות חדשות. ב־24 באוקטובר 1949, על פי צו ממשלתי של מועצת השרים, הוקמה מערכת של אקדמיות לרפואה בערים פולניות רבות, כולל האוניברסיטה הרפואית לודז' שהופרדה מאוניברסיטת לודז'.
בשנת 1961 שולבה האוניברסיטה לכלכלה באוניברסיטת לודז'. אירוע אחרון זה הוביל להקמת הפקולטה לכלכלה, שנוסדה גם היא מחלק מהצוות שעד כה היה הצוות האקדמי של הפקולטה למשפט וכלכלה. זמן קצר לאחר אירועים אלה, בשנת 1964, נוסדה הפקולטה לכלכלה וסוציולוגיה.
בשנת 1981 התרחשה באוניברסיטת לודז שביתת סטודנטים שהובילה לשינויים בתפקוד האוניברסיטאות ורישום ה-NZS.
פיתוח נוסף של אוניברסיטת לודז' התרחש בתקופה שלאחר שינויי מערכת בפולין. בשנת 1991 שולב באוניברסיטת אוניברסיטת החינוך הגופני והספורט, שהיה עד אז תחת ניהול האוניברסיטה לחינוך גופני בוורשה. מכון זה נכנס למבנים הארגוניים של הפקולטה למדעי החינוך שהוקמה. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1994, הוקמה הפקולטה לניהול באוניברסיטת לודז'. בשנת 1996 הוקמה הפקולטה למתמטיקה והפקולטה לפיזיקה וכימיה, שנוסדו כחלק מהפרדת מחלקות שונות מחוגים אחרים באוניברסיטת לודז'.
בשנת 1994 החל לפעול גם המכון ליחסים בינלאומיים, שהפך בשנת 2000 לפקולטה ללימודי יחסיים בינלאומיים ומדעי המדינה.
בשנת 2001 הופרדה הפקולטה לביולוגיה ומדעי כדור הארץ לשתי פקולטות חדשות, דהיינו הפקולטה למדעי הגאוגרפיה והפקולטה לביולוגיה והגנת הסביבה.
לצד פיתוח האוניברסיטה הוקמו גם מרכזים דידקטיים לא מקומיים של אוניברסיטת לודז'. נכון לעכשיו ישנם חמישה מהם: בקוטנו, באוסטרולקה, בפיוטרקוב טריבונלסקי, בסייראדז ובסקיירניביצה. סניף של אוניברסיטת לודז' פועל בטומשוב מזובייצקי מאז שנת 1998.
מועצה אזורית מגילות ים המלח

אוכלוסייה

רוב תושבי המועצה האזורית עוסקים בענפי החקלאות והתיירות, וחלקם מועסקים גם במפעל הקוסמטיקה "אהבה".
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים במועצה אזורית מגילות ים המלח 1,600 תושבים (מקום 252 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎8.9%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, למועצה אזורית מגילות ים המלח דירוג של 7 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015.  השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 10,595 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).

סטטוס מדיני

למרות שיישובי המועצה נמצאים בתחומי יהודה ושומרון, רוב תושבי המועצה הצביעו בבחירות לכנסת ה-18 לקדימה ומפלגת העבודה. כאשר תושבי בקעת הירדן נאבקו נגד דיבורים על הכללת הבקעה במדינה פלסטינית, נמנעו אנשי מגילות משותפות איתם, בהנחה שאזור ים המלח יישאר בכל מקרה בשליטה ישראלית. אולם, תוכנית קלינטון מסוף שנת 2000 כללה את האזור בתחומי המדינה הפלסטינית המיועדת. לאחר החלת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון גם על מועצה אזורית מגילות, פנתה המועצה לבג"ץ כנגד ההקפאה בשיתוף עם מועצה אזורית ערבות הירדן, הר אדר ומעלה אדומים, אך בנפרד משאר הרשויות המקומיות ביהודה ושומרון.
חיים שהם

ביוגרפיה

שהם נולד בתל אביב, בן שני לנח ומרים רטנובסקי. אביו היה איש העלייה השלישית שהקים ב-1925 עם ברל כצנלסון את "דבר" והיה מנהל הדפוס של העיתון. אמו מרים קלצקין בת נווה צדק, נחשבת למורה להתעמלות הראשונה בישראל.]
המשפחה התגוררה בשכונת הפועלים בשדרות ק.ק.ל (כיום שדרות בן-גוריון). בגיל 7 נשלח שהם לקיבוץ גבת כילד חוץ, אצל דודו בנימין שהם חבר הקיבוץ. בשנת 1953 התגייס לצה"ל והתנדב לשרת בשייטת 13. הוא סיים קורס לוחמים ונבחר לקבוצה של מפעילי ה"חזירים", כלי שיט תת-ימי עליו נוהגים שניים. במסגרת פעילות זו, השתתף בחדירות לשטח אויב וסיורים בנמלי צור וצידון שבלבנון. בן זוגו היה זאב אלמוג שלימים היה מפקד חיל הים. ב 1959 השתחרר ונישא ליעל ליפשיץ מגבעת השלושה. הוא סיים לימודים בפקולטה לחקלאות ברחובות.
לאחר מכן החל ללמוד רפואה בירושלים. עם סיום לימודיו התגייס שוב לצה"ל וחזר לשייטת 13 בתור רופא היחידה. שהם היה ראשון הלוחמים שהפך לרופא פעיל בשייטת. בשילוב זה של רופא ולוחם פיתח שיטת אימונים בה שילב חובש-לוחם בכל האימונים ונתן בכך גיבוי רפואי מתמיד ללוחמים. לאחר שמונה למפקד הרפואה בחיל הים, החל בבניית המכון לרפואה ימית בחיפה והכנסת נושא "תא לחץ" מתקן שבאמצעותו ניתן להציל במהירות נפגעי תאונות צלילה. במקביל פיתח פעילות מחקרית מדעית בשיתוף אוניברסיטת חיפה, בנושא צלילה ובדיקות רפואיות שוטפות של העוסקים בצלילה צבאית. מספר שנים שירת כרופא אוגדתי ורופא של פיקוד הדרום. השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה ב-1986.
שהם סיים התמחות בגסטרואנטרולוגיה, באיכילוב ובבית חולים קפלן. ב-1988 נתמנה על ידי קופת חולים כמנהל בית החולים יוספטל באילת. הוא הקים בבית החולים את יחידת " תא הלחץ" למתן מענה לתאונות הצלילה באילת. שהם פיתח את הרפואה המשפחתית במקום וחיבר בין גורמי רפואה שונים, בית החולים בבאר שבע ויחידות צה"ל באזור, על מנת ליצור גיבוי רפואי חשוב לעיר המרוחקת. לאחר שנתיים נתבקש לקחת על עצמו את ניהול בית החולים הגריאטרי הממשלתי בפרדס חנה, שהוא גם הגדול ביותר בתחום זה. הוא פיתח תפיסה חדשה של בית חולים גריאטרי כאשר ביקש לשלב במסגרת זו גם מעון יום לקשישים וגם דיור מוגן. מערכת משולבת זו היוותה מודל חדשני לניהול המערך הגריאטרי הן מבחינה רפואית והן מבחינה כלכלית. בנוסף לכך החל בשילוב מערכות שיקום של נפגעי תאונות שונות, כולל חיילים וילדים. משרד הבריאות החליט להנציח את פעילותו הייחודית ועם מותו נקרא בית החולים ע"ש דר' חיים שהם.
שהם נפטר ב-1994 כשהיה בן 58 ממחלה אוטואימונית קשה. ייתכן כתוצאה מהצלילות הרבות בהן השתתף בנחל הקישון המזוהם. השאיר אחריו אישה יעל ושלושה ילדים ונכדים. בנו הבכור יותם חזר בתשובה ונעשה רב מועצה אזורית חוף השרון.

חייו האישיים

לחיים היה תחביב נוסף שהוא תחום הזמר העברי בו היה פעיל בנגינה במנדולינה ובתופים וערך עם אשתו יעל ערבי זמר רבי משתתפים שנודעו בארץ כולה.
לאחר מותו הקימה יעל את "חבורת שהם" לזכרו הפועלת כבר 20 שנה ומהווה ארכיון לזמר העברי. מדי שנה מלקטת שירים ישנים לפי נושא או תקופה ומוציאה לאור תקליטור חדש.
לקשאדוויפ

דמוגרפיה

רק 11 מהאיים מיושבים במהלך כל השנה. כ 60 אלף התושבים, שרובם מוסלמים, מדברים בעיקר בשפת מלאיאלאם, הנפוצה גם בקרלה הסמוכה. האוכלוסייה מחולקת לשלושה מעמדות סוציו-חברתיים (קאסטות) - ימאים, בעלי אדמה ואיכרים.

כלכלה

תושבי האיים מתפרנסים בעיקר מדיג, מעט מחקלאות, תיירות (בעיקר צלילה) ושזירת חבלים מסיבי קוקוס.

היסטוריה

המערבי הראשון שהגיע לאיים אלו היה ככל הנראה ואסקו דה גאמה. בעקבותיו הגיעו הפורטוגזים, שהשתלטו על האיים, הקימו נמל והשליטו משטר דיכוי. ב-1787 השתלט על האיים שליט מייסור, הסולטאן חיידר עלי (سلطان حیدر علی) באמצעות בנו טיפו סאהיב (ٹیپو سلطان), אולם כעבור זמן קצר איבד את השליטה לבריטים, כחלק מתוצאות המלחמה האנגלו-מיסורית השלישית (1789–1792).
רק ב-1956 העבירו הבריטים את השליטה על הטריטוריה לידי ההודים.
עמותת מקימי

הקמת העמותה

העמותה הוקמה בשנת 2010 על ידי ישראל ליבמן. את הרעיון להקמת העמותה שאב ליבמן מסיפור חייו – בשנת 1994 חלה בסרטן והחלים לאחר מאבק ממושך בן שלוש שנים. לאחר החלמתו, נרצח אחיו, שניאור-שלמה ליבמן, בפיגוע ביצהר. בשנת 2005 נפטר אביו של ישראל, הרב מנחם ליבמן, מאותה המחלה ממנה סבל ישראל. לאחר מות אביו החליט ליבמן לתעל את סיפור חייו למטרת סיוע לזולת והחל לעסוק בחסד. הוא שימש כסמנכ"ל ליווי המשפחות של עמותת "פעמונים" ובשנת 2010 הקים את עמותת "מקימי" ומכהן מאז גם כמנכ"ל העמותה.

ליווי והדרכה למשפחות במצוקה

שירותי העמותה מיועדים לכל משפחה אשר רוצה להגיע להתנהלות כלכלית נכונה ובריאה. בבסיס שיטת העבודה עומדת ההנחה כי לכל משפחה יש את היכולת לנהל באופן נכון את משק הבית בכוחות עצמה. העמותה מאמינה בטיפול ארוך טווח כאשר במרכזו נמצאת המשפחה עצמה, מתוך גישה שלפיה פיתוח מיומנויות להתנהלות כלכלית נכונה הוא כלי חיוני העשוי לתרום לכל משפחה. הערך העליון של הפעילות הוא האחריות העצמית של המשפחה בדרך להבראה כלכלית ומתוך כך, שירותי העמותה מותנים ברצונה של המשפחה לקבל על עצמה אחריות זו בכוונה לבצע תהליך של שינוי, תוך שקיפות ושיתוף פעולה מלאים.
טרנסג'נדריות ודת

הקשר בין אנשים טרנסג'נדרים ודת משתנה מאוד ברחבי העולם. דתות נעות מפסילת טרנסג'נדרים ועד לכיבוד אנשים טרנסג'נדרים כמנהיגים דתיים. צפיות בתוך דת אחת יכול להשתנות במידה ניכרת.
הדתות המונותיאיסטיות מאמינות בסיפורי בריאת העולם שבו אלוהים ברא "זכר ונקבה". לפעמים משפט זה מספר בראשית מתפרש כצו אלוהי כנגד שינוי בין המינים. התורה מכילה איסורים ספציפיים על קרוס-דרסר.

יהדות

בספר ויקרא יש שלילת קרוס-דרסינג.
על פי החוק המקראי, קיים איסור לפיו "לֹא יִהְיֶה כְלִי גֶבֶר עַל אִשָּׁה וְלֹא יִלְבַּשׁ גֶּבֶר שִׂמְלַת אִשָּׁה, כִּי תוֹעֲבַת ה' אֱלֹהֶיךָ כָּל עֹשֵׂה אֵלֶּה" (ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק ה'). כתוצאה מפסוק זה נקבע בהלכה איסור על קרוס-דרסריות - לבישת בגדי המין השני.
חלק מה טרנסג'נדרים עוברים הליכים שונים על מנת להתאים את גופם לזהותם המגדרית. ניתוחים לשינוי מין המשחיתים את איברי ההולדה אסורים בהלכה משום איסור סירוס. איסור סירוס זכרים נחשב לאיסור דאורייתא, הנלמד מהכתוב ""וּמָעוּךְ וְכָתוּת וְנָתוּק וְכָרוּת לא תַקְרִיבוּ לַה´ וּבְאַרְצְכֶם לא תַעֲשׂוּ" (ספר ויקרא, פרק כ"ב, פסוק כ"ד). איסור סירוס נקבות הוא מדרבנן.
היחס למינו ההלכתי של טרנסג'נדר מורכב, רוב הפוסקים לא מחשיבים את שינוי המין, ובשל כך, הם מתייחסים לאדם שעבר ניתוח שכזה, על פי מגדרו לפני הניתוח. אולם ביחס לדיני צניעות, יש פוסקים שהחמירו בגבר שעבר ניתוח להתאמה מגדרית, להחשיבו כאישה: אסרו לגברים לשמוע קול זמר שלו, מכיוון שקולו נשי, אסרו עליו להתייחד גם עם גברים "משום שהוא קרוב לאיסור", או שחיוו דעתם שאף שאין לגברים איסור נגיעה בו, הדבר דומה לאיסור ויש להתרחק מכך.
ביהדות קונסרבטיבית הדעות חלוקות בקשר לנושא. בשנת 2003 אושרה פסיקה רבנית כי בכל הקשור לניתוח להתאמה מגדרית מותר כטיפול של אי-הלימה מיגדרית, וכי מעמד המין של אדם טרנסג'נדר פי ההלכה משתנה על ידי הניתוח .
היהדות הרפורמית מביעה דעות חיוביות על אנשים טרנסג'נדרים. הוועידה המרכזית של היהדות הרפורמית של הרבנים האמריקנים הייתה הראשונה שהתייחס לסוגיית היהודים הטרנסג'נדרים בשנת 1978, כאשר הכריזה כי התנועה רואה כי מותר לאדם שעבר ניתוח להתאמה מגדרית להתחתן לפי המסורת היהודית. ב -1990, הוועידה הזו הכריזה כי אנשים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית יכול להתגייר.
בשנת 2003, האיחוד ליהדות רפורמית קיבל החלטה לקבל באופן מלא את כלל הקהילה הלהט"בית. באותה השנה ארגון נשים רופרמיות פרסם הצהרה המתארת ​​את תמיכתן בזכויות האדם והאזרח ואת המאבקים של הטרנסג'נדרים והביסקסואלים, ותמכה בשוויון החוקי של אוכלוסיות אלו.
ארגונים יהודים לא דתיים כמו ארגון הלל הכריזו על תמיכה בשוויון לטרנסג'נדרים.

נצרות

הברית החדשה מתבטאת בעמימות רבה יותר מהתנ"ך לגבי טרנסג'נדריות.
ישנם זרמים נוצריים המקבלים את הטרנסג'נדריות כגון אוניברסליזם אוניטריאני.
בית הכנסת העתיק בעזה

בית הכנסת העתיק בעזה הוא בית כנסת אשר נבנה במיומה בסביבות שנת 508 לספירה, בתקופה הביזנטית. הוא נמצא כיום בשכונת א-רימאל בעיר עזה, בסמוך לנמל עזה.

גילוי המקום

בית הכנסת התגלה בשנת 1965 על ידי מצרים שחפרו במקום להנחת יסודות לבניית קזינו. בדרום המתחם נמצאה רצפת פסיפס של בעלי חיים אפריקאיים שונים עטורי מדליונים, ובכניסה לאולם המרכזי דמותו של דוד המלך בדמות אורפאוס, הפורט בנבל ומקסים את החיות, ומעליו הכיתוב "דויד" באותיות עבריות. בכתובת המרכזית של הפסיפס מופיעות המילים הבאות ביוונית: "אנחנו מנחם וישוע בני ישי המנוח סוחרי עצים כאות הערצה לאתר הקדוש ביותר תרמנו את הפסיפס הזה בחודש לואוס שנת 569" (מקביל בערך ליולי-אוגוסט של שנת 508; ספירת יהודי עזה החלה מהגירוש של גביניוס, בתקופת פומפיוס, בשנת 61 לפסה"נ).
זמן קצר לאחר הגילוי פורסם בביטאון הכנסייה האיטלקית כי "לפי ידיעות שהופיעו בעיתונות המצרית גילתה משלחת מחלקת העתיקות שרידי כנסייה מהמאה החמישית בעזה, ביניהם שני פסיפסים יפים. בשני הפסיפסים כתובות ביוונית ובעברית". מיכאל אבי-יונה, מבכירי הארכאולוגים בארץ, קבע מיד כי אין מדובר בכנסייה אלא בבית-כנסת. בתקופה זו נעקר ראשו של דוד מהפסיפס על ידי אלמונים. שנתיים אחר-כך, כשרצועת עזה נכבשה במלחמת ששת הימים, יצאו אנשי רשות העתיקות למקום ואישרו את השערתו של אבי-יונה כי זוהי רצפת בית כנסת. ראשית, בגלל דמותו של דוד המלך כשמעליה כתב עברי. שנית, השמות בכתובת הפסיפס הם שמות עבריים. שלישית, בפסיפס מופיעים ציורים רבים של גפן וזית - שהם סמלים יהודיים מובהקים. ולבסוף - מתחם בית הכנסת שנחשף בנוי כך שכיוון התפילה פונה לכיוון ירושלים, כפי שבנויים כל בתי-הכנסת בעולם.
בית הכנסת שנתגלה היה חריג בגודלו. הוא כלל חמישה מרחבים, בעוד ששאר בתי הכנסת העתיקים בארץ ישראל כללו שלושה מפלסים בלבד. גודלו של בית הכנסת העיד על עושרם הרב של הקהילה היהודית בעזה. מלאכת חשיפת בית הכנסת המשיכה בניהולו של פרופסור אשר עובדיה. פעולות החשיפה גילו כי במקום היה, בנוסף לבית הכנסת, גם מרכז קהילתי יהודי תרבותי ורוחני.

שימור ושחזור הפסיפס

בשנים שבהן רצועת עזה הייתה תחת שליטה צבאית ישראלית, שימש בית הכנסת כמרכז מבקרים, שם יכלו ללמוד על חיי היהודים בעזה ולהתפעל מהפסיפס העתיק. בשנות השמונים, כשהתברר כי הרצפה החשופה החלה להתפורר ולהיהרס, הוציאו אותה אנשי רשות העתיקות ממקומה, הביאו אותה לשחזור במוזיאון ישראל, ולאחר מכן העבירו אותה לתצוגה בנצרים.
בעקבות הסכמי אוסלו הועברה השליטה ברצועת עזה לרשות הפלסטינית, שלא עמדה בהתחייבויותיה לשמור על המקום. במסמך שהוכן במערכת הביטחון ב-1997 נאמר כי הרשות הפלסטינית מונעת כניסת ישראלים לאתר בטענה כי הוא סמוך מאד למשרדיו של יאסר ערפאת. ב-1999 טען סגן עוזר שר התיירות והארכאולוגיה הפלסטיני כי "כתובת רצפת הפסיפס שנתגלתה בעזה זויפה בידי הישראלים כדי להוכיח את קיומו של בית כנסת עתיק, לאחר שאלה גנבו אותה למוזיאון בתוך הקו הירוק".
לאחר תוכנית ההתנתקות הועברה רצפת הפסיפס למוזיאון רוקפלר. ב-2009 נחנך מוזיאון השומרוני הטוב, מוזיאון פסיפסים בו מוצג כיום פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה. החלק של דוד המנגן בנבל במוזיאון זה הוא העתק. ב-2011 הוקם המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון בניצן, ובו הוצב העתק משוחזר נוסף של רצפת הפסיפס של בית הכנסת העתיק בעזה. במסגרת הסיור מקבלים המבקרים הסבר גם עליו.
מונטריאול פורום

בנייתו

התוכנית המקורית מ-1923 הייתה לאולם בן 12,500 מושבים, אך בסופו של דבר התקבלה תוכנית חסכונית יותר לאולם בן 9,300 מושבים. למרות התוכנית לאולם קטן יותר, חברת "מונטריאול ארנה קומפאני" שתכננה אותו התקשתה בתחילה למצוא לו מימון. משהושג המימון נבחר עבורו אתר, מגרש החלקה על גלגיליות במרכז מונטריאול. עלות בניית האולם הייתה כ-1.5 מיליון דולר קנדי (על פי תחשיבי בנק קנדה, כ-20 מיליון דולר קנדי במונחי 2010).

אולם הוקי קרח

האולם נפתח ב-29 בנובמבר 1924 במשחק שבו ניצחו הקנדיאנס את טורונטו סנט-פטריקס (כיום טורונטו מייפל ליפס), אך הוא יועד להיות אולם ביתי של היריבה העירונית, מונטריאול מארונס. רק ב-1926 הצטרפו הקנדיאנס לאולם כקבוצה ביתית מן המניין.
בנוסף לשתי קבוצות ה-NHL אירח האולם משחקי הוקי קרח רבים בליגות משניות, מקומיות, וליגות לשחקנים צעירים.
ב-1938, עם התפרקותה של מונטריאול מארונס, נותרו הקנדיאנס כקבוצה הביתית העיקרית של האולם, והאולם הפך להיות מזוהה איתה מאז ועד סגירתו.
האולם עבר שני שיפוצים מרכזיים: ב-1949 נבנה בו מפלס חדש של יציעים שהעלה את תכולתו ל-13500 מושבים; וב-1968 עבר האולם שיפוץ מסיבי, שבו הפך לאחד האולמות המודרניים בצפון אמריקה במונחי התקופה. אחד מסמליו של האולם, שהפך לסימן ההיכר העיקרי שלו, היו המדרגות הנעות שנבנו בו, ושנראו היטב מבחוץ מבעד לחלונות גדולים בחזיתו; גרמי המדרגות הצטלבו זה בזה והוארו בלילות כדי ליצור רושם של שני מקלות הוקי קרח מצטלבים.
מונטריאול פורום אירח ב-2 בספטמבר 1972 את משחק מספר 1 בסדרת הפסגה בין קנדה וברית המועצות.

ספורט אחר

האולם אירח גם ענפי ספורט אחרים לאורך ההיסטוריה שלו - כדורגל באולמות, טניס, אגרוף ולקראת סגירתו גם הוקי רולר. עיקר שימושו לספורט שאינו הוקי קרח נעשה באולימפיאדת מונטריאול (1976), במסגרתה אירח את תחרויות ההתעמלות, הכדורסל, הכדוריד, הכדורעף והאגרוף. נדיה קומנצ'י ביצעה באולם את תרגיל המקבילים המדורגים ההיסטורי שלה, שזכה לציון 10 הראשון אי פעם בהתעמלות.

סגירתו

ב-11 במרץ 1996 שיחקה מונטריאול קנדיאנס את משחקה הביתי האחרון באולם, כשניצחה 4:1 את דאלאס סטארס. מיד אחרי המשחק, שנערך בנוכחות גדולי שחקני הקנדיאנס מכל הזמנים, יצא מצעד לפיד מחדר ההלבשה של הקנדיאנס אל הקרח, ומשם אל האולם החדש המארח אותם עד היום. זה היה אירוע הספורט האחרון באולם.

לאחר סגירתו

לאחר סגירת האולם, הוא שימש כתפאורה למספר סצינות לסרט עיני נחש של בריאן דה פלמה. עם סיום הצילומים נסגר הבניין, שופץ מהיסוד, והפך למרכז מסחרי בשם "פפסי פורום".
עם זאת, מורשתו של הפורום נותרה במרכז המסחרי עד היום. עיגול האמצע של זירת הקרח שוחזר במרכז הבניין כשהוא נושא את לוגו הקנדיאנס, ולידו נבנה קטע יציע שנשמר מהיציעים המקוריים, עם פסל של אוהד הנשען קדימה כצופה על משחק. פסל של מוריס רישאר, מגדולי כוכבי הקנדיאנס בכל הזמנים, עומד סמוך לשחזור היציע.
הבניין הוכרז כאתר היסטורי לאומי של קנדה ב-1997. בנימוקי וועדת האתרים והאנדרטאות הלאומיים של קנדה נכתב:
""מונטריאול פורום" הוכרז כאתר היסטורי לאומי של קנדה, כיוון שיש הסוברים שהוא אתר הספורט המפורסם ביותר במדינה. עקב קישורו האינטימי עם אחד ממועדוני הספורט המצליחים ביותר בצפון אמריקה, מונטריאול קנדיאנס, הוא משמש גם כסמל לתפקידו של ההוקי קרח בתרבות הלאומית של קנדה. יתרה מכך, הפורום הוא האולם הגדול הוותיק ביותר במדינה, ולכל אורך ההיסטוריה שלו היה האתר המוביל במדינה לאירועים תרבותיים, פוליטיים ודתיים גדולים באולם סגור."
בית על ההורן

עיצוב הבית

הבית נבנה בקצה העיירה ומחוץ לקמפוס הבאוהאוס הראשי, על אדמה ששימשה כגן ירק, כשהרעיון היה שהוא יהווה דגם לשכונה שלימה שתבנה באמצעות שיכפול תוכנית הבית, מהלך שלא יצא אל הפועל. עיצובו חריג בנוף הבנייה הטיפוסי בוויימאר המתהדרת בבנייה כפרית ושמרנית. הוא מעוצב בסגנון הבינלאומי עם גג שטוח, מטויח בצבע לבן ומורכב מגושים קופסתיים פשוטים בצורתם. תוכנית הבית הייתה החידוש המרכזי והיא הציגה חדר מגורים (סלון) מרווח בעל תקרה גבוהה שבשונה מהנהוג הוא לא פנה אל הגינה המקיפה את הבית, אלא הוקף כולו בחדרים השונים (שינה, רחצה, מטבח, עבודה) שהיו קטנים יחסית ועוצבו בהתאם לשימושם.
בהתאם לתפיסת העולם שגובשה בבאוהאוס הוקם הבית באמצעות מעורבות התלמידים שהתנסו באופן מעשי בבנייה ובייצור תעשייתי של החפצים והכלים ששולבו בו. כל רהיט בוצע בסדנאות הבאוהאוס (בין השאר על ידי מרסל ברויאר, אדריכל ומעצב רהיטים שהיה אז תלמיד במוסד) לרבות עיצוב הקרמיקה למטבח וגופי התאורה (שבעיצובם הוביל לסלו מוהולי-נג'י, מורה במוסד).

תולדות הבית

הבית שנבנה במיוחד לתערוכת הבאוהאוס ב-1923 הפך לאטרקציה המרכזית בתערוכה ומשך אליו עניין רב. התושבים המקומיים העניקו לו את הכינוי "Kaffeemühle" (מטחנת הקפה) בגלל צורתו הריבועית וגגו הבולט, שהזכיר להם מטחנת קפה טיפוסית בתחילת המאה ה-20. התייחסות התקשורת לבית נעה בין הערצה אוהדת, ולעיתים קרובות יותר, דחייה גלויה. לאחר התערוכה נמכר הבית ועבר שינויים לאורך השנים. ב-1998 נרכש על ידי העירייה שהחכירה אותו לאוניברסיטת באוהאוס ויימאר, והיא שהביאה לשיקום כללי ראשוני. צוות האוניברסיטה ותלמידיו השתמשו בבניין ונערכו בו תערוכות ואירועים. בשנת 2018 נערך במבנה תהליך שימור יסודי והוא עתיד להיפתח לציבור במאי 2019 כאתר תיירות לכבוד שנת ה-100 לבאוהאוס.
יורם רונן

יורם רונן (22 במאי 1933 – 27 במאי 1997) היה עיתונאי, שדרן רדיו ומגיש טלוויזיה.

ביוגרפיה

נולד בירושלים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שירת בגלי צה"ל שם הגיש תוכניות מוזיקה, ועם שחרורו הצטרף לקול ישראל, שם עסק תחילה בהכנת תסכיתים באולפן לילדים של קול ישראל בירושלים, ביחד עם נעמי דליות, רבקה מיכאלי, וכרמלה דואק. בשנת 1957 ערך עם דרורה בן אב"י את מצעד הפזמונים "ראשון ראשון חביב". 
בין השנים 1960–1964 ערך את יומן החדשות ב"קול ישראל", וביחד עם ירמיהו יובל ייסד את תוכנית "יומן השבוע" והגיש את היומן במשך שנים רבות. באמצע שנות ה-60 נשלח לקורס שדרני ומפיקי טלוויזיה בגלאזגו שבסקוטלנד, שם הוכשר לתפקידו כחבר צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. 
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, נבחר להיות הקריין של השידור הראשון של הערוץ הראשון, והעביר שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות 1968. לאחר מכן, הגיש במשך שנים רבות מהדורות חדשות ותוכניות אקטואליה בטלוויזיה, שימש כתב מדיני וככתב פרלמנטרי, וניהל את תוכנית הראיונות מוקד, תוך שהוא ממשיך להגיש את מהדורת "בחצי היום" בקול ישראל. בשנות ה-80 שימש ככתב הרדיו והטלוויזיה בארצות הברית.
עמיתו ברשות השידור, צבי גיל, כתב עליו שהוא היה יכול להתחיל שידור בלא כל הכנה: "יכולת ללא התרעה מוקדמת לשלוח אותו לקמצ'אטקה מצויד באיגלו, פארקה (מה שקרוי אצלנו "דובון") ומיקרופון והוא יגיע ומיד ישדר".
רעייתו רחל רונן (אותה הכיר בשרותם המשותף בגלי צה"ל), שימשה גם היא שדרנית רדיו בשנות החמישים והשישים, והייתה לאחר מכן מנהלת המחלקה לשידורים לעולים בקול ישראל. נולדו להם בן ובת - רות רונן, שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב. 
על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים.