סוסנה בייר

ביוגרפיה

בייר נולדה בקופנהגן בירת דנמרק, כבת להורים יהודים. המשפחה של אביה, רודולף סלומון בייר (נולד ב-1930), היגרה מגרמניה לדנמרק בשנת 1933 אחרי עלייתו של היטלר לשלטון. משפחת אמה, הֶני לבית יונאס (נולדה ב-1936) היגרה לדנמרק מרוסיה בתחילת המאה ה-20, גם כן עקב רדיפות נגד היהודים. בשנת 1943 שתי המשפחות נמלטו מדנמרק לשוודיה, יחד עם רוב יהודי דנמרק, כדי להינצל מהגירוש למחנות המוות הנאציים. שלוש שנים אחרי תום מלחמת העולם השנייה חזרו לדנמרק. תחת השפעת אירועי השואה, הוריה של סוזנה בייר חינכו את בתם לפי עקרונות של מוסריות וצדק. מאוחר יותר, נושאי הטבע האנושי ושאלות מוסריות העסיקו את הבמאית בסרטיה.
בראיונות לתקשורת כבוגרת, בייר מתארת את עצמה בילדותה כילדה נערית עם קשיים במיומנויות חברתיות, שאהבה לשחק כדורגל עם בנים והעדיפה לקרוא ספרים.
לאחר לימודי תיכון בגימנסיה הקתולית ע"ש נילס סטנסן בקופנהגן (Niels Steensens Gymnasium), נסעה לישראל, שם יש לה קרובים יהודים חרדים בירושלים, כדי להתחבר לשורשיה היהודיים. היא למדה אמנות באקדמיית בצלאל בירושלים, ולאחר מכן עברה לבריטניה ולמדה אדריכלות בבית הספר של האיגוד האדריכלי "Architectural Association School of Architecture" בלונדון. בהמשך עזבה את תחום האדריכלות לטובת לימודי קולנוע. בשנת 1987 סיימה את לימודיה בבית הספר הלאומי לקולנוע של דנמרק בקופנהגן.

קריירה קולנועית

בתום לימודי הקולנוע הוזמנה בייר לשוודיה ויצרה שם את הסרט "פרויד עוזב את הבית" (1992), שקיבל ביקורות חיוביות. לאחר מכן ביימה את הסרט "עניינים משפחתיים", בו כיכבה השחקנית הדנית הידועה גיטה נרבי; עם זאת, הסרט נחשב לכישלון מסחרי וקיבל ביקורות שליליות מצד המבקרים. פריצת הדרך של בייר התרחשה בשנת 1999 עם סרטה החמישי, "האחד והיחיד", קומדיה רומנטית המתארת שני זוגות נשואים שמתמודדים עם הפיכתם לראשונה להורים. הסרט זכה להצלחה קופתית ודורג במקום השלישי ברשימת הסרטים המצליחים בדנמרק בשנות התשעים.
בשנת 2002 ביימה בייר סרט במסגרת הפרויקט ההיפר-סגפגני של לארס פון טריר, "דוגמה 95". הסרט, "אהבות פתוחות", דן בשני זוגות שחייהם הצטלבו בעקבות תאונת דרכים חמורה. גם יצירה זו זכתה להדים ולהקרנות מסחריות ברחבי עולם, וגם בישראל. הסרט זכה בפרסים במספר פסטיבלים, ביניהם פרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו. סרט זה החל שיתוף פעולה פורה עם התסריטאי אנדרס תומאס ג'נסן, שעבד עם בייר מאז על כל סרטיה הדניים. הסרט גם קיבל את התואר "דוגמה #28", שמשמעותו היא שהסרט חולק את הקוד של שבועת הדוגמה, שעיקריה הן נאמנות לקולנוע ריאליסטי (צילום במצלמת כתף, במיקומים שלא הוכנו מבעוד מועד, בתאורה שקיימת במקום הצילום, היצמדות לסיפורים ריאליסטיים, ומעל לכל - chastity, צניעות).
ב-2004 יצא סרטה השמיני "אחים", המתאר סכסוך בין שני אחים בצל המלחמה. סרטה התשיעי של בייר, "אחרי החתונה" (2006), זכה להצלחה והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר האירופי, וכן לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בארצות הברית. הסרט מתאר גבר מבוגר שמנהל בית יתומים בהודו, ומקבל הצעת תמיכה כספית מעשיר דני; כשהוא מגיע לדנמרק כדי לפגוש אותו, ומשתתף בחתונת בתו של העשיר, הוא מבין שיש בהצעה יותר ממה שציפה, והסרט דן בלבטיו המוסריים. הסרט נעשה באופן שמזכיר את סרטי הדוגמה, אך לא נכלל כאחד מהם. בייר הסבירה בראיונות שהיא נסחפה אחר האפשרויות הגלומות בעשייה הקולנועית, ושאם תוכן השיעור שתנועת הדוגמה ניסתה להעביר בנושא העברת הסיפור הקולנועי הופנם, אין צורך באמת לאכוף את כל החוקים.
בעקבות הצלחתה, שלושה מסרטיה - "אהבות פתוחות", "אחים" ו"אחרי החתונה" - נרכשו ליצירת גרסה אמריקאית. הסרט "אחים" יצא ב-2009 בבימויו של ג'ים שרידן ובכיכובם של נטלי פורטמן, טובי מגווייר וג'ייק ג'ילנהול. בתקופה זו החלה בייר ליצור בהוליווד. סרטה העשירי, "דברים שאבדו לנו באש", צולם באנגלית, בתקציב של כמה מיליוני דולרים, ובהשתתפות הכוכבים ההוליוודים האלי בארי ובניסיו דל טורו. עם זאת, הסרט נכשל בקופות ובביקורות, ובייר חזרה לדנמרק. 
סרטה הבא, "בעולם טוב יותר", יצא ב-2010 ושוב זכה להצלחה בינלאומית. הוא זכה בגלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר, ובפרס סרט הזר הטוב ביותר באוסקר האמריקאי. הסרט, בהשתתפות השחקן השוודי מיקאל פרסנראנדט, עוסק בסוגיית מוסריות וחינוכיות בנוגע לאלימות, לשנאה, נקמה ולגזענות בחברה האנושית - באפריקה ובאירופה. בגלל הרמזים למקרי טבח המוני על רקע אתני וגזעי בארצות כמו סודאן, עורר הסרט ביקורת חריפה מצד גורמים רשמיים סודאנים.

חיים אישיים

בייר הייתה נשואה לשחקן והבמאי השוודי פיליפ זאנדן, ויש לה שני ילדים, גבריאל ואליס-אסתר. לאחר גירושיה מזאנדן, הכירה את בן זוגה כיום, הזמר והמלחין הדני יספר וינגה לייסנר, שכתב את המוזיקה לכמה מסרטיה ("האחד והיחיד", "אחים", "אהבות פתוחות" ועוד).

סגנון ותמה קולנועית

סרטיה של בייר מרבים לעסוק במסגרת המשפחתית המסורתית, בקריסתו של מעמד הביניים הבורגני תחת לחץ הגלובליזציה, הטרור והמלחמה בו, ובאופן בו אנשים מתמודדים עם אסון או אירוע מכונן חיצוני מחייהם. היא מציינת שהרגע שמעניין אותה בחיי דמויות הוא כשתחושת הביטחון שלהם נסדקת, והעולם החיצון מתדפק בדלת. השאלות המרכזיות בסרטיה הן שאלות של מוסר: האם מוסרי לעזוב בן זוג שהפך נכה, האם הטוב האישי קודם לטוב הכללי, וכיצד יש להגיב לאלימות שהעולם מפנה לעבר הפרט. 
אופן הבימוי של בייר נותן חופש רב לשחקנים, ומאפשר אלתור הן בטקסטים והן באופן ההגשה. לסרטיה יש קוד ויזואלי משותף - כולם מצולמים במצלמת כתף, ובשיאים הרגשיים משתמשים בתקריבים עצומים ("אקסטרים קלוז אפ", בעגה המקצועית) של עיניים, שפתיים ואצבעות. בנוסף, אופן העריכה אינו נאמן למסורת העריכה ההמשכית, והוא נוסך תחושה חופשית ואקראית יותר.
הסרטים של בייר מאופיינים בכך שלמרות המבנה הטרגי שלהם, ישנה "השטחה" של האירועים הדרמטיים, או לחלופין, אין דרמטיזציה של האירועים המרכזיים. לדוגמה, בסצנת המפגש הראשון בין האב לביתו ב"אחרי החתונה", השניים שותקים רוב הסצנה, ומדברים מעט על בקבוק מים שהוא מביא לה. אופי זה של בימוי יוצר תחושה שלא קורה דבר בסרטים שלה, אך ניתוח מעמיק של ההתרחשויות מראה שהסרטים נאמנים למבנה הדרמטי של אריסטו.
יתר על כן, בייר מקפידה לסיים את סרטיה בטון מעט אופטימי, באומרה שלמרות שהסרטים שלה אינם מסחריים גרידא, הם גם אינם אמנות טהורה, ועל כן היא צריכה לתקשר עם הקהל שלה, ולתת להם מעט אור להישען עליו.