פמיניזם בממלכה המאוחדת

בדומה למקומות אחרים, מטרת הפמיניזם בממלכה המאוחדת (או הפמניזם הבריטי), היא ליצור שוויון פוליטי, חברתי, וכלכלי לנשים. ההיסטוריה של הפמיניזם הבריטי מסמנת גם את תחילת התנועה הפמיניסטית, כיון שרבות מהכותבות והאקטיביסטיות הפמיניסטיות הראשונות כמו מרי וולסטונקראפט, ברברה בודיצ'ון ולידיה בקר - היו בריטיות.

במאה ה-19

במסגרת רפורמות חברתיות וכלכליות שהתרחשו באמצע המאה ה-19, גם הנשים ניצלו את ההזדמנות כדי לשפר את מצבן בחברה. ההתארגנות הראשונה לקידום הצבעת נשים הייתה קבוצת "המעגל של לנגהם פלייס", על שם המפגשים שהתנהלו בכתובת זאת. נשים אקטיביסטיות הקימו בלנגהם פלייס מס' 19 מרכז, בו היה עיתון נשים, חדר קריאה ומשרדים. קבוצה זאת, בהובלתן של ברברה בודיצ'ון (לבית לי סמית) ובסי ריינר פארקס, פעלה גם לשיפור זכויות נשים במערכת המשפט, והטבת מצבן בנוגע לתעסוקה, לחינוך ולנישואים.
אמנם בראשית המאה ה-19 הייתה לנשים ואלמנות, בעלות רכוש, זכות בחירה במספר בחירות מקומיות, אך פריוילגיה זאת נלקחה מהנשים בשנת 1835, ולאחר מכן כל הניסיונות והעתירות להעניק לנשים זכות הצבעה לא צלחו. ב-7 ביוני 1866 הוגשה לבית הנבחרים עתירה של 1,499 נשים הקוראות לבחירת נשים, אך אפילו פעולה זאת לא הצליחה.
אמנם, מאחרי הקלעים, הייתה לנשים מהמעמד הגבוה השפעה פוליטית מסוימת בקרב המעגל החברתי שלהן. אך במקרה של גירושים, למשל, הן איבדו את המשמורת על ילדיהם.

קריירה

האתגרים שעמדו בפני נשים מהמעמד הבינוני, ששאפו ללמוד מקצועות כמו סיעוד, הוראה, משפטים ורפואה, היו עצומים. הדלתות ללמודי רפואה היו סגורות בפניהן, היו רק מקומות מועטים בהם נשים יכלו לעסוק בעריכת דין, ואפשרויות להתקדם ולעבוד בעסקים שאינם חנויות בבעלות משפחתית היו חסומות גם כן. רק במאה העשרים התפתח מקצוע הפקידות כמסלול קריירה המיועד לנשים. האחות הידועה פלורנס נייטינגייל היוותה השראה לנשים והייתה דוגמה לכך שניתן לעסוק בסיעוד מקצועי בזמן מלחמה. במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה הקימה נייטינגייל מערכת חינוכית שאפשרה לנשים ללמוד סיעוד. מקצוע ההוראה אמנם לא היה ידידותי לנשים, אבל המשכורות הנמוכות היוו פחות בעיה לאישה רווקה מאשר לגבר נשוי. בשלהי שנות השישים של המאה התשע-עשרה כמה בתי ספר הכשירו נשים למשרות של אומנות ומורות. לפי מיפקד האוכלוסין בשנת 1851, 70,000 נשים באנגליה ובוויילס היו מורות, לעומת 170 אלף נשים (שהיוו כשלושה רבעים מכלל המורים) בשנת 1901. רובן הגדול היו מהמעמד הבינוני הנמוך. האיחוד הלאומי של מורות (באנגלית: National Union of Women Teachers, ובראשי תיבות: NUWT) שהוקם בתחילת המאה ה-20 כחלק מהאיחוד הלאומי של המורים (NUT), דרש שוויון בשכר למורות, ובסופו של דבר התנתק מארגון האב. אוקספורד וקיימברידג' לא איפשרו לנשים להתקבל לאוניברסיטה, אלא רק לקולג'ים מעטים שהיו מיועדים לנשים בלבד. לעומת זאת, האוניברסיטאות החדשות שהוקמו בערים אחרות היו פתוחות בפני נשים.
האתגר הגדול ביותר היה להתקבל ללימודי רפואה, כיון שהרופאים הגברים התנגדו בכל תוקף לכניסת נשים למקצוע. דרך אחת לעקוף את החסימה המקצועית הייתה לנסוע לארצות הברית, שם כבר בשנת 1850 קיבלו נשים לבתי ספר לרפואה. כיוון שבממלכה המאוחדת לא ניתן היה לנשים ללמוד רפואה, 80%–90% מהנשים שרצו להיות רופאות, הגיעו לאמריקה ללמוד. אוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד קיבלה בשנת 1869 מספר נשים לפקולטה, ואז בשנת 1873 שוב התהפך הגלגל והדלת שוב נחסמה בפניהן. בשנת 1874 נפתח בלונדון בית הספר הראשון לרופאות, אך היו בו רק סטודנטיות בודדות.
הנשים נאלצו לחכות עד מלחמת העולם כדי לשבת על ספסל הלימודים עם עמיתיהן הגברים.

משמורת על ילד

לפני שנת 1839, בעקבות גירושים, איבדו נשים עשירות את המשמורת על ילדיהן, כיון שהילדים המשיכו לגור עם אביהם, שהיה ראש המשפחה ואחראי עליהם. קרוליין נורטון היא דוגמה למקרה כזה. הטרגדיה האישית שלה, שגרמה לכך שנשללה ממנה הזכות לראות את שלושת בניה לאחר הגרושים, הובילה אותה להקדיש את חייה לקמפיין. הודות לפעילותה, בשנת 1839 עבר חוק המשמורת על תינוקות שהביא לשנוי בחוק לחזקת הגיל הרך. לראשונה, החוק נתן לנשים זכות לילדיהן ונתן שיקול דעת מסוים לשופט במקרים של משמורת ילדים. על פי החוק החדש, ניתנה לאמהות של ילדים מתחת לגיל שבע משמורת על ילדיהן ודרשה מהאבות אחריות לתמיכה כספית. בשנת 1873, הודות ללחץ של נשים, האריך בית הנבחרים את חזקת המשמורת האימהית עד לגיל שש-עשרה. בגלל השפעתה של האימפריה הבריטית, חוק זה הפך למקובל במדינות רבות בעולם.

גירושים

באופן מסורתי, במקום להתגרש, נטו גברים עניים לנטוש את נשותיהן או אפילו למכור אותן בשוק. בממלכה המאוחדת של לפני 1857, נשים היו נתונות לחסדי בעליהן מבחינה כלכלית ומשפטית, וגירושים היו כמעט בלתי אפשריים. צעד כזה הצריך הליך יקר שעלה בסביבות 200 ליש"ט, סכום שרק העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם. בגידה, נטישה או התעללות לא היו עילה מספקת לגירושים. ההישג הראשון בנושא הראשון היה חוק שעבר בשנת 1857, שראה בנישואים הסכם או חוזה ולא נדר דתי. החוק עבר למרות ההתנגדות הקשה של הכנסייה האנגליקנית השמרנית. חוק חדש זה הפך את הגירושים לעניין אזרחי שנידון בבית משפט, ולא בכנסייה, והוקם בית משפט אזרחי חדש בלונדון לטיפול בנושאים אלו. ההליך עדיין היה יקר, בסביבות £40, אבל הודות לחוק החדש גירושים הפכו למשהו מושג גם למעמד הבינוני. אישה שקיבלה אישור לפירוד שיפוטי קיבלה מעמד של ״אישה יחידנית״, בעלת שליטה מלאה בזכויות האזרחית שלה. תיקונים לחוק נוספו בשנת 1878, מה שאיפשר לזוגות שנפרדו לפנות לשופטים בבית משפט השלום באזור מגוריהם. הכנסייה האנגלית חסמה רפורמות נוספות עד לפריצת הדרך הסופית, כשעבר חוק גורמי הנישואין בשנת 1973.

זנות

הזנות בממלכה המאוחדת במאה ה-18 הייתה נוחה לגברים מכל המעמדות החברתיים, וענתה על צורך כלכלי של נשים עניות רבות. לכן הייתה קיימת סובלנות כללית לתופעה. התנועה האוונגליסטית במאה התשע-עשרה גינתה את הזונות ואת לקוחותיהן, והוקיעה את החברה על כך שהעלימה עין מן התופעה. הזנות, לפי ערכי המעמד הבינוני בתקופה הוויקטוריאנית, הייתה רוע נורא שהשתלט על הנשים הצעירות, על הגברים שביקרו אותן ועל כל החברה. בשנת 1860 העביר הפרלמנט את חוק המחלות המידבקות ואימץ את השיטה הצרפתית שאיפשרה זנות ברישיון. רגולציה זאת נועדה לבודד ולשלוט על הזנות. המטרה העיקרית הייתה להגן על עובדים, חיילים, ומלחים, ליד נמלים ובסיסים צבאיים, מפני סכנת הדבקות במחלות מין. אבל החוק גרם לכך שכשנשים צעירות הפכו רשמית לזונות, הן הפכו לכודות, ממש כמו אסירות עולם, במערכת. לאחר קמפיין לאומי בהנהגת ג'וזפין באטלר והאגודה הלאומית של נשים למען ביטול חוק המחלות המידבקות, ביטל הפרלמנט את החוק בשנת 1886 ועידן הזנות החוקית הסתיים. באטלר הפכה לסוג של מושיעת נשים שעזרה להן לצאת לחופשי. הגיל המינימלי שבו נשים צעירות נחשבו כשירות לקיים יחסי מין שונה מ-12 ל-16, וכך קטן היצע הזונות הילדות שהיו מבוקשות במיוחד. משמעותו של הקוד המוסרי החדש הייתה שגברים מכובדים פחדו להיתפס.

הגנה על נשים עשירות ועניות

משנת 1870 ועד 1893 חוקק הפרלמנט סדרה של ארבעה חוקים שנקראו חוק נכסי נשים נשואות, חוקים אלו הסירו את ההגבלות שמנעו מנשים נשואות עשירות לשלוט על רכושן. מנקודה זאת בהיסטוריה היה לנשים נשואות מעמד שווה לזה של בעליהן, ומעמדן היה טוב מזה של נשים אחרות בכל רחבי ארופה. נשים ממעמד הפועלים היו מוגנות על ידי שורה של חוקים חדשים שהתייחסו אליהן, כמו לילדים, כאל חסרות ישע וזקוקות להגנה של הממשלה.

1900–1950

התקופה האדוארדית, בראשית המאה העשרים, הביאה עימה שינוי והתרה של הכבלים הנוקשים והזחוחים של התקופה הוויקטוריאנית. נשים הצליחו להשיג הזדמנויות תעסוקה רבות יותר, והפכו ליותר פעילות במרחב הציבורי. רבות מהן שירתו ברחבי האימפריה הבריטית או בארגונים מיסיונרים פרוטסטנטים.
בשנת 1903 ייסדו אמלין פנקהרסט וחברותיה את איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU). הן התייחסו לזכות בחירה לנשים לא רק כ"זכות, אלא כצורך נואש". באותה תקופה כבר הייתה זכות בחירה לנשים באוסטרליה, בניו זילנד ובחלק ממדינות ארצות הברית. בעוד ש-WSPU הייתה קבוצת הסופרז׳יסטיות הבולטת ביותר, היא הייתה רק אחת מני רבות, כגון הליגה לחופש האישה, והאיחוד הלאומי של אגודות הסופרג'יסטיות לנשים (NUWSS) בראשות מיליסנט פוסט.
ב-1906 טבע "דיילי מייל" את המונח "סופריג'יסטיות" כביטוי לעג, אך המושג התקבל בברכה על ידי נשים שנקטו בפעולות מיליטנטיות כדי לקדם את זכות הבחירה לנשים. שם זה הופיע בסמלים ירוקים, סגולים ולבנים, ובאיורים של ליגת האמניות הסופרז׳יסטיות. הנשים הפמיניסטיות למדו לנצל למטרתן טכנולוגיות חדשניות כמו צילום והפיקו תיעוד ויזואלי מלא חיים ובו תמונות. דוגמה לכך היא הצילום של אמלין פנקהרסט משנת 1914. שיטות הפעולה של המתונות והרדיקליות היו שונות, והרדיקליות עצמן התפלגו: אמלין ובתה כריסטבל פנקהרסט סילקו את סילביה פנקהרסט, בתה השנייה של אמלין ואחותה של כריסטבל, מהתנועה באשמת סרבנות, וזאת הקימה קבוצה משלה, שהייתה שמאלנית ומיועדת להשפיע בנושאים נרחבים יותר שהעסיקו נשים ממעמד הפועלים. קבוצה זאת נקראה בתחילה "הפדרציה של מזרח לונדון" (ELFS), אך עם חלוף השנים שינתה כוון והפכה לפדרציית הנשים הסופרז׳יסטיות, ואחר כך לפדרציית העובדים הסוציאליסטית.
המחאות הרדיקליות הפכו לאלימות יותר וכללו קריאות ביניים, חבטות על דלתות, ניפוץ חלונות ראווה והצתה. בשנת 1913 חדרה אמילי דייוויסון למרוץ סוסים בדרבי באפסום ונרמסה תחת סוסו הדוהר של מלך הממלכה המאוחדת, ג'ורג' החמישי. בעקבות התאונה היא סבלה מפגיעות חמורות שהובילו למותה ארבעה ימים מאוחר יותר. קיימת מחלוקת האם דייוויסון נכנסה למסלול בכוונה להתאבד או במטרה לתלות את דגל התנועה הסופרג'יסטית על רסן הסוס. טקטיקות אלה הניבו תוצאות מעורבות: מצד אחד הייתה אהדה לנשים האמיצות, אך מצד שני הייתה גם הסתייגות. ככל שמפגינות רבות יותר נכלאו והמשיכו בשביתת רעב, המבוכה בממשלה הליברלית גברה. הודות לפעילויות מוחצנות אלו, הצליחו הסופרג'יסטיות ליצור עניין ופרסום סביב האפליה והסקסיזם הממוסדים.
היסטוריונים טוענים כי לפעילות המיליטנטית של תנועת הסופרז'יסטיות תחת נשות פאנקהרסטס בשנת 1906, הייתה השפעה דרמטית בגיוס נשים לתנועה הסופרז׳יסטית. הנשים היו נלהבות ותמכו במחאות רחוב. החברוּת בזרם המיליטנטי והחברוּת בזרם המתון חפפו, ושני הזרמים תמכו אחד בשני. עם זאת, כדי לקבל נראות בתקשורת הפמיניסטיות היו חייבות להסלים את המסרים. שביתות הרעב והאכלת המפגינות בכוח תרמו לכך. עם זאת, נשות פנקהרסט סירבו להקשיב לעצות והמשיכו להסלים את שיטות המאבק. הן בחרו לשבש, באופן שיטתי, את ישיבות המפלגה הליברלית, ונקטו באלימות פיזית, חיבלו במבני ציבור, והציתו אש במכוון. שיטות אלו נראו קיצוניות מדי לרוב המכריע של הסופרז׳יסטיות, והן סירבו ללכת בעקבות החברות המיליטנטיות. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשנשות פנקהרסט החליטו להפסיק את הטקטיקה המיליטנטית ולהצטרף למאמץ המלחמתי, התפצלה התנועה ותפקיד המנהיגות שלהן נגמר. זכות הבחירה הושגה כעבור ארבע שנים בשנת 1918, והתנועה הפמיניסטית בממלכה המאוחדת נטשה לצמיתות את הטקטיקות המיליטנטיות שהפכו את הסופרז'יסטיות למפורסמות.
נראה שהחברה הבריטית הביעה את הוקרתה לתפקיד שהנשים מלאו בזמן המלחמה והעניקה להן את זכות הבחירה בשנת 1918. עם זאת, ההיסטוריונים הבריטיים המאוחרים לא רואים במתן זכות הבחירה לנשים פרס על השתתפות הנשים במאמץ המלחמתי.

רפורמה בבחירות

חוק הייצוג של העם הבריטי משנת 1918 נתן זכות בחירה גורפת לגברים, וזכות הצבעה רק לנשים מעל גיל 30. חוק ייצוג העם משנת 1928 העניק זכות בחירה שווה לגברים ולנשים. חוק זה גם שינה את ההרכב החברתי-כלכלי של ציבור הבוחרים שנטה יותר לכיוון מעמד הפועלים, והעדיף את מפלגת הלייבור שבאופן מסורתי הייתה אוהדת יותר לנשים. בבחירות 1918 זכתה הלייבור בכמות הגבוהה ביותר של מושבים עד אז. הרפורמות האלקטורליות אפשרו גם לנשים להתמודד לפרלמנט. באופן ספציפי, חוק הפרלמנט משנת 1918 נתן לנשים מעל גיל 21 את הזכות לבחור ולהתמודד בבחירות כחברות פרלמנט. כריסטבל פנקהרסט לא הצליחה לזכות במושב ב-1918, אך ב-1919 וב-1920 זכו ננסי אסטור ומרגרט וינטינגהאם במושבים עבור השמרנים והליברלים בהתאמה, בכך שזכו במושבים של בעליהן בבית הלורדים. מפלגת הלייבור עלתה לשלטון בשנת 1924. קונסטנס מרקייביץ' (שין פיין) הייתה האישה הראשונה שנבחרה באירלנד ב-1918, אך כלאומנית אירית סירבה להיות חלק מהפרלמנט. הצעתה של ננסי אסטור להקים מפלגת נשים ב־1929 לא צלחה. בשנים שלאחר מכן הנשים לקחו חלק נכבד בתהליכים הדמוקרטים של הבחירות כיוון ששורה של ממשלות מיעוט הובילה לכך שנערכו בחירות כמעט כל שנה (בשנת 1940 היו בפרלמנט 12 נשים). הזיקה של הנשים למפלגת הלייבור נראתה בעייתית בממשלות השמרניות, אבל תמיכתן בראש הממשלה השמרני סטנלי בולדווין גרמה לכך שהחוק לייצוג שווה עבר בפרלמנט בשנת 1928.

רפורמה חברתית

השינוי הפוליטי לא הוביל מיד לשינוי המציאות החברתית. כשהגיע המיתון הכלכלי, הנשים היו המגזר הפגיע ביותר בכוח העבודה. נשים שעבדו במשרות עוד מלפני המלחמה נאלצו לוותר על מקומן לטובת החיילים החוזרים מהחזית, ואחרות פוטרו. עם זכות הבחירה המוגבלת, האיחוד הלאומי הבריטי של אגודת הנשים (NUWSS) פינה מקום לארגון חדש, "האיחוד הלאומי של אגודות לאזרחות שוויונית"(NUSEC), שאמנם דגל בשוויון בבחירות, אך עסק גם בשוויון בתחומים חברתיים וכלכליים. רפורמה חקיקתית הפכה למטרה בגלל חוקים מפלים (למשל, דיני משפחה וזנות) ובגלל ההבדלים בין שוויון לבין הון עצמי, ובגלל הצורך בהתאמות חוקתיות שיאפשרו לנשים להתגבר על מחסומים להגשמה עצמית (התפרסם מאוחר יותר בשם "הסוגיה של שוויון מול שונות"). אלינור רת'בון (Rathbone), שהפכה חברת פרלמנט בשנת 1929, הייתה נשיאת NUSEC אחרי מיליסנט פוסט בשנת 1919. היא הביעה את הצורך הדחוף להתייחס בצורה שונה ליחסים בין המינים: צריך להבין "מה נשים צריכות כדי להגשים את הפוטנציאל הטמון בהן". חקיקה חברתית חשובה בשנת 1919 הייתה הסרת חוק פסילה על רגע מגדר, אשר פתח את הדלת בפני נשים למקצועות נוספים, ובשנת 1923 את חוק הנישואין.
בשנת 1921 ייסדה מרגרט מקוורת' (ליידי רונדה) את "קבוצת שש הנקודות" (שכללה את רבקה וסט) כקבוצת לחץ פוליטית שמטרתה הייתה להגיע לשוויון בשש נקודות תחוקתיות: פוליטית, תעסוקתית, מוסרית, חברתית, כלכלית ומשפטית. קבוצה זאת המשיכה את עבודתה עד לפירוקה בשנת 1983. אף על פי שנשים נכנסו לבית-הנבחרים כבר משנת 1918, מקוורת', שהייתה בת אצולה בזכות עצמה, נלחמה על זכותה לשבת בבית הלורדים, קרב שבו נצחה רק סמוך למותה (1958). מאבק זה חשף את חולשות חוק הפסילה על רקע מגדרי משנת 1919. מקוורת' הקימה את השבועון "טיים אנד טייד", שהפך לכתב העת של הקבוצה, ואשר סופרות כרבקה ווסט, וירג'יניה וולף, רוז מקולאי ורבות אחרות כתבו בו. כמה כתבי עת אחרים של נשים הופיעו גם הם בשנות העשרים של המאה העשרים, כולל "האישה והבית" ו-Good Housekeeping, אך התוכן שלהם משקף מטרות שונות מאוד. ב-1925 כתבה רבקה ווסט ב"זמן וגאות" דבר שהדגיש את הצורך של התנועה להגדיר מחדש את זכות הבחירה שלה ואת החובה המתמדת לבחון מחדש את המטרות: "כאשר אלו מקרבנו אומרות לנו בקרירות שהימים של המאבק בין המינים הסתיימו ומעכשיו והלאה עלינו לצעוד יד ביד יחד עם הגברים, אני לא מאמינה להן".

הזכויות על גוף האשה

בשנת 1929 חוּקק חוק שימור חיי הילוד. חוק זה הציג את המונח "השמדת ילדים" (child destruction), ושינה את החוק הקיים בכך שקבע שהפלה הנעשית בתום-לב, למטרה היחידה של שמירה על חיי האם, איננה עבירה.
בשנת 1938 סיים ד"ר אלק בורן את ההריון של נערה שנאנסה על ידי חילים. בורן זוכה לאחר שהסגיר את עצמו לרשויות החוק.