דייגו ד'אגילר

קורות חייו

דייגו או דיוגו ד'אגילר נולד בפורטוגל, ככל הנראה בעיר פורטו (או אופורטו) למשפחת אנוסים. השם "אגילר" יש מקשרים לאזור בחבל ולנסיה בספרד שבו גרו יהודים לפחות מהמאה ה-13. אביו היה סוחר טבק בשם (לפי ההיגוי הפורטוגזי) מנואל לופש פריירה ד'אגילר והיה במקור מהעיר הצפונית מוגדורו. ככל הנראה שני הסבים מצד האב, פרנסישקו (אברהם) לופש פריירה ואשתו, מריה לבית דיאש, גם הם ילידי פורטוגל, סבלו מרדיפות האינקויזיציה הפורטוגזית ועל ידי זו הספרדית מטולדו בעת שהותם בספרד נעצרו ונחקרו מספר פעמים ושוחררו תמורת קנסות.
אמו של דיוגו נקראה ברנקה מריה ונקברה אחרי מותה בשנת
1746 בבית העלמין היהודי ברחוב Seegasse של וינה, תחת השם  שרה פריירה (בסמוך נקברו גם האב תחת השם אברהם פרירה, עוד שני ילדים וגיס בשם יעקב בן ישורון אלווארס). דיוגו, או כפי שמוכר יותר, דייגו ד'אגילר, עזב את פורטוגל בשנת (1722) ופנה לאנגליה, ומשם לאמסטרדם. בהולנד התחיל לעסוק לפי מסורת המשפחה בסחר בטבק וחזר ליהדות תחת השם משה לופש פריירה. בהמשך נסע לאוסטריה, אחרי שנקרא לווינה על ידי הקיסר קרל הששי, והצליח להשיג רישיון מגורים בווינה. בהמשך קיבל מידי הקיסר בשנת 1725 את המונופול על גידול הטבק ועל מכירתו באוסטריה ובשנת 1726 הוענק לו תואר האצולה "ברון". שמר את מונופול הטבק עד לשנת 1746. ד'אגילר הלווה לנסיכה מריה תרזה, לימים יורשתה של קארל השישי, 300,000 פלורין לצורך עיצובו מחדש של ארמון שנברון. 
דייגו ד'אגילר ניצל מדי פעם את קשריו הטובים עם הקיסר קארל השישי ועם בתו הקיסרית לטובת אחיו היהודים. למרות מדיניותם העוינת בדרך כלל כלפי הדת היהודית והיהודים, הצליח ד'אגילר להקים מחדש את הקהילה היהודית הספרדית בווינה (1736), הידועה גם כ"קהילה הטורקית" (בגלל היותה מורכבת בעיקר מיהודים נתיני הסולטאן העות'מאני).
וכן השפיע עליה לבטל את גזירת הגירוש על יהודי מורביה (1742),
ניסה לעזור גם במקרה יהודי פראג ובוהמיה שהואשמו ב(1744) בשיתוף פעולה עם האויב בזמן מלחמת הירושה האוסטרית עם פרוסיה (1740-1748). הודות לקשריו שלו ושל יהודים וינאים אחרים (ממשפחות ורטהיימר, אופנהיימר ואחרות) עם יהודי הולנד, אנגליה וטורקיה, נציגים דיפלומטים של הארצות האלה לחצו על ממשלת אוסטריה לבטל את הגזרות נגד יהודי פראג ובוהמיה. גירוש יהודי פראג נדחה בחודשיים אבל לבסוף הוצא לפועל במרץ 1745, לעומת זאת יהודי בוהמיה הושארו במקומם. במאמצים להגנתם השתתפו השגריר של הולנד בווינה, ברתולד דומה ואן בירמניה ויהודה ברוך, מנהיג יהודי טורקי שהשתדל אצל הסולטאן.
בשנת 1739 עזר דייגו ד'אגילר גם בהקמת קהילה יהודית בעיר טימישוארה בחבל באנאט, שכללה יהודים ספרדים ואשכנזים כאחד. גם מאוחר יותר ניסה להתערב לטובת יהודים במקומות שונים כמו במנטובה ובבלגרד (1752). בסביבות שנת 1755, לפי הביוגרפיה שנכתבה על ידי לודוויג אוגוסט פרנקל, הוקם הודות להתערבותו בית כנסת רשמי ראשון של יהודי המקום במגדל שמעל שער אויגן מסבויה בטימישוארה.
מפני שנודע על חזרתו ליהדות, בשנת (1747) הגישה האינקוויזיציה הספרדית בקשה להסגרתו. בשנת 1749 לא היה ד'אגילר מוכן לסבול שוב את עול המיסים הכבד שהוטל על היהודים, ואף לא רצה לחסות שוב תחת הגנת הקיסרית ואז החליט לעקור ללונדון. גם בבירת אנגליה פעל רבות למען הקהילה היהודית במקום ונמנה לצד משפחת מנדס דה קוסטה (מנדש דה קושטה) עם הגורמים החשובים ביותר מבין אנשי העסקים היהודים בבירת בריטניה.
בשנת 1722 התחתן דיוגו עם דוניה שמחה דה פונסקה (Simha da Fonseca) שנפטרה בשנת 1755. לזוג נולדו שני בנים: ארהן, שנפטר בינקותו, ואפרים, שהמשיך בדרכי אביו, והיה מעמודי התווך של הקהילה היהודית בלונדון, אם כי מאוחר יותר נטה להתבודדות ולקמצנות קיצונית. 
ד'אגילר נפטר בלונדון בשנת 1759.

דייגו ד'אגילר - האגדה

בקרב יהודים ספרדים באירופה נפוצה אגדה שבמרכזה נרקם סיפור שונה, הרבה יותר דרמטי, על האדם ועל השתלשלות אירועים. היא פורסמה בעיתונות - לעיתים בצורת פיליטון - ובספרים של קהילות וינה, איסטנבול, סלוניקי, סרביה ואחרות. באגדה מוצג ד'אגילר כילד שנחטף בינקותו מבית יהודי במדריד ושהוטבל לנצרות וחונך על ידי כמרים, נותק לחלוטין ממשפחתו ומבני עמו והפך לבישוף קתולי. בתור בישוף ואינקוויזיטור רדף את היהודים ואת האנוסים ששמרו בסתר על דת אבותיהם. ביום מן הימים אחותו נעצרה על ידי האינקוויזיציה ונידונה לעלות על המוקד ב"אוטו דה פה". הבישוף דייגו, כמנהגו, חתם אל גזר דין המוות שלה. ברגע האחרון אמו הצליחה להגיע אליו וגילתה לו את זהותו האמיתית היהודית, את שמו הקודם - מושה לופז פריירה, ואת זהות אחותו. הבישוף, נסער, נזכר פתאום בזכרונות שנותרו עמומים מילדותו והתפרץ בבכי. רק כשקם והביט בככר דרך החלון התברר שגורל אחותו כבר הוכרע והיא הועלתה על המוקד. אז החליט שלא יישאר יותר בארץ הזאת. עזב את בגדי הכומר, את ארמון הבישופות ויחד עם אמו נמלט לאוסטריה הרחוקה, ארץ הקיסרית מריה תרזה. היא הכירה אותו בעת ביקור בספרד כנסיכה צעירה שליוותה את אביה, הקיסר קרל השישי. משה לופז פריירה החזיק בידו שרשרת זהב שהיא נתנה לו כשהיה בישוף כסימן תודה על קבלת פניה. הקיסרית שמחה מאוד על הפגישה מחדש והסכימה ברצון לתת מקלט לא רק לו עצמו אבל גם למשפחתו ולעוד כמה יהודים.
הם השתקעו באוסטריה, שם זכו לקיים את דתם באופן חופשי.

מורשתו

בבית הכנסת "טורקי" בווינה, שהוקם בשנת 1885 ונהרס בפרעות ליל הבדולח ב-1938 נשמר זמן רב כתר תורה ורימון עשויים כסף שעליו היה רשום שמו של משה לופש פרירה ושנת ה'תצ"ח (1737-1738).
 כמו כן יש אומרים שהיה שם נהוג בימים הנוראים לומר קדיש להעלאת נשמתו.