כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק

ראשית חייו

כריסטיאן נולד בארמון שרלוטנלונד שמצפון לקופנהגן, במהלך תקופת מלכותו של סבו מצד אביו, כריסטיאן התשיעי. הוא היה ילדם הבכור של נסיך הכתר פרדריק (לימים, המלך פרדריק השמיני ושל רעייתו, לוביסה, נסיכת שוודיה, בתו של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה. הוא הוטבל בקפלה של ארמון כריסטיאנסבורג, ב-31 באוקטובר 1870 על ידי הבישוף של זילנד, הנס לרסן מרטנסן.
ב-1889, לאחר שעבר את בחינות הכניסה לאוניברסיטה, הראשון ממלכי דנמרק שעשה כן, הוא החל בהכשרתו הצבאית, כפי שהיה אז מקובל לכל הנסיכים בני התקופה ולאחר מכן הוא שירת במגוון של יחידות צבאיות.

נסיך הכתר

ב-29 בינואר 1906, מת המלך כריסטיאן התשיעי ואביו של כריסטיאן עלה לכס המלוכה כפרדריק השמיני. כריסטיאן עצמו נעשה נסיך הכתר.

העלייה לכס המלכות

ב-14 במאי 1912 מת פרדריק השמיני לאחר שהתמוטט מקוצר נשימה כאשר צעד בפארק בהמבורג שבגרמניה. הוא עצר שם בדרכו מנופש בניס שבצרפת ושהה בעיר בעילום שם בדרכו חזרה לקופנהגן. כאשר הגיעה הידיעה על מות אביו היה כריסטיאן בקופנהגן והוא עלה לכס המלוכה ככריסטיאן העשירי.

משבר חג הפסחא של 1920

באפריל 1920 הצית כריסטיאן העשירי את "משבר חג הפסחא", ככל הנראה האירוע המכריע ביותר בהתפתחותה של הדמוקרטיה הדנית במאה העשרים. הגורם הישיר לעימות בין המלך לבין הממשלה נסב על סוגיית האיחוד בין דנמרק לבין שלזוויג, שהייתה פייף דני לשעבר ושאבדה לפרוסיה במהלך מלחמת שלזוויג השנייה. התביעות הדניות על האזור התמשכו גם למלחמת העולם הראשונה, שהתבוסה הגרמנית בה אפשרה לפתור את הבעיה. על פי תנאי חוזה ורסאי, השליטה על שלזוויג הייתה אמורה להיות מוגדרת על פי שני משאלי עם: אחד בצפון שלזוויג (דרום יוטלנד הדנית) והשני בשלזוויג המרכזית (כיום חלק ממדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה). קיומו של משאל עם בשלזוויג הדרומית לא עמד על הפרק, שכן היא נשלטה על ידי רוב גרמני ולאחר המלחמה נותרה חלק מגרמניה.
במשאל העם שנערך בצפון שלזוויג, הצביעו 75% מהמצביעים בעד איחוד עם דנמרק ו-25% בעד הישארות כחלק מגרמניה. בשאלה שהועמדה בפני המצביעים במשאל העם כל האזור נחשב כבלתי ניתן לחלוקה וכולו הועבר כיחידה אחת לדנמרק. בשלזוויג המרכזית, הייתה התוצאה הפוכה כאשר 80% הצביעו בעד סיפוח לגרמניה ורק 20% בעד איחוד עם דנמרק. בהצבעה זו, כל עיר החליטה על עתידה ובכל המקומות שלט הרוב הגרמני. לנוכח תוצאות אלו, הייתה הממשלה בראשותו של קרל תאודור זלה, נחושה בדעתה להמשיך בתהליך האיחוד עם צפון שלזוויג, בעוד ששלזוויג המרכזית הייתה אמורה להיוותר תחת שליטה גרמנית.
לאומנים דנים רבים חשו שלכל הפחות העיר פלנסבורג, שבשלזוויג המרכזית, צריכה לחזור לשליטתה של דנמרק ללא קשר לתוצאות משאל העם, בשל קיומו של מיעוט דני לא קטן שם ועקב השאיפה הכללית לראות את גרמניה מוחלשת בעתיד לבוא. כריסטיאן העשירי הסכים עם הרגשות הללו והורה לראש הממשלה זלה לשלב את פלנסבורג בתהליך האיחוד. בשל העובדה שדנמרק הייתה דמוקרטיה פרלמנטרית מאז 1901, חש זלה שהוא לא חייב לציית למצוות המלך. הוא סירב לקיים את הוראתו של כריסטיאן והתפטר כמה ימים לאחר חילופי דברים קשים עם המלך.
בסופו של דבר, פיטר כריסטיאן את שאר חברי הקבינט והחליף אותם בממשלה שמרנית. הפיטורים הציתו הפגנות וגרמו כמעט לאווירה מהפכנית בדנמרק ובמשך כמה ימים נראה עתידה של המלוכה הדנית לוט בערפל. לנוכח המצב, נפתח משא ומתן בין המלך לבין חברים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. כשהיה ברור לו שהוא ניצב בפני הפלה אפשרית של המשטר המלוכני בארצו, נסוג כריסטיאן העשירי מעמדתו, פיטר את הממשלה, ומינה ממשלת מעבר עד לעריכת בחירות כלליות מאוחר יותר אותה שנה.
הייתה זו הפעם האחרונה בה מונרך דני מכהן ניסה לנקוט בצעד פוליטי ללא תמיכה מלאה של הפרלמנט. בעקבות המשבר, קיבל כריסטיאן את תפקידו שקוצץ באופן משמעותי כראש מדינה סמלי.

מותו

כריסטיאן העשירי מת בארמון אמיליאנבורג שבקופנהגן ב-1947. הוא נקבר לצד קודמיו בקתדרלת רוסקילדה שליד קופנהגן. למרות שהוא נתן גיבוי למדיניותו של אריק סקווניוס, הונח על ארונו סרט זרוע מאותו סוג שנהגו לענוד חברי המחתרת הדנית.

מורשתו

ב-22 בנובמבר 1942, פרסם העיתון וושינגטון פוסט תצלום של כריסטיאן העשירי, כינה אותו בבדיחות, "קורבן של היטלר" וציין שארצו של מלך זה לא התנגדה לגרמנים בכוח הזרוע. היה אז חשוב לאמריקאים ממוצא דני להוכיח את ההפך וכמה סיפורים הומצאו במהלך ימי המבוכה של המלחמה. מבין כל הסיפורים הללו, זה שהכי עשה לו כנפיים היה הסיפור אודות כך שהמלך ענד את הטלאי הצהוב לאות הזדהות עם היהודים.
המלך כריסטיאן נהג לרכב מדי יום ביומו ברחובות קופנהגן ללא כל מלווה ותושבי העיר עמדו ברחובות ונופפו לו לשלום. על פי סיפור מפוקפק נוסף, באחד הימים, העיר חייל גרמני באוזני אחד הנערים שעמדו ברחובות כי הוא סבור שזה מוזר שהמלך רוכב ברחובות ללא שומר ראש לצדו.  על פי המסופר, הנער השיב, " דנמרק כולה היא השומרת ראש שלו". הסיפור הזה חזר בספרו רב המכר של הסופר האמריקאי, נתניאל בנצ'לי, "נרות בהירים" (Bright Candles) וכן בספרה של לויס לאורי, מונה מספר לכוכבים. במרכזו של שיר פטריוטי מהתקופה, "הנה רוכב המלך" (Der rider en Konge), מצוינת רכיבתו היומית של המלך. בשיר זה, מגיב כותבו להתייחסותם של הזרים בנוגע להיעדרם של שומרי הראש לצדו של המלך, בציינו ש"הוא החופשי מכולנו" ושהמלך לא מוגן על ידי כוח פיזי, אלא על ידי "הלבבות ששומרים על מלך דנמרק".
סיפור פופולרי נוסף, אך גם הוא בדוי, שהופץ על ידי העיתונות האמריקאית, נוגעת להנפתו של דגל צלב הקרס על מלון ד'אנגלטר, ששימש אז כמפקדה הצבאית הגרמנית בקופנהגן. המלך חלף ברכיבתו היומית ליד המלון, הבחין בדגל ואמר לזקיף שניצב שם כי זוהי הפרה של הסכם שביתת הנשק ושיש להסיר את הדגל. הזקיף סירב לעשות כן. בתגובה לכך השיב המלך, שאם הדגל לא יוסר, הוא ישלח חייל דני לעשות זאת. הזקיף השיב ש"החייל יירה". המלך השיב ש"החייל הזה יהיה אני בעצמי". על פי הסיפור, הדגל הוסר בסופו של דבר. גרסה אחרת לסיפור מספרת על הסרת דגל דנמרק על ידי הגרמנים מעל ארמון אמיליאנבורג. במציאות, במשך כל שנות המלחמה התנוסס דגל דנמרק על גבי ארמון אמיליאנבורג.
דרך נוספת של הדנים להפגין את הפטריוטיות שלהם בהתנגדות שקטה לכיבוש הגרמני, הייתה ענידת כפתור מרובע קטן עם הדגל הדני ועם הנס המלכותי.

כריסטיאן העשירי והיהודים

הכיבוש הגרמני החל בדנמרק בשנת 1940. כריסטיאן העשירי התנגד לכיבוש ושמר גם על ידידותו לאזרחיו היהודים. כך, למשל, במכתב מסוף 1941, כתוב בכתב־ידו, המלך מודה לרב מרקוס מלכיאור (Marcus Melchior, 1897-1989) על ספר דרשות אותו קיבל ממנו במתנה, מביע את צערו על ניסיון ההצתה בבית־הכנסת, לה היו אחראים גורמים נאציים, ואת שמחתו על הנזק המועט שנגרם. בשנת 1943, כאשר פתחו הגרמנים ברדיפות היהודים בדנמרק, התערב המלך אצל הגרמנים למען היהודים. כאשר החלה המחתרת הדנית בפעולות המרד כנגד הכובש הגרמני, פעולות שהלכו וצברו תאוצה לאחר פעולת הנאצים כנגד היהודים, שמו הגרמנים את המלך ומשפחתו במעין מאסר־בית בארמון.
ליאון יוריס מספר בספרו אקסודוס כי לאות הזדהות עם היהודים לבש המלך כריסטיאן את הטלאי הצהוב בפומבי: 
ואז יצא הצו [...]: על כל היהודים לענוד על זרועם סרט צהוב עם מגן־דוד. באותו לילה שודרה מטעם המחתרת הודעה לכל בני העם הדני. - "[...] המלך אמר, כי אין כל הבדל בין אזרח דני אחד למשנהו. הוא עצמו יענוד את ה'מגן־דוד' הראשון והוא מצפה, כי כל דני נאמן יעשה כמוהו." למחרת היום ענדו כמעט מחצית אנשי קופנהגן סרטי מגן־דוד על זרועותיהם. ויום אחד לאחרי־מכן ביטלו הגרמנים את הצו.
לסיפור זה אין שום אחיזה במציאות, והמחקר ההיסטורי הכחישו מכל וכל.
בישראל הונצח שמו של כריסטיאן העשירי בבניין מחלקת הילדים של בית חולים איתנים אשר נבנה בתחילת שנות ה-50.