google/wiki40b huggingface dataset:
ג'וש דוהאמל

שנותיו הראשונות

דוהאמל נולד במיינוט, דקוטה הצפונית שבארצות הברית, בנם של בוני, מורה לחינוך גופני, ולארי דייוויד, איש פרסום מכירות. הוריו התגרשו בילדותו. גדל עם אימו ושלוש אחיותיו - אשלי, מקנזי וקאסידי. באוניברסיטה שיחק בנבחרת הפוטבול.

קריירה

בשנת 1997 זכה דוהאמל בתואר "הדוגמן של השנה" מטעם חברת IMTA. הופעתו הראשונה הייתה בקליפ לשיר "I Will Go With You" של הזמרת דונה סאמר בשנת 1998, ושנה לאחר מכן הופיע בקליפ של כריסטינה אגילרה לשיר "Genie in a bottle". 
בשנת 1999 זכה בתפקידו של ליאו באופרת הסבון של רשת ABC "כל ילדיי" שעל תפקידו זכה בפרס אמי לשעות היום לשחקן משנה בדרמה (2002), ומועמד לעוד 3 פרסי אמי. בשנת 2000 דיגמן בעירום מלא לפרויקט של גרג גורמן בשם "As I See It". 
בשנת 2003 קיבל דוהאמל תפקיד ראשי בסדרת הדרמה של רשת NBC "לאס וגאס". הסדרה בוטלה בשנת 2008 לאחר חמש עונות. בקולנוע השתתף בסרט "לזכות בדייט עם טד המילטון". ב-2006 שיחק במותחן בשם "תיירים". בשנת 2007 ליהק אותו סטיבן שפילברג לשחק בשובר הקופות "הרובוטריקים" את תפקידו של קפטן ויליאם לנוקס. דוהאמל חזר לשחק בתפקיד זה גם בסרט השני בסדרה שהופץ ביוני 2009 וגם בסרט השלישי שיצא בשנת 2011.
דוהאמל שיחק גם בסרט "חיים כמו שמכירים" בשנת 2010.  
בשנת 2017 דיבב דוהאמל דמות במשחק הווידאו Call of Duty: World War 2. בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי, בסדרה של נטפליקס "לא פוענחו" בתור בלש האחרי על כוח משימה מיוחד, אשר חוקר את רצח ביגי סמולס ואת רצח טופאק שאקור. 
בשנת 2019 ביים וכתב את סרטו הראשון "משחקי באדי", גם גם כיכב לצד אוליביה מאן וניל מקדונו.

חיים אישיים

דוהאמל החל לצאת עם הזמרת פרגי מספטמבר 2004. פרגי הופיעה יחד עם הבלאק אייד פיז באחד הפרקים בסדרה של דוהאמל "לאס וגאס". הזוג התחתן ב-10 בינואר 2009 במליבו שבקליפורניה. השניים מתגוררים בקליפורניה בבית שרכשו יחדיו. לזוג יש ילד אחד, אקסל ג'ק דוהאמל (נולד ב-29 באוגוסט 2013).
בספטמבר 2017 הודיעו פרגי וג'וש דוהאמל שהם נפרדים אחרי שמונה שנות נישואים.
המרכז העירוני לקהילה הגאה

המבנה וסביבתו

המרכז הגאה ממוקם במבנה הנמצא בחלקו הדרומי של גן מאיר, חלקה המערבי של העיר תל אביב, ברחוב המלך ג'ורג'. המבנה שימש במרוצת השנים כבית ספר על שם דב הוז, כמרכז פעילות לתנועת 'הנוער העובד והלומד' ובהמשך היה מוסד חינוכי שהופעל על ידי דרור בתי חינוך.
בפתחו של המרכז הוקמה ב-10 בדצמבר 2013 אנדרטה לזכר קורבנות הנאצים אשר נרדפו על רקע נטייתם המינית. האנדרטה כוללת שלושה משולשים. משולש בטון, עליו מופיע הסבר היסטורי, משולש הפוך ורוד ומשולש הנוצר משלושה ספסלים ורודים כשעל כל אחד מהם נכתב בשפה אחרת (עברית, אנגלית וגרמנית) המשפט הבא: "לזכר נרדפי המשטר הנאצי בשל נטייתם המינית וזהותם המגדרית".
במרץ 2018, הודיעה עיריית תל אביב שבניין המרכז הגאה יעבור שיפוץ ובנייה מחדש של שתי קומות נוספות ואולם אירועים.

הקמת המרכז

סקר שנערך בשנת 2004, לאיתור צרכיה של הקהילה הגאה קידם את הקמת המרכז. ממצאי הסקר העלו שישה תחומי פעילות שקיבלו ביטוי הלכה למעשה במרכז הגאה: תרבות גאה, מרכז חברתי, העצמת ארגוני קהילה, שירותי תמיכה (תמיכה נפשית וייעוץ משפטי ובריאותי), השכלה ופנאי. בעקבות הסקר וביוזמתו של איתי פנקס, חבר מועצת העיר תל אביב, הוקם המרכז הגאה ב-2008.
תפיסת העולם שעל בסיסה פועל המרכז הגאה היא:" [...] לכל אדם בכל גיל הזכות הבסיסית למקורות תמיכה המקנים לו מרחב מוגן, נוחות, ביטחון אישי, מימוש עצמי, ומענה למצוקותיו בקבלת נטייתו המינית."

פעילות המרכז

פעילות המרכז הגאה כוללת אירועי תרבות וחברה ופעילות העשרה ופנאי. כמו כן, מתקיימים שרותי תמיכה וייעוץ לחברי הקהילה הגאה ובני משפחותיהם, מרפאה של שירותי בריאות כללית ובדיקות HIV. המרכז מוביל את אירועי הגאוה בתל אביב, ומשמש בית לכמה מארגוני הקהילה הגאה בישראל: חוש"ן, איג"י ומעברים.
חסיד (הלכה)

ביהדות ובהלכה, חסיד הוא אדם העושה מעשים טובים שאינם חובה על פי ההלכה, אלא לפנים משורת הדין על פי רוח ההלכה. וכן המקפיד על חומרות הלכתיות שחובתן היא רק ליחידים במעלה של פרישות וקדושה, אלה הנוהגים בדרך זו בעקביות, מכונים בהלכה בשם "חסידים ואנשי מעשה". ההלכה אינו דורשת מכולם לנהוג כך אלא מיחידי סגולה.

מקור

המקור למושג 'חסיד' הוא מדברי הגמרא במספר מקומות למשל במסכת ברכות אומרת הברייתא: 
תנו רבנן חסידים הראשונים היו שוהין שעה אחת ומתפללין שעה אחת וחוזרין ושוהין שעה אחת וכי מאחר ששוהין תשע שעות ביום בתפלה תורתן היאך משתמרת ומלאכתן היאך נעשית אלא מתוך שחסידים הם תורתם משתמרת ומלאכתן מתברכת.
כלומר החסידים הקדמונים, היו נוהגים לשהות שעה אחת לפני תפילתם על מנת להתכונן לתפילה כגון על ידי התבוננות בגדלות השם. בשולחן ערוך נפסק כי ראוי להתנהג במידת חסידות זו.
מאוחר יותר בימי הביניים שימש המונח בהגות ובאורח החיים של תנועה רוחנית ביהדות אשכנז שכונתה "חסידות אשכנז", כמו גם של תנועה רוחנית במצרים בהנהגת צאצאי הרמב"ם, אשר כונתה בשם "חסידי מצרים".
במאה ה-18, ועד היום, שימש המונח חסיד את תנועת החסידות שנוסדה על ידי הבעל שם טוב, במשמעות שונה, הפונה לכל יהודי לעבוד את השם בכל דבר ודבר שהוא עושה בחשק, בהתלהבות ובשמחה.

מידת חסידות

מעשים אלו, שאותם עושה אדם המתנהג כחסידות, מוגדרים כמידת חסידות, לדוגמה:

חסידים ידועים

כבר אדם הראשון כונה על ידי חז"ל בשם חסיד.
בתלמוד מוזכרים חכמים מסוימים כ"חסידים":
בתלמוד מובאים מספר מעשיות המתחילות במילים "מעשה בחסיד אחד". ובמקום אחר מובא כי הכוונה היא תמיד לאחד מהשניים, או לרבי יהודה בן בבא או רבי יהודה ברבי אילעאי. יש מהתנאים ואמוראים שהוגדרו על ידי הראשונים כ"חסיד", כך למשל רבי יוחנן בן גודגדא הוגדר על ידי הערכי תנאים ואמוראים כ"חסיד גדול", ואבא בר אבא (אביו של שמואל מוגדר על ידי רש"י כ"חסיד גדול".
במאה ה-12 ובמאה ה-13 התקיים בקרב יהודי אשכנז חוג דתי שכונה "חסידות אשכנז" בראשותם של רבי שמואל החסיד ובנו רבי יהודה החסיד מחבר ספר חסידים. באותה תקופה התקיים חוג אחר של מיסטיקנים פרושים במצרים, תחת הנהגת צאצאי הרמב"ם. הללו הושפעו ממסורות סופיות, אותן שילבו במסורת הפילוסופית-יהודית שירשו מהרמב"ם וכינו עצמם בשם "חסידים".
גם הגאון מווילנא כונה 'הגאון החסיד'.
אבני איקה

אבני איקה הן אוסף של אבנים בעלות צורות גאומטריות, שנמצאו באזור איקה שבפרו.

מוזיאון איקה

באיקה ישנו מוזיאון המציג לראווה כ-10,000 אבנים שנאספו על ידי ד"ר חוויר קבררה במשך 37 שנים. האבנים הן בעלות מרקם שחור חלק, שעליו מגולפות דמויות אנשים ובעלי חיים. האבנים כבדות מאוד, וייתכן שהן מצופות בחומר מסוים המוסיף למשקלן. חלק מהאבנים כוללות ציורים המתארים דינוזאורים, רפואה מודרנית, כגון: עירוי דם וניתוחי השתלת איברים, עובדה שהוסיפה למסתורין סביב האבנים.
בשנות השבעים הודו איכרים מהאזור, שהם זייפו את האבנים על ידי העתקת ציורים ממגזיני קומיקס וספרים. אם היו מודים שהבריחו ממצאים ארכאולוגיים, היו נענשים.  
אבני איקה וקווי נסקה שניהם מעידים על תרבות אנושית גבוהה באזורים גאוגרפיים קרובים בעת העתיקה.
וסילי זייצב

ביוגרפיה

וסילי זייצב נולד בכפר ילינינקה  במחוז צ'ליאבינסק שבהרי אוראל. הוריו היו איכרים. לאחר סיום בית ספר יסודי, למד זייצב בבית הספר המקצועי לבינוי. הוא עבד כפועל בניין בעיר מגניטוגורסק ובשנת 1937 התגייס לחיל הים הסובייטי. הוא עבר הכשרה בסיסית והוצב בעיר ולדיווסטוק, שם שירת כפקיד באגף הכספים של מטה הצי. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 הגיש מספר בקשות לעבור לתפקיד קרבי. רק כעבור כשנה, בספטמבר 1942, אושרה בקשתו. הוא צורף ליחידת חי"ר שהורכבה ממלחי הצי ושנשלחה לחזית סטלינגרד. 
במהלך הקרב על סטאלינגרד, בין 10 בנובמבר ל-17 בדצמבר 1942, הרג זייצב 114 חיילים וקצינים גרמנים ובהם 11 צלפים. עוד קודם לכן הרג זייצב 32 חיילי ורמאכט בעזרת רובה המוסין הסטנדרטי. אהדת הציבור לזייצב התפתחה על ידי שמועות שעברו מפה לאוזן, והיא היוותה זריקת עידוד לחיילים המותשים של הצבא האדום שלחמו בסטלינגרד. 
מקורות סובייטים טוענים  כי הגרמנים הביאו את מפקד בית הספר הגרמני לצלפים, אוברסט היינץ תורבלד (יש הטוענים שהיה זה מיור ארווין קוניג) על מנת לחסל את זייצב, אך זייצב גבר עליו. לאחר מצוד של מספר ימים זיהה זייצב את יריבו מתחבא מתחת לערימה של לוחות מתכת וירה בו למוות. הכוונת הטלסקופית של יריבו, לכאורה השלל המוערך ביותר של זייצב, עדיין מוצגת כיום במוסקבה במוזיאון הצבא, אך סיפור דרמטי זה עדיין לא אושר בעיקרו. לסיפור זה אין שום תזכורת בדיווחיו של אלכסנדר שרבקוב על אף שכמעט כל היבט של צלפות דווח לעומק.
זייצב גדל בהרי אוראל ולמד צליפה על ידי ציד איילים. "זייצ" משמעו "ארנב" ברוסית. הצלפים שאימן נקראו "זייצָ'טַה", משמעו ארנבים צעירים. מספר ההריגות של 30 הצלפים אשר זייצב אימן מוערך ב-1,126 חיילי אויב. אנטוני ביוור כותב בספרו שזו הייתה תחילתה של "תנועת הצלפים" בארמייה ה-62 של הצבא האדום. התקיימו ועידות על מנת להפיץ את תורת הצליפה ולהחליף מידע על טכניקות ועקרונות אשר לא היו מוגבלים לצליפה בלבד.
בינואר 1943 נפצע זייצב בעיניו מרסיסי פצצת מרגמה וכתוצאה מהפציעה סבל מעיוורון. האופתלמולוג הסובייטי הנודע פרופסור ולדימיר פילאטוב הצליח לשחזר את ראייתו. לאחר ההחלמה חזר זייצב לשירות צבאי פעיל. תחילה היה מדריך בבית ספר לצליפה בעורף אך כעבור זמן קצר ביקש לשוב לחזית. כמפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה השתתף בקרבות לשחרור אוקראינה ומולדובה. בסתיו 1944 נפצע קשה בקרב על נהר הדניסטר ובכך סיים את השתתפותו במלחמה. בקיץ 1945 שוחרר זייצב מהצבא בדרגת סרן. מספר ההריגות הכולל שוודאו, של זייצב, הוא 242. זייצב מאשר זאת גם בספרו "זכרונות הצלף" (Записки снайпера).
לאחר המלחמה למד זייצב הנדסת מכונות ולאחר סיום לימודיו עבד בתעשיית הטקסטיל, והיה מנהל מפעל בעיר קייב. 
וסילי זייצב נפטר ב-15 בדצמבר 1991 . בצוואתו ביקש להיקבר בוולגוגרד (שמה הנוכחי של "סטלינגרד") לצד הלוחמים שנהרגו בקרב על הגנת העיר. אך למרות זאת נקבר בקייב, עיר מגוריו. רק בינואר 2006, באישורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הועבר ארונו של זייצב מקייב לוולגוגרד והוא נקבר בבית העלמין בגבעת מאמייב למרגלות אנדרטת אמא מולדת. הרובה של זייצב מוצג כיום במוזיאון סטלינגרד.
דמותו של זייצב הונצחה בשני סרטים: סרט רוסי-צרפתי "מלאכי המוות" (1993) (Ангелы смерти) וסרט אמריקאי-בריטי "אויב בשער" (2001), שם גולמה דמותו על ידי השחקן ג'וד לאו.
אפילפסיה של ניתוקים בילדות

אפילפסיה של ניתוקים בילדות (childhood absence epilepsy – CAE) הידועה גם כפיקנולפסיה היא אפילפסיה כללית אידיופתית שקורית לילדים בריאים בכל דרך אחרת. גיל ההתחלה הוא בין 4 ל-10 כשהשיא הוא בין הגילים 5 ל-7. לילדים יש התקפי ניתוק, אמנם קצרים מאוד (20-4 שניות) אבל מתרחשים מאות פעמים ביום. התקפי הניתוק האלה כרוכים בפגם חמור בהכרה. אוטומטיזמים מתונים הם שכיחים אבל מעורבות מוטורית עיקרית מוקדם במהלך ההתקף שולל אבחנה זו. ה EEG מראה התפרקויות אופייניות של זיז-גל בנות 3 הרץ. הפרוגנוזה היא מצוינת במקרים מוגדרים היטב של CAE כשאצל רוב החולים ההתקפים מפסיקים כשהם מתבגרים.

סיבות

CAE היא פוליגני מורכב. אצל בני ההאן יש קשר בין מוטציות ב CACNA1H ו CAE. מוטציות אלה גורמות לפעילות מוגברת בתעלות וקשורה לרגישות נוירונית מוגברת. סוברים שההתקפים מקורם בתלמוס שם יש שפע של תעלות סידן מסוג T כמו אלה המקודדים ב CACNA1H.

דיאגנוזה

האבחון נעשה על פי היסטוריה של התקפי ניתוק בתקופת הילדות המוקדמת וראייה של התפרקויות זיז-גל בני 3 הרץ ב- EEG.

תפוצת המחלה

אפילפסיה של ניתוקים בגיל הילדות היא שכיחה למדי בתפוצה של 1 ל-1000 איש. למעטים מבין אנשים אלה יש מוטציות ב- CACNA1H או ב- GABRG2 כשהתפוצה של אלה במחקרים היא 10% או פחות.
ריצ'רד טארוסקין

ריצ'רד טארוסקין (נולד ב-1945 בניו יורק) הוא מוזיקולוג, היסטוריון מוזיקה ומבקר מוזיקה אמריקאי, הכותב על תאוריית ביצוע, מוזיקה רוסית, מוזיקה של המאה ה-15, מוזיקה של המאה ה-20, לאומיות, תאוריית המודרניזם וניתוח. כמנצח מקהלות הדריך את הקולגיום מוזיקום של אוניברסיטת קולומביה. הוא ניגן בויולה דה גמבה עם הרכב אאולוס מסוף שנות ה-70' עד סוף שנות ה-80'. טארוסקין קיבל תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1965, תואר מוסמך בשנת 1968 ודוקטורט במוזיקולוגיה היסטורית בשנת 1976, כולם מאוניברסיטת קולומביה.
טארוסקין קיבל פרסים שונים למלגת הלימודים שלו, בהם פרס נוח גרינברג (1978) מן האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה, פרס אלפרד איינשטיין (1980), מדליית דנט (1987), פרס דימס טיילור-ASCAP ‏ (1980, 2005) ופרסי קינקלדיי לשנת 1997 ו-2006 מן האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה. עד 1986 כיהן בסגל המרצים של אוניברסיטת קולומביה, ואחר עבר לקליפורניה לכהן כפרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת ברקלי, שם החזיק ב"קתדרת מחזור 1955". הוא פרש מברקלי בסוף 2014.
עבודת המחקר המקיפה של טארוסקין משנת 1996, "סטרווינסקי והמסורות הרוסיות: ביוגרפיה של היצירות עד מאוורה" מלמדת, כי הסתמכותו של איגור סטרווינסקי על הפולקלור הרוסי הייתה משמעותית בהרבה משסברו קודם לכן, ומנתחת את המגמות ההיסטוריות, שגרמו לסטרווינסקי לשמור לעצמו כמה מן השאילות הללו.
טארוסקין הרבה לכתוב גם לקהל קוראים שאינם אנשי מקצוע, לרבות מאמרים רבים מספור בניו יורק טיימס, שרבים מהם כונסו ב"טקסט ומעשה" (Text and Act) (שם הוא כותב כמבקר רב-השפעה על ההנחות המוקדמות של תנועת "הביצוע המיודע היסטורית" במוזיקה קלאסית), "הסכנה של מוזיקה ושאר מסות אנטי-אוטופיות", ו"על מוזיקה רוסית". כתביו עוסקים במקרים רבים בסוגיות חברתיות, תרבותיות ופוליטיות בקשר למוזיקה - למשל, שאלת הצנזורה. דוגמה ספציפית היא הדיון על האופרה של ג'ון אדמס, "מותו של קלינגהופר". (ראו, למשל, “The Klinghoffer Controversy” in Thomas May, ed., The John Adams Reader (Amadeus Press, 2006), pp. 297–339; המאמר המקורי של טארוסקין משנת 2001 בניו יורק טיימס" מודפס שם מחדש ועם הערת שוליים ארוכה, ב-The Danger of Music.)
אריה קלינשטוב-נווה

ביוגרפיה

קלינשטוב-נוה נולד ב-1933 בתל אביב, בשכונת נחלת יצחק, ובה גדל.
סיים את לימודיו במדרשה למורים לחינוך גופני במכון וינגייט ושימש כמורה. בצה"ל שירת כקצין אימון גופני בבה"ד 4.
עבד כמורה 25 שנה, ו-20 שנה כמפקח על החינוך הגופני במחוז תל אביב, וכיום הוא משמש כמזכיר ארגון המורים לחינוך גופני ורכז השתלמויות המורים לחינוך גופני.
נוה נישא בשנת 1954. מתגורר בכפר שמריהו.
בשנת 2010 זכה בעיטור כבוד על מפעל חיים באתלטיקה וחינוך גופני מטעם הכנסת.

קריירה כספורטאי

מנעוריו התאמן בקבוצת מכבי צפון תל אביב. בין היתר התאמן בהדרכת אירווינג מונדשיין .
בתחרות שנערכה בירושלים באוקטובר 1950 זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.80 מטר.

אולימפיאדה

באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים במקום 35 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.70 מטר.

אלוף המכביות

במכביה הרביעית (1953) זכה קלינשטוב-נוה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא מכביה חדש של 1.82 מטר. בספטמבר אותה שנה, בתחרות שנערכה ברחובות הוא קבע בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.88 מטר. שיא זה נשבר לאחר 7 שנים על ידי משה אנגל (1.90 מטר). 
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה קלינשטוב-נוה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר ובריצת 110 מטר משוכות (18.8 שניות). מדליית כסף, בקפיצה משולשת (12.39 מטר), אחרי דוד קושניר (13.75 מטר).
במכביה החמישית (1957) זכה לכבוד להדליק את הלפיד בטקס הפתיחה, ולאחר מכן זכה במדליית זהב והגן על תוארו לאחר ששיפר את שיא המכביה שלו וקפץ לגובה של 1.85 מטר, לפני רוברט ריטנברג מארצות הברית (1.80 מטר) ואריק איינשטיין מישראל (1.75 מטר).
תוויות בגרמנית

השימוש בתוויות בגרמנית (ein, das...) נעשה בדומה לשימוש בתוויות באנגלית (a, the...). עם זאת, בשונה מאנגלית, בגרמנית הן מוטות באופן שונה בהתאם למספר, ליחסה ולמין הדקדוקי של שמות העצם שלהם.

נטייה

הצורות המוטות תלויות במספר, ביחסה ובמין הדקדוקי של שמות העצם שמתאימים להם. בדומה לשמות התואר וכינויי השם בשפה, גם התוויות משתמשות באותה הצורה בשביל שלושת המינים ברבים.
בלה ברעם

בלה ברעם-לוטן (23 בדצמבר 1918 – 23 במאי 2006) הייתה שדרנית רדיו, במאית וסופרת ילדים ישראלית.

ביוגרפיה

ברעם נולדה ב-23 בדצמבר 1918 בקייב, וב-1922, לאחר שהתייתמה מאביה שנרצח בפרעות פטליורה, עלתה לארץ ישראל עם אמה וגדלה בתל אביב. הייתה ממקימי תנועת המחנות העולים בתל אביב ובהמשך עברה להתגורר בקיבוץ גבעת ברנר ועסקה שם בחינוך. עבדה ברשות השידור מ-1946. ניהלה את האולפן בתל אביב וערכה את המדור לתיאטרון, לקולנוע ולאמנות פלסטית ב"קול ישראל". את סיפורי הילדים שלה פרסמה ב"דבר לילדים" וב"משמר לילדים", ואחר-כך – בספרים. עיבדה מחזות לתסכיתים ("שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב), ויצירות ספרותיות אחרות למחזות (כמו אלי ויזל, יהודה פרדיס וקדיה מולודובסקי). בנוסף ביימה סרטים. בשנת 2004 הוענק לה עיטור יקירת תל אביב. הייתה נשואה לאדריכל ישראל לוטן (1913–1997) ואם לשניים. נפטרה ב-23 במאי 2006, בגיל 88. נקברה בבית העלמין קריית שאול.

רדיו

לאחר שעזבה את הקיבוץ פנתה לרדיו "קול ירושלים" והתקבלה כקריינית בפינת הנוער, הפיקה תוכנית לילדים "פינת הילד", ובמלחמת העצמאות הפכה לקריינית חדשות, משדרת התסכיתים ומספרת סיפורי הנוער עקב שריפת משדר התחנה וריכוז שאר הקריינים בירושלים הנצורה. משנפרצה הדרך לירושלים הגיעו כל אנשי הצוות לתל אביב והקימו את הרדיו העברי הראשון – קול ירושלים הפך לקול ישראל. שם מונתה למנהלת פינת הנוער. בתחנה החדשה ניהלה את פינת הנוער ולאחר זמן קצר קבלה את ניהול מחלקת האמנות והדרמה. בשנת 1957 יזמה את תוכנית "בימות ובדים"; התוכנית, ששודרה מדי שבת בצהריים, זכתה לפופולריות עצומה לאורך עשרים שנה והשפיעה על חיי התרבות במדינה. במקביל לעריכת "בימות ובדים" פיתחה ברעם את ז'אנר הדרמה הדוקומנטרית, כאשר נושאי התוכנית התבססו על מאורעות שהתרחשו בארץ. "חלמתי על פרחים" הייתה תוכנית שהפיקה בעקבות רצח ילדי מעלות ועוררה הדים רבים ברחבי העולם ואף נשלחה לייצג את מדינת ישראל בתחרות "פרס איטליה".

קולנוע

אחת האהבות המקצועיות שלה הייתה בימוי והפקה של סרטים תיעודיים. בין סרטיה "הזיקנה היא איפור", על שחקן תיאטרון הבימה יהושע ברטונוב, סרט נוסף הפיקה וביימה על שחקן התיאטרון אהרון מסקין ובעקבותיהם ביימה סרט על תיאטרון 'הבימה' - "הבימה אתמול והיום", 1972 במטרה לתעד את דור המייסדים של תיאטרון הבימה את שחקניו–חנה רובינא, שמעון פינקל, פאני לוביץ ועוד. סרטה על יאנוש קורצ'אק "כיצד לאהוב ילדים", זכה בפרסים בגרמניה והתבסס על משנתו החינוכית, על כתביו בנושא חינוך ויהדות, מחזות שכתב ויומניו מהגטו. בין סרטיה הנוספים שביימה והפיקה ניתן למצוא סרטים על פראנץ קפקא, על הצייר מרדכי ארדון, על נחום גוטמן ועל אברהם שלונסקי. סרטים נוספים שהפיקה עבור הטלוויזיה הגרמנית היו "ילדי החממה" על החינוך בקיבוץ ו"הורים ובנים" על דור המייסדים בקיבוץ וממשיכי הדרך, וכן "ציירים של שבת". לקראת ביקורו של הנרי קיסינג'ר בארץ יזמה הפקת סרט בשיתוף עם המפיק הגרמני אינגו הרמן - "ישבנו וציירנו שלום" – על ילדים יהודים וערבים שציירו הגיגיהם של שלום.

ספרי ילדים

לאחר שנולדו ילדיה, רמי וטלי, החלה בכתיבת ספרי ילדים. בין ספריה: צמד גוזלים לילדי הגן (1958), גוזלי (1961), חתלתולים (1963), הכבאים באים (בלה ברעם) (1963). כן תרגמה את המהדורה של עליזה בארץ הפלאות שאויירה על ידי מרג'ה.
פרקש פנט

ביוגרפיה

פנט נולד בקלוז'-נאפוקה, ילד רביעי למשפחת רבנים ידועה בטרנסילבניה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. אחד מאבות אבותיו היה יחזקאל בנדיקט יוסף פנט (1783 - 1845). מכיוון שהוריו לא יכלו לשלם עבור השכלתו, הוא עבד כשוליה אצל סנדלר. בהיותו בן אחת עשרה החל לשחק טניס שולחן בחצר בית הוריו, שם התגלה והוזמן לאגודת הספורט הגיבור קלוז'.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1936 זכה פנט במדליית כסף קבוצתית, ביחד עם מארין ואסיל-גולדברגר וויקטור ולאדון. בטורניר קבעו פנט ויריבו הפולני-יהודי אלויזי ארליך שיא עולם באורך של נקודת מערכה. הנקודה ארכה כשעתיים ו-12 דקות, ולאחר 70 דקות התוצאה הייתה עדיין 0-0. במהלך שעתיים אלו, עבר הכדור 12,000 פעמים מעל הרשת, כשבסיומם ניצח ארליך בנקודה זו. בזמן המשחק, נאלץ השופט להתחלף עקב כאבים עזים בצוואר. ארליך עצמו זכה בתואר סגן אלוף העולם.
פנט אימן טניס שולחן במועדון בקלוז'-נאפוקה ומספר פעמים את הנבחרת הלאומית של רומניה ובין יתר השחקנים שאימן היו: אנג'ליקה רוזיאנו, מריה אלכסנדרו (אלופת עולם) ועוד. שחקניו זכו ב-16 מדליות זהב באליפויות העולם וב-32 תארים באליפות אירופה לבוגרים ונוער. הקבוצה שאימן זכתה 5 פעמים בתואר אליפות אירופה לקבוצות.
בשנת 1939 הוא נישא לאתלטית אדית הולנדר. בתקופת מלחמת העולם השנייה בדרך למחנות הריכוז, הוא הצליח לברוח פעמיים מהרכבות לאושוויץ, אך נתפס. ב-25 בנובמבר 1942 הוא נשלח למחנה עבודת כפייה בבאיה מארה‎, בצפון מערב רומניה, שם עבד בבניית כביש. 85 אחוז מתוך 15 אלף היהודים שגרו בעיר נרצחו. ב-3 בדצמבר אותה שנה הוא נלקח לעבודות כפייה באוקראינה, לחזית המזרחית. ב-15 באוקטובר 1943 נשלח לקרקוב, שם עבד במפעל לייצור כדורים. הוא הצליח לברוח מהרכבת שהובילה לאושוויץ, אך נתפס והבין שרוב בני משפחתו כבר נשלחו למחנה הריכוז. כעבור מספר ימים נכלא וב-15 ביוני 1944 הובא לגטו נירג'האזה והצליח לברוח שוב מהרכבת שהובילה לאושוויץ. הוא חי כחודש בשם בדוי בפרשוב עד שנתפס על ידי האס. אס בברטיסלבה ונשלח לאושוויץ. מאחר שדיבר 5 שפות הוא הציג את עצמו כמאמן טניס שולחן וקיבל תפקיד לשרת קצין אס. אס שעזר לו לחזור לברטיסלבה ומשם הוא נמלט לבודפשט, אך נתפס שוב. הוא ברח בקלטי פאייאודבר והגיע לשגרירות שוודיה שם קיבל הגנה מראול ולנברג. ב-21 בינואר 1945 הוא שוחרר. רעייתו של פנט מצאה את מותה באושוויץ. 
פנט היה נושא לסרט תיעודי של סטיבן שפילברג על חיי היהודים במלחמת העולם השנייה.
ארוין רבאו

אודות

רבאו נולד בברלין ולמד בגימנסיה ההומניסטית. במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל התותחנים הגרמני. רבאו היה ציוני פעיל וחבר בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ("כחול לבן"). הוא למד עברית, משנה ותלמוד יחד עם ד"ר הרי הלר וגרשום שלום אצל אברהם בלייכרודה.
אחר כך למד רפואה בהיידלברג ובברלין, ובשנת 1924 קיבל תואר דוקטור לרפואה. הוא הועסק במשך תקופה כרופאו אישי של אחד מעשירי גרמניה ואחר כך עבד בבית החולים הנודע "מואביט" (Moabit) בברלין במשך כעשר שנים. משנת 1930 היה סגן מנהל המחלקה לגינקולוגיה ומיילדות. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה רבאו לארץ ישראל.

בארץ ישראל ומדינת ישראל

בארץ ייסד יחד בשנת 1936 עם הרי הלר ואחרים את בית החולים בילינסון בעזרתה של "קופת החולים הכללית של הסתדרות העובדים בא"י", שם עמד בראש המחלקה הגינקולוגית.
בשנת 1948 עבד רבאו בהתנדבות כיועץ גניקולוגי לרופאה הראשית של הח"ן הד"ר אנטוניה בורשטין
בשנת 1948 עזב יחד עם ד"ר הלר את בית החולים ועבר לבית החולים תל השומר, שם הקים וניהל במשך שנים את אגף לגינקולוגיה ומיילדות.
הוא עסק במחקר בעיות הפוריות, והפך מחקר זה לחלק מתוכנית המחקר של בית החולים תל השומר. מתלמידיו: הפרופ' חיים זכות, הפרופ' שלמה משיח.
קיבל את תואר יקיר העיר תל אביב.
בשנת 1936 נישא לציונה קטינסקי, דיאטנית ופעילה בוויצו, בתם של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק, שנולדה בתקופת התיישבותם בכפר הערבי עין סיניא. ילדיהם: פרופ' נורית כנען-קדר, פרופ' יעל קציר ופרופ' מיכה רבאו שהיה כירורג בכיר באיכילוב.
נכדיו: פרופ' חגי כנען, יונתן כנען, דן קציר, ופרופ' תמר קציר.
נפטר בשנת 1983, בן 83 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
מקהלת האיחוד

מקהלת האיחוד נוסדה בשנת 1955 על ידי המנצח והמלחין יהודה שרת כגוף המקהלתי של תנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים. הזמרים והזמרות, חברי קיבוצים מכל רחבי הארץ, היו נפגשים לכנסים מרוכזים אשר כללו חזרות והופעות בפני חברי הקיבוץ המארח. 
לאחר פרישתו של שרת בראשית שנות ה-60 החליפו אותו בניהול המוזיקלי ובניצוח על המקהלה יעל תבורי ואבנר איתי, אשר המשיך כמנצח יחיד - למעט הפסקות קצרות - עד שנת 1997. תחת ניצוחו הופיעה המקהלה במאות קונצרטים בכל רחבי הארץ, הן בקונצרטים א-קאפלה ובליווי פסנתר והן עם התזמורות המובילות בארץ תחת שרביטיהם של טובי המנצחים מהארץ ומחו"ל.
לאחר פרישתו של איתי ניצחו על המקהלה רון זרחי, אורנה ארניה ורונן בורשבסקי, המכהן בתפקיד זה כיום.
מנכ"ל המקהלה החל משנת 2012 הוא שאול גלעד, זמר ותיק במקהלה.
בתחילת שנות ה-70 החלה המקהלה לצאת לסיורים בחו"ל, תחילה לכנסי אירופה-קנטט ובהמשך גם לצפון אמריקה ולאוסטרליה. נסיעתה האחרונה, עד כה, הייתה באוקטובר 2015 לקוריאה הדרומית, ובמסגרתה השתתפה בכנס מקהלות בינלאומי בעיר פוסן. 
מקהלת האיחוד, המשתייכת לתנועה הקיבוצית, שרה יצירות מכל התקופות והסגנונות, ומתמחה בביצועים של מוזיקה ישראלית. היא הפיקה מספר תקליטים ובהם יצירות ישראליות של מיטב המלחינים, אשר חלקן נכתבו במיוחד עבורה.
מגדלי המים של כווית

מגדלי המים של כווית היא קבוצה של 31 מבני אספקת מים, הפזורים בעיר כווית סיטי, בירת כווית.

המגדלים

בשנת 1965 התקשרה ממשלת כווית בחוזה עם חברת ההנדסה השוודית VBB (נקראת כיום Sweco) להקמת מתקני אספקת מים מודרניים לעיר כווית סיטי. המגדלים, שכונו גם מגדלי הפטרייה, תוכננו ברובם על ידי האדריכל סון לינדסטרום (Sune Lindström). הם נבנו מבטון מזוין ומכילים ברובם 3,000 מטר מעוקב מים כל אחד. בנייתם החלה בשנת 1970 ובניית רובם הושלמה ב-1976.
המגדלים פזורים ברחבי העיר בשש קבוצות. כל קבוצה שונה מהאחרות במספר המגדלים שבה, גובהם (35-40 מטרים), צבעם והקישוטים שעליהם.

מגדלי כווית

המגדלים בקבוצה השישית מעוצבים בסגנון שונה והדור יותר משל האחרים, על פי בקשתו של אמיר כווית ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח. הם ממוקמים בחופה של העיר והפכו לאחד מסמליה.
שניים משלושת המגדלים בקבוצה זו, הנקראים מגדלי כווית, הם מגדלי מים. המגדל הגבוה מהשלושה מתנשא לגובה של 187 מטרים ונושא שני מבנים כדוריים. מחציתו התחתונה של הגדול שבהם מכילה 4,500 מטר מעוקב מים. במחציתו העליונה נמצאים מסעדה ובה 90 מקומות ישיבה, בית קפה, טרקלין ואולם קבלת פנים. הכדור העליון נמצא בגובה של 123 מטר ומשלים סיבוב מלא בכל 30 דקות. ממוקם בו בית קפה. המגדל השני מתנשא לגובה של 147 מטרים ונושא כדור ובו 4,500 מטר מעוקב מים. המגדל השלישי איננו נושא מכל מים. שלושת הכדורים מצופים ב-41 אלף דסקיות פלדה בשמונה גוונים של כחול, ירוק ואפור.
מתכנן שלושת המגדלים היה האדריכל הדני מאלן ביורן (Malene Bjørn). עיצוב זה נבחר על ידי האמיר מתוך שלוש תוכניות אפשריות שהוצגו לו. המגדלים נפתחו לקהל ב-1979.
תוכנית כל 31 המגדלים זכתה בפרס אגא חאן לאדריכלות לשנת 1980.