google/wiki40b huggingface dataset:
צריף (כתב עת)

צריף הוא כתב עת לספרות מקור היוצא לאור פעם בשנה ובו יצירות חדשות בתחומי השירה, הפרוזה והעיון היצירתי (מסה).
הוא נוסד בשנת 2014 על ידי הסופר והמשורר שמעון אדף, ראש המסלול לכתיבה יצירתית במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

היסטוריה

ראשיתו של צריף בסדנה בשם "כתב עת" בהנחיית שמעון אדף. בסדנה עוצב אופיו הרצוי של צריף והתקבלה החלטה על שלושה מדורים עיקריים: שירה, פרוזה ומסה (עיון יצירתי). בחודש סיוון התשע"ד (יוני 2014) ראה אור הגיליון הראשון. מהגיליון השני פועלת המערכת באופן עצמאי, בליוויו של אדף.

תיאור

כתב העת צריף רואה אור בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון ומכון הקשרים ובתמיכת התורמים סטיוארט  וטוני יאנג, שוחרי ספרות ממדינת דלאוור שבארצות הברית. הוא מכיל שירה, סיפורים קצרים, מסות וכן ריאיון עם יוצר במדיום משתנה, ומלווה בדימויים חזותיים. הוא מבקש לחשוף קולות חדשים, לצד יוצרים ותיקים. היצירות והדימויים החזותיים בו הם יצירות המתפרסמות לראשונה. הפרסום בצריף פתוח לכל כותב באשר הוא; הקול הקורא נשלח מדי שנה לבתי ספר לכתיבה ברחבי הארץ, מופץ ברשתות החברתיות – והיוצרים מגוונים.
מדברי שמעון אדף בפתח הדבר לגיליון הראשון: "שם העצם צריף, צנוע ככל שיהיה, משכן בתוכו את המילים רצף ופרץ [...] כתב העת צריף הוא בראש ובראשונה מעבדה בבירור טעם, בבירור הרצפים שמבקשים תלמידי הכתיבה לכונן ואולי לשאול על אודותיהם ביחס לעצמם, על הבחירות הלא-מודעות שנופלות בעצם פרץ היצירה."
עד כה ראו אור שישה גיליונות מודפסים, הנגישים גם באופן מקוון ומקוטלגים במפתח חיפה.

חברי מערכת

את כתב העת צריף עורכים ומפיקים תלמידי ובוגרי המסלול לכתיבה יצירתית באוניברסיטת בן-גוריון. 
חברי המערכת בעבר ובהווה: אודליה גולדמן, אורי טלר, אורן קרבל, אושרת ירושלמי, איילת הלפרן יפת, אַייריס פייפר, ארז שחר, דינה עזריאל, דנה סתיו, דפנה שרן, יוכי כהן, לואיז קבלה, מיכל צימרמן, נועה שהרבני-סדן, נופיה בר ניצן, סלין אסייג, עידית שמעוני, עינבר פז, עמית הכט, ענבל גיל, רחלי מדר, שמעון אדף (עורך מלווה), שמעון בארי, תום יוגב, תמר אגמון.
מנחם ארגוב

מנחם ארגוב הוא מחנך ומתרגם ישראלי, מחלוצי החינוך המקצועי בישראל, מייסד בית הספר התיכון קריית החינוך אורט קריית ביאליק ומנהלו הראשון. בשנים האחרונות עוסק בתרגום יצירות מופת מתוך הספרות הספרדית והספרות הלטינו-אמריקאית.

ביוגרפיה

מנחם ארגוב נולד בברזיל ובגיל צעיר עלה לארץ. למד בסמינר בית הכרם בניהולו של בן-ציון דינבורג. הוא השלים את לימודי הבוגר בהיסטוריה כללית ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. כמו כן, למד באוניברסיטת אוטווה שבקנדה ולאחר מכן בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, שם סיים לימודי תואר מוסמך במדעי היהדות. בשנת 1992 השלים לימודי תואר מוסמך בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטה העברית. כמו כן, למד בחוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקניים באוניברסיטה העברית בירושלים.
משהוחלט להקים בקריית ביאליק בית ספר עצמאי שיהיה בבעלות של גוף בעל ניסיון בניהול בתי ספר, פנה ראש המועצה צבי קרלינר לרשת אורט. למנהל בית הספר נבחר מנחם ארגוב, שרכש ניסיון ניהולי בתיכון עמיאסף שבבית ברל כסגן מנהל תחת דן גלעדי. ארגוב ניהל את בית הספר במשך 21 שנה החל מהיווסדו ב-1965 (תשכ"ו). 
בנוסף, הקים בירושלים בשנת 1987 מכללה להכשרת מורים בתחום הטכנולוגיה, וניהל בין השנים 1992 ו-1994 את רשת אורט באמריקה הלטינית. 
בעקבות השתלמותו רבת השנים בלימודי התרבות האיברית והלטינו-אמריקאית החל לתרגם מיצירות המופת של ספרד ואמריקה הלטינית ותרם תרומה גדולה להנגשת ספרות ספרד של ימי הביניים ותור הזהב הספרדי לקורא העברי.
קורפוס האס אס ה-13

היסטוריה

הקורפוס הוקם בברסלאו ב-7 באוגוסט 1944, על בסיס הקורפוס ה-35, והועמדה תחת פיקוד הרמן פרייס. ב-4 בספטמבר 1944, הועבר הקורפוס לחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות G, ולחם עימה בקרב מץ. ב-24 באוקטובר 1944 מונה מקס זימון למפקד הקורפוס, ופיקד עליו בקרבות השונים עד סוף המלחמה.
התאם

בדקדוק, התאם הוא יחס בין רכיבים שונים במשפט, המתאפיין בדרך כלל בשינויים המתרחשים בצורה אחת בעקבות קשר תחבירי עם צורה אחרת. בין סוגי ההתאם הנפוצים ביותר בשפות העולם, כמו גם בעברית, הם התאם במין והתאם במספר.
לדוגמה, בעברית קיים התאם במין ובמספר בין הפועל (הנשוא) ובין הנושא, ולכן המשפט "אתה עייף" תקני (גם הנושא וגם הפועל בצורת נוכח), והמשפטים *"אתה עייפה" או *"אתה עייפים" אינם תקינים. באנגלית ההתאם במין ובמספר הוא מצומצם יותר, ולכן, למשל, המשפט "You are tired" יכול להתייחס באותה מידה לנמען שהוא זכר או נקבה, יחיד או רבים.

מוספיות ריבוי בעברית

על פי רוב בעברית, מוספית הריבוי של שמות עצם בזכר היא -ים (ספר-ספרים) ומוספית הריבוי של שמות עצם בנקבה היא -ות (צלחת-צלחות). אולם יש יוצאי דופן לא מעטים, קרי שמות בזכר שצורת הריבוי שלהם -ות (קיר-קירות) ושמות בנקבה שצורת הריבוי שלהם -ים (אבן-אבנים).
טעויות בשימוש בשם המספר, השכיחות ממילא בעברית מודרנית, גוברות בצירופים הכוללים שמות יוצאי דופן כנ"ל, כלומר דוברים מרבים להצמיד מספר בזכר לצורות בסיומת -ים (שלושה אבנים) ומספר בנקבה לצורות בסיומת -ות (חמש כיסאות). עולים חדשים וילדים הרוכשים את השפה טועים גם בהתאם של שמות התואר הנלווים לשמות אלה, כלומר מטים את התואר בזכר כששם התואר מסתיים ב-ים (אבנים יפים) ובנקבה כששם התואר מסתיים ב-ות (שולחנות יפות).

התאם זוגי

המין הדקדוקי של רוב צורות הזוגי בעברית (בעלות סיומת -‌ַיִם) הוא נקבה (בעיקר איברים בגוף): אוזניים, עיניים, רגליים, ציפורניים וכיוצא בזה. כתוצאה מכך, דוברי עברית מודרנית מתייחסים לשמות ממין זכר בעלי הסיומת –יים, כאל שמות ממין נקבה. בלבול זה אינו חל על אותם שמות בצורת היחיד (כלומר ללא הסיומת). כך, רבים אומרים: אופניים חדשות, משקפיים אופנתיות, מכנסיים יפות, מגפיים כבדות וכדומה, אבל בשום אופן לא: *אופן חדשה, *משקף אופנתית, *מכנס יפָה, *מגף כבדה.
ככל הנראה מסיבות סמנטיות, שמות עצם נוספים מהשדה הסמנטי של איברי הגוף ואביזרי לבוש הקשורים אליהם מקבלים יחס של נקבה אף על פי שאין להם סיומת של זוגי, כגון: סנדלים, כפכפים.

בלשון המקרא לעומת העברית החדשה

בלשון המקרא, מערכת המין היא קבועה למדי, ועד כמה שהמין הדקדוקי של המלה אינו נקבע על יסוד המין הטבעי, הרי הוא משתקף בסימנים החיצוניים. הוא הדין ביחס למספר. אולם, בגלל ההתפוררות שחלה במערכת המין והמספר בעברית החדשה, יש משום הכשרת הקרקע לערעור תוקף ההתאמה (התאמת הפועל ושם התואר לשם העצם וכו'); הלוואי יכול להינתק מן השם המוגדר על ידו, ואף שמות התואר יכולים להיות נסמכים הן לשמות והן לכינויי הקניין, שלא יבואו שני נסמכים מחוברים לפני סומך אחד; יידוע שם המספר במקום יידוע השם הספור ועוד. אף סדר המילים במשפט הפועלי בלשון ימינו שונה מהעברית הקלאסית: בלשון ימינו הסדר הרגיל הוא דווקא נושא – נשוא ומשלימיו, לעומת זאת, בעברית הקלאסית הסדר הוא: נשוא – נושא.
פיסה מזכרוני

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי אורי בן ארי והופק על ידי דודו קומה. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית, בה מדברת בן זקן על בחור אותו היא אהבה. היא מציינת כי אותו הבחור אף דאג לה לאורך כל הזמן אשר הם היו יחד.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

טרם פורסם הווידאו קליפ הנלווה של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את האודיו שלו. באודיו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ביצעה בן זקן את השיר בשידור חי אותו ערכה באולפן של גלגלצ.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-7.4 מיליון צפיות.
בוץ' ריינולדס

ביוגרפיה

ריינולדס נולד באקרון, אוהיו.
תחילת הקריירה העולמית של ריינולדס החלה באליפות העולם באתלטיקה בשנת 1987 שנערכה ברומא, איטליה שבה זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית ארד בריצת 400 מטר, בתוצאה של 44.80 שניות אחרי תומאס שנלבה ממזרח גרמניה (44.33 שניות) ואינוסנט אגבוניקה מניגריה (44.56 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא תחרות חדש של 2:57.29 דקות.

שיאן עולם

ב-17 באוגוסט 1988 שיפר ריינולדס בריצת 400 מטר את שיא העולם בן ה-20 שנה של בן ארצו לי אוונס והעמיד אותו על 43.29 שניות, שיפור של 0.57 שניות. 
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.93 שניות, אחרי בן ארצו סטיב לואיס (43.87 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בהשוואת שיא העולם - 2:56.16 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.13 שניות אחרי בן ארצו מייקל ג'ונסון (43.65 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש בזמן של 2:54.29 דקות (הנוכחי 2017). שותפיו לשיא העולם היו אנדרו ואלמון, קווינסי ווטס ומייקל ג'ונסון. 
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה שוב ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.22 שניות אחרי מייקל ג'ונסון שקבע תוצאה של 43.39 שניות ובריצת שליחים 4x400 מטר הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:57.32 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה בשנת 1996 הוא סיים שני אחרי מייקל ג'ונסון בזמן המהיר ביותר בהיסטוריה של אצן שלא מנצח, כשקבע תוצאה של 43.92 שניות. 
באולימפיאדת אטלנטה (1996) בשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר נפצע ריינולדס בשריר הירך ולא עלה לגמר ובכך נמנע ממנו להשתתף גם בריצת השליחים האמריקאית, מספר ימים מאוחר יותר. 
בשנת 1999 מייקל ג'ונסון שיפר את השיא העולמי שלו והעמידו על 43.18 שניות.
הוא פרש מתחרויות בשנת 1999.
ריינולדס ייסד "קרן תמיכה בילדים על שם בוץ' ריינולדס". 
כמו כן, הוא אימן את הווייד רסיברס (תופסים) של קבוצת הפוטבול באוניברסיטת המדינה של אוהיו עד שהתפטר באפריל 2008.

השעייה בעקבות חשד לאמרוץ

ריינולדס הושעה מתחרויות למשך שנתיים על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, (IAAF) עקב אמרוץ בשנת 1990. זה היה ראשיתו של מאבק ארוך וממושך, כשבית המשפט העליון של ארצות הברית דרש מהוועד האולימפי האמריקאי לאפשר לו להשתתף בשנת 1992 במבחנים לאולימפיאדת ברצלונה בכך שמצא שהליך הבדיקות היה פגום. צו מניעה זה גרם לסכסוך עם הוועד האולימפי הבינלאומי והתאחדות האתלטיקה העולמית. למעשה ההתאחדות איימה להשעות כל מי שיתחרה נגד ריינולדס. המבחנים האולימפיים בריצת 400 מטר התעכבו למשך ארבעה ימים עד ש-IAAF ויתרה. ריינולדס עצמו סיים רק במקום חמישי ולא זכה להשתתף בריצת ה-400 מטר האישית, אך זכה להיכלל כמחליף בקבוצת השליחים. למרות זאת IAAF השעתה אותו ולא אפשרה לו להשתתף באולימפיאדה.
אותה שנה הוא זכה בתביעת דיבה במשפט כנגד IAAF בסכום של 27.3 מיליון דולר על הנזקים שלו, אך ערעור של ה-IAAF בפני בית המשפט הפדרלי התקבל והשופטים ביטלו את החלטת המושבעים.
ויליאם גריסון

קריירה צבאית

גריסון החל את דרכו בצבא ארצות הברית ב-1966 כטוראי. הוא לחם במלחמת וייטנאם, השלים קורס קצינים ושירת בכוחות המיוחדים. במהלך המלחמה לקח גריסון חלק במבצעים מיוחדים במסגרת תוכנית פניקס. בין השנים 1985-1989 שירת כמפקד כוח דלתא. 
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים עד שנת 1994. במקביל לכך שימש בשנת 1993 כמפקד כוח המשימה ריינג'ר בסומליה, אשר כלל בתוכו את הגדוד ה-3 של חטיבת הריינג'רס ה-75, פלגה של כוח דלתא, ממסוקים וטייסים של מן החטיבה האווירית למבצעים מיוחדים 160 וכוחות סיוע. גריסון פיקד על כוח זה במספר פשיטות ומבצעים מיוחדים כנגד המילציות החמושות  משבט חבאר-גידר, ובהם בין היתר בקרב מוגדישו. בתפקידו הבא שירת כמפקד בית הספר ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון קנדי בפורט בראג. לאחר מכן השתחרר מן השירות.
רשת השפעה

הקשרים הקיימים ברשתות השפעה

Information Link- לפני קבלת ההחלטה, המצב ב- Chance Node ידוע למקבל ההחלטות.
הקשת המחברת בין הרכיבים נקראת Informational Arc.
Influence Link- מראה שהחלטה תשפיע על המצב ב- Chance Node.
Decision Link- מראה על סדר בקבלת ההחלטות. 
הקשת המחברת בין הרכיבים נקראת Not forgetting Arcs 
Dependence Link- התרחשות ב- Chance Node אחד משפיעה על ההסתברות ב- Chance Node אחר.
אם אין קשת בין שני רכיבים אזי הם בלתי תלויים, לא משפיעים זה על זה.
ליד כל Chance Node תהיה לנו טבלה. הטבלה תכיל את כל השילובים האפשריים של כל מי שמצביע על ה- Chance Node. לכל שילוב אפשרי נגדיר את ההסתברות.
ליד כל Value Node תהיה לנו טבלה דומה אך במקום הסתברויות היא תכיל את התועלות הצפויות. כלומר נחזיק את התועלות לכל ה-Outcomes האפשריים.
כל רכיב אשר מצביע ישירות על Value Node הוא אירוע שמשפיע ישירות על ערכה של התועלת.
Creative Commons

Creative Commons ("קריאטיב קומונס"; גם מקוצר לעיתים קרובות לראשי התיבות: CC) הוא מוסד ללא כוונת רווח המקדיש את מאמציו להרחבת טווח היצירות הזמין לזולת על מנת שאלה יוכלו להתבסס עליה ולחלוק אותה באופן חוקי. שמו מוכר גם מאוסף הרישיונות הסטנדרטיים שחיבר, אשר נועדו לפשט את השיתוף בתוכן ללא ויתור מלא על זכויות יוצרים.

מטרה

האתר של Creative Commons מאפשר לבעלי זכויות יוצרים לוותר על חלק מזכויותיהם לזולת אך לשמור על זכויות אחרות בעזרת מגוון של רישיונות וחוזים מוגדרים מראש, ובכללם ויתור מוחלט על זכויות היוצרים לטובת רשות הכלל, או רישוי של תוכן חופשי. המטרה היא לעקוף בעיות אותן גורמים חוקי זכויות היוצרים לשיתוף מידע.
המיזם מספק מספר רישיונות תוכן סטנדרטיים שבעלי זכויות יוצרים יכולים להשתמש בהם בעת שחרור יצירתם באינטרנט. כמו כן, הם מספקים metadata בצורת RMF/XML שמתאר את הרישיון ואת היצירה שמפשט עיבוד ואיתור יצירות תחת רישיונות דומים באופן אוטומטי.

היסטוריה

מיזם Creative Commons הושק רשמית בשנת 2001, ומרכז הפעילות שלו הוא בסן פרנסיסקו. לורנס לסיג, מייסדו ויושב-ראשו, ייסד את הארגון כאמצעי נוסף להשגת מטרות תיק בית המשפט העליון שלו, Eldred v. Ashcroft. הקבוצה הראשונית של רישיונות Creative Commons פורסמה ב-16 בדצמבר 2002. המיזם זכה לפרס ניקה הזהב בטקס Prix Ars Electronica השנתי, בקטגוריית Net Vision.
בהמשך התפרסמו עוד ארבע גרסאות נוספות (2.0, 2.5 3.0 ו־4.0).

רישיונות תוכן אחרים

רישיונות Creative Commons אינם הרישיונות החופשיים הראשונים מסוגם. הם נכנסו לשימוש לאחר ה-Open Publication License ולאחר הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו (GFDL). ה-GFDL יועד במקור לכתיבת תיעוד של תוכנה, אך נמצא כיום גם בשימוש פעיל של מיזמים שאינם קשורים לתכנות, כגון ויקיפדיה שחלק מערכיה מוגשים תחת רישיון זה. ה-Open Publication License בטל כיום מבחינה חוקית, ויוצרו ממליץ כי מיזמים חדשים לא יעשו בו שימוש. שני הרישיונות דלעיל מכילים חלקים שאין חובה לכלול אותם בעת רישוי היצירה, שלדעת מבקרים מסוימים גורמים לרישיונות אלו להיות פחות חופשיים. ה-GFDL נבדל מרישיונות ה-CC בדרישתו שהיצירה תופץ בצורה שתהיה "שקופה", דהיינו, שאינה רכושנית או שלא בצורה סודית.

לוקליזציה

רישיונות CC החדשים כתובים במחשבה על החוק האמריקני, ולכן הניסוח המשפטי עלול שלא להתאים לחוקי כל מדינה ומדינה. שימוש במודל האמריקני ללא התחשבות בחוק המקומי עלולה לגרום לכך שלא ניתן יהיה לאכוף את הרישיונות, לכן מיזם ה-iCommons ‏(International Commons) עמל על התאמת הניסוח החוקי של הרישיונות לחוקי כל מדינה ומדינה. נכון ל-4 באוקטובר 2009, הרישיונות הותאמו לחוקיהן של 52 מדינות או אזורים, ושמונה מדינות או אזורים נוספים נמצאים בתהליכי עיבוד CC Affiliate Network - Creative Commons, wiki.creativecommons.org.
Creative Commons הושק בישראל ב-2004, ב-27 בנובמבר 2005 כל הרישיונות (בגרסה 1.0) הותאמו לחוק הישראלי על ידי המרכז למשפט וטכנולוגיה שבפקולטה למשפטים, אוניברסיטת חיפה. בפברואר 2007 הותאמה הגרסה החדשה (2.5) גם היא.
דוד שירזי

קורות חייו

שירזי נולד בשנת 1947 לשמחה ונעים בתל אביב. הוא למד בבית הספר "הנגב" ביפו. בנערותו הצטיין בספורט, בעיקר בשחייה וכדורגל.

לחימתו בקרב תל פאחר

שירזי השתתף בניסיון הפריצה למוצב תל פאחר כשעל גבו פגזי מרגמה במשקל של 12 ק"ג. במהלך הפריצה כשל ניסיון פיצוץ גדר המוצב באמצעות בונגלור טורפדו ושירזי (על ציודו) זינק על הגדר ונשכב ארצה. בכך איפשר לחבריו לעבור אותה תוך שהם דורכים עליו. לאחר מכן קם שירזי, והדביק את הפער למפקד הפלוגה שלו. שירזי המשיך בלחימה כשהוא לחלופין מסתער ומספק פגזים לרגם הפלוגתי. כשתמו הפגזים יצא שירזי יחד עם מפקד פלוגתו ועם מקלען להסתערות לעבר מרכז המוצב. כשהגיעו למרכז המוצב החלו לחפות באש על חוליות אחרות שהסתערו. במהלך החיפוי נפצע המקלען ושירזי נטל את המקלע והמשיך בחיפוי כשהוא משתק כמה מעמדות הצבא הסורי. במהלך החיפוי נורה למוות (בראשו) בידי צלף.
על פועלו בקרב הוענק לו לאחר מותו צל"ש הרמטכ"ל שהומר ב-1973 בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל.

מותו ומורשתו

שירזי הובא לקבורה בבית-העלמין הצבאי בעפולה ולאחר זמן הועבר לבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים, זאת לפי בקשתו של סבו, שנכדו יקבר בעיר הקודש.
אחיו של דוד שירזי, אריה שירזי, חיבר שיר להנצחתו. אחיינו של שירזי, בן אחיו משה, נקרא דוד על שמו.
בשנת 2010 ערך ארגון יד לבנים כנס הוקרה לשירזי.
הביטוי לשכב על הגדר הפך נפוץ בעקבות מורשת הקרב שהותיר אחריו שירזי, בתחילה בצה"ל ולאחר מכן בכלל העברית החדשה.
שירזי מונצח בגן הבנים בתל אביב-יפו, באנדרטה לבני העיר שנפלו במערכות ישראל בבת ים, במצפה גולני בתל פאחר ובבית יד לבנים בתל אביב-יפו.
בית גמול

בֵּית גָּמוּל הייתה עיר מקראית במואב, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת ב"משא מואב" המובא בספר ירמיהו: "וּמִשְׁפָּט בָּא אֶל אֶרֶץ הַמִּישֹׁר אֶל חֹלוֹן וְאֶל יַהְצָה וְעַל מופעת (מֵיפָעַת) וְעַל דִּיבוֹן וְעַל נְבוֹ וְעַל בֵּית דִּבְלָתָיִם וְעַל קִרְיָתַיִם וְעַל בֵּית גָּמוּל וְעַל בֵּית מְעוֹן וְעַל קְרִיּוֹת וְעַל בָּצְרָה וְעַל כָּל עָרֵי אֶרֶץ מוֹאָב הָרְחֹקוֹת וְהַקְּרֹבוֹת".
עיר זו, בניגוד לרוב הערים הנזכרות במקור זה, אינה נזכרת במצבת מישע.
העיר מזוהה כיום עם חורבה בשם ח'רבת אלג'מיל, הנמצאת מזרחית לערוער ומצפון לנחל ארנון, ואשר בה נמצאו חרסים מתקופת הברזל, ובכלל זה חרסים מואביים, כמו גם חרסים מתקופות מאוחרות יותר.
אסתר ניזנטל קריניץ

אסתר ניזנטל קריניץ (Esther Nisenthal Krinitz; ‏1927–2001) הייתה אמנית יהודייה אמריקאית, ילידת פולין, ניצולת שואה. יצרה סדרת עבודות אוטוביוגרפיות רקומות אודות חייה המתארות את ילדותה בפולין, את קורותיה בתקופת השואה ואת ההגירה לארצות הברית ושיקום החיים לאחר מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

אסתר ניזנטל קריניץ נולדה בשנת 1927 בכפר קטן בשם מנישק הממוקם לאורך הגדה המזרחית של נהר הוויסלה שבפולין. בהיותה בת שתים עשרה, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנסו כוחות הצבא הגרמני לכפר. מאותו הרגע ועד אוקטובר 1942 חיו יהודי הכפר והסביבה תחת הטרור הגרמני. באוקטובר 1942 הורה מושל האזור ליהודים לעזוב את בתיהם ולהתייצב בתחנת הרכבת בקרשניק הסמוכה. היהודים לא ידעו לאן מועדות פניהם. ניזנטל קריניץ, שהייתה אז בת חמש עשרה, פחדה מאוד מהגירוש וגמלה בדעתה כי לא תצטרף למשפחתה. היא פנתה אל הוריה בבקשת עזרה, וביקשה מהם לנקוב בשם אחד האיכרים הפולנים שעמם היו בקשרי מסחר כדי שתוכל למצוא אצלו מחסה ולעבוד. ניזנטל קריניץ גם הפצירה באחותה הצעירה, מניה, בת השלוש עשרה להצטרף אליה. כך, ב־15 באוקטובר 1942 יצאה משפחתה של האמנית לדרך, והאחיות הצעירות נותרו לבדן. זה היה היום האחרון שבו ראו את משפחתן ומרגע זה ואילך הן נאלצו להסתדר בכוחות עצמן. הן התחזו לנערות כפר פולניות קתוליות וכך שרדו את המלחמה. לאחר המלחמה התחתנה ניזנטל קריניץ והיגרה לארצות הברית, ואחותה מניה עלתה לישראל.

יצירה אמנותית

בשנת 1977, כשהיא בת חמישים, החליטה ניזנטל קריניץ לא להסתפק עוד בסיפור ילדותה ובסיפור השואה שהייתה נוהגת לספר לבנותיה בעל פה, אלא להראות להן את חייה בפולין ולספר את סיפורה באמצעות תמונות. ניזנטל קריניץ לא קיבלה הכשרה כאמנית ולעולם לא תפסה עצמה ככזאת, אך הייתה בטוחה בכישרונה בתפירה וברקמה. כבר שהייתה בת תשע היא אומנה כתופרת, ולפיכך הרקמה והתפירה היו בעבורה הכלים הטבעיים שבאמצעותם תיצור את התמונות. לאורך תקופה של עשרים שנה יצרה האמנית סדרה של שלושים ושש יצירות מפורטות עשויות בסגנון נאיבי המתארות את תקופת השואה ואת מהלך חייה. היצירות ראו אור בספר Memories of Survival, שפורסם לאחר מותה על ידי בנותיה בשנת 2010. 
הסדרה של ניזנטל קריניץ בנויה כסיפור מסע המתחיל הבנוי עם ילדות מאושרת בכפר בפולין, וממשיך בפרידה מהילדות, התבגרות בטרם עת, מאבק להישרדות ומסתיים בייסודם של חיים חדשים. רוב העבודות בסדרה נעשו לאורך שנות התשעים של המאה העשרים, כשהאמנית מתקרבת לגיל שבעים. לאורך הסיפור האמנית מציגה את זהויותיה המשתנות: בתחילה כילדה יהודייה בפולין הכפרית, לאחר מכן כילדה יהודייה הנאבקת לשרוד תחת השלטון הנאצי, רוב הזמן תחת זהות בדויה של נערה קתולית, ולאחר המלחמה כאישה אמריקאית וכאם. מרכיב אחד המאפיין את הזהות הפסיכולוגית שלה נשאר קוהרנטי לאורך כל הסיפור – האמנית מציגה את עצמה כדמות אמיצה ולא קונפורמיסטית הבוחרת לעצמה גורל אחר מזה של סביבתה.

אמנות וזיכרון (Art and Remembrance)

אמנות וזיכרון (Art and Remembrance) היא תערוכה נודדת של יצירותיה של ניזנטל קריניץ המוצגת מאז שנת 2011 במוזיאונים שונים בארצות הברית. בשנת 2011, צולם סרט תיעודי מטעם עמותת התערוכה בשם "דרך קוף המחט: האמנות של אסתר ניזנטל קריניץ" (Through the Eye of the Needle: The Art of Esther Nisenthal Krinitz). הסרט מספר על חוויותיה של האמנית במהלך השואה בפולין ומספר על יצירתן של עבודות הרקמה והקולאז' שלה. הסרט כולל ראיון עם האמנית ועם בני משפחתה.
קווין מנגום

ביוגרפיה

מנגום סיים ב-1982 את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא. 
הוכשר כטייס מסוקי UH-60 בלק הוק, שירת תחילה בקוריאה הדרומית ונבחר להצטרף לחטיבה האווירית למבצעים מיוחדים 160. שימש מפקד כיתה בחטיבה, קצין מבצעים גדודי ומפקד פלוגה. כמו כן שירת כמפקד פלוגה בגדוד הרביעי של רגימנט האווירי ה-101, וברגימנט האווירי השני בקוריאה הדרומית. בשנים 2000–2002 פיקד על הגדוד הראשון בחטיבה האווירית למבצעים מיוחדים 160. 
תפקידים נוספים אותם מילא היו במרכז ללוחמה אלקטרונית בבסיס חיל האוויר קלי בטקסס, ובפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים בפורט בראג. 
במאי 2005 מונה למפקד החטיבה האווירית למבצעים מיוחדים 160 ושירת בתפקיד במשך שלוש שנים. 
במאי 2008 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לסגן מפקד הדיוויזיה ההררית העשירית. שירת כסגן מפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה בעת שהוצבה בעיראק ושימש כראש צוות הכשרת כוחות הלוחמה בטרור העיראקיים. במרץ 2011 מונה למפקדו הראשון של פיקוד המבצעים האוויריים המיוחדים של צבא ארצות הברית. ביוני 2012 מונה למפקד המרכז למצוינות בתעופה של הצבא.
במרץ 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד וראש מטה פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית. שירת בתפקיד עד אפריל 2017. 
מנגום בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ובסטר.
National Anthem

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לנה דל ריי, ג'סטין פארקר ונקסוס והופק על ידי אמיל הייני, ג'ף בהסקר, דייוויד סנדון וג'יימס באואר-מיין. הקליפ הרשמי של השיר צבר 70 מיליון צפיות ביוטיוב, והעומד לשני פרסי המוזיקה הבריטית.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
צבי עצמון

צבי עצמון (נולד בגבעת שמואל בשנת 1948) הוא משורר עברי, עורך, מורה וביולוג.

ביוגרפיה

עצמון רכש את השכלתו בבית ספר יסודי בגבעת שמואל וב"תיכון חדש" בתל אביב. סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטה העברית בביוכימיה ופיזיולוגיה והתמחה בנוירוביולוגיה. עצמון משמש כמרצה בכיר למדעי החיים במכללה לחינוך על-שם דוד ילין בירושלים. לימד מספר שנים בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים וכן משמש כמורה מן החוץ בהקריה האקדמית אונו. 
החל לפרסם שירה ב-1979. שימש כעורך כתבי העת למדע פופולרי "מדע" ו"לדעת". ב-1979 נמנה עם עורכי כתב העת "מאזנים" והנחה סדנאות לשירה בבית אריאלה ובבית הסופר על שם חיים הזז. זכה בפרס הרי הרשון מטעם האוניברסיטה העברית, פרס "עתון 77", פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה, 
פרס קוגל לשנת 1991, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ליצירה (פעמיים), פרס ברנשטיין, ופרס יהודה עמיחי.
 בשנת 2019 זכה בספר אקו"ם ליצירת שירה בעילום שם, על קובץ שירים פרי עטו שנקרא "ישירים".
מספריו: "עיצוב פנים", "הכנה לבגרות", "עורף", "תחליף", "מעורב ירושלמי ושירים אחרים", "קורטקסט", "גופן. שירים", "אפקט ולנברג, תהילים קנ"א", "חלקת - מבחר ושירים חדשים" ו"ישירים".
עצמון משתייך לקבוצה קטנה של משוררים-מדענים. עם קבוצה זו נמנים אבנר טריינין, שלמה וינר, אברהם הוס ואחרים. בתחום המדע הפופולרי חיבר את הספר "גוף הנפש : נפלאות מוח האדם", ספר העוסק במוח האדם. בנוסף,משמש כעורך המדעי של הירחון "גליליאו – כתב עת למדע ולמחשבה",כעורך המגזין "הד החינוך" ומרצה בקורסים מדעיים של משרד החינוך. פרסם מאמרים רבים בתחום המדע ואף זכה בפרס שר המדע.
עצמון נשוי לסיגל, אב לשלושה ומתגורר בירושלים.
קראסנוברוד

תולדות היישוב

באמצע המאה ה-16 תועדה העיירה ככפר בבעלות משפחת האצולה הפולנית ליפסקי. במחצית השנייה של אותה מאה הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובמשך מספר שנים הוא נותר עיירה פרטית בבעלות אצולה.
באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות מפשיטות הקוזקים והטטרים, ורק לאחר שהשתקם, בשנת 1763, חודשו ליישוב זכויות העיר שלו. ב-24 במרץ 1863 נערך בסביבת העיירה "קרב קראסנוברוד" בין המורדים הפולנים במרד ינואר ובין הכוחות הרוסיים. לאחר מכן, נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני.

יהודי קראסנוברוד

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. בין השנים 1822 ו-1862 נאסר על יהודים להתיישב בעיירה, בשל קרבתה לגבול האוסטרי. בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,378 יהודים. בשנת 1920 ערכו חיילים אוקראינים פרעות ביהודי העיירה, תוך רצח מספר יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,100, רוב תושביה. בתקופה זו התקיימו בעיירה חצרות חסידיות, לצד תנועות נוער ציוניות, וכן פעל בה בית ספר עברי מרשת יבנה. בשנים אלה היגרו חלק מיהודי העיירה לדרום אמריקה, וחלקם עלו ארצה. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שהתבטאו בחרם על עסקיהם ובהפצת עלילת דם נגדם בשנת 1937.

בשואה

ב-23 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר עשרה ימים של קרב, במהלכם נהרגו 198 יהודים. לאחר מכן נכנסו חיילי הצבא האדום לעיירה, אך פינו אותה כעבור שבועיים בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב. עם שובם של הגרמנים לעיירה, גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, וחייבו את האוכלוסייה היהודית בענידת סרט זרוע. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה, לצד פליטים יהודים שהגיעו אליה, בגטו שהוקם בה, בו מתו רבים מהם מרעב וממגיפות.
בראשית קיץ 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי גסטאפו, ולאחר מעשי שוד ורצח, הסיעו את רוב יושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ביולי 1942 חוסל סופית גטו קראסנוברוד, עם רצח המשפחות היהודיות שנותרו בו, ושרפת כל בתי הגטו. ב-26 באוקטובר 1942 רצחו הגרמנים את היהודים האחרונים שעוד הושארו בעיירה. לאחר מכן, ערכו הגרמנים בעיירה ובכפר חוטקוב הסמוך אליה מצוד אחר היהודים המסתתרים שהצליחו להימלט מהאקציות, ועד פברואר 1943 רצחו את כולם.