google/wiki40b huggingface dataset:
Blood urea nitrogen

אוראה ניטרוגן בדם (באנגלית: Blood urea nitrogen) (או "B-U-N") היא בדיקת דם המודדת את ריכוז החנקן בדם בצורת שתנן (אוראה). הבדיקה משמשת לאבחון תפקוד הכליות ומטבוליזם של חלבונים בגוף. השתנן בדם הוא תוצר מטבולי של חלבונים בכבד.

פיזיולוגיה

הכבד מיצר שתנן במעגל האוראה כתוצר פסולת המופק בתהליך עיכול חלבונים. ערכים נורמליים של רמות אוריאה ניטרוגן הם בין 7 ל-21 מ"ג ל-100 מ"ל דם.

אבחון

רמות גבוהות של BUN בדם מעידות בדרך כלל על פינוי לקוי של התוצר על ידי הכליות. רמות גבוהות במיוחד (מעל ל-60 mg/dL) מעידות על כשל כלייתי. פינוי לקוי של אוריאה על ידי הכליה יכול להיווצר עקב התייבשות, הלם או מחלה כרונית של הכליה. 
רמות גבוהות של BUN ביחס לרמות נורמליות של קראטינין עשויות להעיד על אספקת דם לקויה לכליות וזאת כאשר לא אובחן כל נזק ברור לכליה. כאשר היחס בין ה-BUN לקראטינין עולה על 20, צבירת התוצרים החנקניים בגוף מוגברת. תופעה זאת נקראת אזוטמיה.
היווצרות מוגברת של BUN נראית במקרים של דימומים כבדים במערכת העיכול העליונה (לדוגמה באולקוס), כאשר תרכובות הניטרוגן נספגות מחדש ביתר מערכת העיכול ומפורקות לשתנן על ידי הכבד. חילוף מטבולי מוגבר של חלבונים כתוצאה מתפריט עשיר בחלבונים יכול, גם כן, להוות סיבה לרמות גבוהות של BUN.
רמות נמוכות של BUN עשויות להצביע על תפקוד לקוי של הכבד וכמו כן על חילוף מטבולי של חלבונים לקוי או חסר. תפריט דל בחלבונים כתוצאה מתזונה לקויה או בתת-תזונה יגרור רמות נמוכות ב-BUN.
מארש אבל

מארש אבל או שיר לכת להלוויה (אנגלית: Funeral March) הוא שיר לכת איטי,  הכתוב בדרך כלל בסולם מינורי (שאופיו הנוגה והמהורהר נחשב מתאים יותר מזה הנמרץ יותר, המאפיין את הסולמות המז'וריים) ובמקצב 2/4 איטי, המתאים לצעידה הטקסית של תהלוכת ההלוויה. מארש אבל יכול לשמש גם לליווי טקסי זיכרון ואירועים דומים.
חצר (הלכה)

בהלכה, כאשר מדברים על חצר, הכוונה היא בדרך כלל לחצר משותפת לכמה בתים הנמצאים בבעלותם של אנשים נפרדים. החצר משמשת את תושבי הבתים לצרכים פרטיים שונים שאינם יכולים להעשות בבתים, וליציאה לשטח הציבורי בעיר. בדרך כלל הייתה החצר פתוחה למבוי שהוא רחוב פרטי צר המיועד לחבר בין כמה חצירות לשטח הציבורי בעיר. החצר מוזכרת בהלכה לגבי כמה דינים, בעיקר לגבי רשויות השבת (שם היא נחשבת לרשות היחיד) ובמשפט העברי. לרוב הדינים אין משמעות לגבי חצר פרטית השייכת לאדם אחד.

השימושים בחצר בעבר

בעבר היו הבתים קטנים מהמקובל היום, ושימושים ביתיים רבים היו נעשים בחצר המשותפת, ששימשה בעיקר לשימושים ביתיים ולא לשימושים חקלאיים. החצר שימשה לבישול ואפייה בכיריים ובתנור חרס שהיו מוצבים בה, להעמדת רחיים לטחינה, לכביסה, גידול בהמות ועופות, וכמחסן לתבואה, חביות יין ועצים, וכן לצבירת זבל המיועד לזיבול השדות.
בחצר היה ממוקם גם בור המים שממנו שאבו מים לשימושים שונים.
גם בראשית המאה ה-20 נבנו שכונות בצורת בתים קטנים ולהם חצרות גדולות משותפות. דגם זה של שכונות נקרא שכונת חצר ולו דוגמאות בשכונת נווה צדק בתל אביב ובשכונת נחלאות בירושלים. במקומות רבים נבנו השירותים מחוץ לבתים, בשטח החצרות.

חצר במשפט העברי

בשל היותה של החצר שטח משותף מצומצם, ישנם דינים רבים במשפט העברי בנושאים שונים הנוגעים לחצר משותפת. כך למשל לגבי היזק ראיה בין שותפים בחצר, חלוקת חצר משותפת, חזקה בחצר, הזכות לשימושים שונים בחצר ועוד.
אם נודדת

השפעות ותגובות

בעוד זהות המצולמים נשארה לא ידועה במשך יותר מארבעים שנה מאז צולמו התמונות, התמונות התפרסמו מאד. התמונה השישית מאותו סט הפכה להיות המוכרת ביותר. התמונה הפכה מהר מאד להיות סמל לאותה תקופה, וייצגה עידן שלם. רוי סטרייקר (Stryker), כלכלן וצלם, כינה את התמונה "הצילום האולטימטיבי של השפל הגדול". הצלם אדוארד סטייכן (Steichen) הכריז על התמונות כ"התיעוד האנושי המרשים ביותר שהוצג בתמונות אי פעם". עם זאת, מאוחר יותר ספגו הצלמים ביקורת על כך שהציגו את תנאי המחיה של המצולמים כחמורים יותר משהיו באמת. 
רק בסוף שנות ה-70 התגלתה זהותה של תומפסון. בשנת 1978 זיהה אותה עיתונאי מאותה תמונה מפורסמת. תומפסון כתבה מכתב שפורסם על ידי סוכנות הידיעות AP תחת הכותרת "אישה נלחמת בפראות בתמונת השפל המפורסמת". פלורנס צוטטה אומרת "הלוואי שהיא [לאנג] לא הייתה מצלמת אותי. אני לא מקבלת אגורה מזה. היא לא שאלה לשמי. היא אמרה שלא תמכור את התמונות. היא אמרה שהיא תשלח לי עותק של התמונות. היא מעולם לא עשתה זאת."
בזמן שהתמונה צולמה עבדה לאנג עבור הממשלה, כך שהתמונה הייתה ברשות הציבור והיא לא קיבלה תמלוגים עבורה. עם זאת, התמונה הביאה ללאנג פרסום רב, וביססה את שמה כצלמת.

גילוי מחדש

בזמן ההכנות להצגת התמונה בתערוכה ב-1941, נעשה ריטוש בנגטיב על מנת להסיר את קצה אגודלה של תומפסון, שהופיע בפינה הימנית התחתונה והפריע לקומפוזיציה. הדבר התגלה בשנות ה-60, כאשר בני זוג גילו את התמונה המקורית בפחי האשפה של לשכת המסחר בסן חוזה. אחרי מותם של שני בני הזוג גילתה בתם את התמונות בביתם. ב-1998 הודפסה התמונה על בול בשירות הדואר של ארצות הברית.
באותו זמן, נמכר תצלום מקורי שלאנג כתבה מאחוריו הערות וחתמה עליו, תמורת 244,500 דולר. בנובמבר 2002 נמכר העותק האישי של לאנג תמורת 141,500 דולר. באוקטובר 2005 שילם קונה אנונימי 296,000 דולר עבור הצילומים הלא מרוטשים.
קופסה שחורה

קופסה שחורה באמצעי תחבורה היא בדרך כלל תיאור של אוסף רכיבים אשר מקובצים בתוך יחידה אחת, שמטרתם היא לרשום ולתעד (באמצעים מכניים, אנלוגיים או דיגיטליים) נתונים שונים כגון מהירות, נתוני חיישנים, דיבור (בתא הטייס במטוסים), כוחות פיזיקליים שונים, נתוני מחשב וכדומה מרכיבי הקופסה ומרכיבי חוץ, כדוגמת חיישנים ובקרים מתוכנתים.

היסטוריה

הקופסה השחורה הומצאה על ידי דייוויד וורן (נפטר ביולי 2010), בשנת 1953, בשל נסיבות טרגיות. אביו נהרג בתאונת מטוס בשנת 1934. לבן לא סופק הסבר. לא תועדו עדים ולא היו ניצולים. המתנה האחרונה שהעניק לו אביו טרם מותו הייתה מקלט רדיו, ובשנותיו בבית הספר התמחה וורן בבניית מקלטי רדיו.
הרעיון החדשני של קופסה שחורה התבסס על גרסה מזערית של טייפ מנהלים. הרשויות דחו את הצעתו של וורן, אולם בשנת 1956 הוא בנה את האב-טיפוס הראשון, שהיה מסוגל להקליט ארבע שעות של שמע. בכיר בריטי שהגיע לביקור באוסטרליה בשנת 1958 התלהב מהרעיון, ובהמשך קיבלה ההמצאה את השם "קופסה שחורה", ונעשתה לפריט חיוני בכל מטוס בימינו.

מבנה

הקופסה היא אמצעי לשליפת מידע מסוים מתוך הרכיבים שמאחזרים את הנתונים ממכשירי הקופסה. הקופסה נפוצה בעיקר בכלי טיס כמו מטוסים, מסוקים ומעבורות חלל ובכלי שיט כמו אוניות וצוללות, אך גם במשאיות, אוטובוסים ורכבות (שבהם נפוץ בעיקר הטכנוגרף), ומכוניות (לרוב במכוניות מרוץ ומכוניות ניסוי).
הקופסה נמצאת יעילה במיוחד בחקירת תאונות ובמיוחד נסיבות ונתונים אשר קדמו לתאונה ובמהלך התאונה,במיוחד בכלי תעופה, שכן היא מאפשרת לחוקרי התאונות לקבל מידע רב כגון: שיחות בתא הטייס (בדרך כלל הקלטה של עד חצי שעה ממועד התאונה) על ידי מכשיר ה-CVR, וכן נתוני הטיסה ממכשיר ה-FDR (רשם נתוני הטיסה). השימוש העיקרי בקופסה הוא לאחר תחקיר או תדריך של אירוע או ביצוע, או לאחר תאונה.
מבנה הקופסה, עמידות רכיביה וצבעה הייחודי מאפשרים למוצאה באתרי תאונות, גם לאחר התרסקות כלי התחבורה.

מבנה ומראה הקופסה

בניגוד לשמה הקופסה לרוב צבועה בצבע כתום ולא שחור (על מנת למוצאה בקלות באתרי תאונות), היא בנויה בצורות ובגדלים שונים ולא אחידים כאשר המאפיין המרכזי והכולל בכלל תצורותיה הוא שישנה עמידות  מרבית של הקופסה במצבים קשים כגון ריסוק, שריפה, טלטול, נפילה, מגע במים וכדומה. הקופסה אסורה לפתיחה שלא לצורך ומטופלת על ידי אנשי מקצוע מוסמכים.
הקופסה מצוידת לעיתים במקור כוח פנימי (סוללות או מצבר) שכן אז אין לה תלות במקור כוח חיצוני, ואף לעיתים ביכולתה לשדר אותות רדיו (בתדר תעופתי) שמאפשרים לצוותי החיפוש להגיע אליה בקלות יחסית (עניין שביכולתו לעזור בחיפוש הניצולים).
סינדי שרמן

רקע

סינדי שרמן נולדה בגלן רידג', ניו ג'רזי, אך זמן קצר לאחר מכן עברה משפחתה להאנטינגטון שבלונג איילנד.
היא נולדה כאחות קטנה לחמישה אחים גדולים ממנה.
שלא כמו אמנים רבים אחרים, שרמן לא התעניינה באומנות בגיל צעיר. גם הוריה לא גילו שום נטייה לאומנות. אביה היה מהנדס ואמה הייתה מורה לקריאה. סינדי נולדה בשלב מאוחר יחסית בחייהם של הוריה, וכבר כשהייתה בכיתה ה', פרש אביה מעבודתו.
אף על פי שהוריה לא גילו שום נטיות אמנותיות, הם תמכו בסינדי כשבחרה להתחיל ללמוד אומנות לאחר סיום התיכון, אם כי אמה הפצירה בה לנסות ללמוד הוראה, "ליתר ביטחון".
היא התחילה ללמוד ציור ב-Buffalo State College. תוך זמן קצר היא הרגישה מתוסכלת ממה שכינתה "המגבלות של המדיום" (ציור) ואמרה מאוחר יותר כי הרגישה שאין שם שום דבר לחדש. במקום ציור, היא החלה ללמוד צילום.
"בציור העתקתי בקפדנות אומנות של אחרים, והבנתי שדרך המצלמה אני יכולה ליישם רעיונות מקוריים שלי". אמרה.
עד סיום הקולג' היא התרכזה בלימודי הצילום, ואף על פי כן, היא נכשלה במבחנים. היא חזרה על הקורס שנית, הפעם בליוויה של ברברה ג'ו רוולה והצליחה לעבור. במהלך שנותיה בקולג' פגשה ברוברט לונגו ואמנים נוספים, והקימה איתם את מרכז התרבות Hallwalls.

קריירת הצילום

בעבודותיה, מציגה שרמן צילומים שבהם מופיעה דמותה, אך הם אינם פורטרטים עצמיים במובן המקובל. שרמן יוצרת סדרות של צילומים בהן היא מופיעה כשהיא מחופשת, או מוצבת בתוך סיטואציה מבויימת. בצורה זו היא חוקרת סטריאוטיפים נשיים, ומעלה שאלות בדבר האופן שבו המבט לוכד וממלכד את דמות האישה. בצילומיה היותר מאוחרים, היא אף משתמשת בבובות כדי לייצג את הדמות שלה.
מרבית מצילומיה של סינדי נתפסים כמסתוריים מאד, ומאד מטרידים. בראיון לניו יורק טיימס ב-1990 אמרה:
"אני מרגישה אנונימית בתמונותיי. כשאני מתבוננת בתמונות, אני לעולם לא רואה את עצמי. התמונות אינן דיוקנאות עצמיים. לעיתים אני נעלמת כליל מהתמונות"
דוד היינץ גומבל

ביוגרפיה

גומבל נולד בשם דטלף היינץ גומבל (Detlev Heinz Gumbel) בזינסהיים שבגרמניה, למשפחה חילונית שעסקה בייצור כלי מתכת וכסף ותמכה בתיעוש תעשייתי באזור. בשנת 1918 עברה המשפחה להיילברון, שם עבד גומבל כשוליה במפעל "ברוקמן ובניו", והתמחה כחרט פלדה. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 למד צורפות בבית ספר לאמנות ואומנות (Kunstgewerbeschule) בשרלוטנבורג שבברלין. לאחר סיום לימודיו עבד בסדנאות בדיסלדורף ובסטוקהולם ובמפעל המשפחתי בהיילברון. שם, עיצב כלי כסף בעיצוב מודרניסטי ובעבודת יד. באותה עת יצר גם תשמישי קדושה יהודיים כגון חנוכיות או פמוטות. יצירותיו עשו שימוש בכסף מלוטש ושילבו חומרים נוספים כגון שנהב.
בשנת 1936 עלה גומבל לארץ ישראל והצטרף ל"בצלאל החדש" כמורה וכמנהל המחלקה למתכת לצד לודוויג יהודה וולפרט. לאחר עלייתו החל לשלב בעבודותיו טיפוגרפיה, כנראה בהשפעת וולפרט. למרות גישתו המודרניסטית בעיצוב, המשיך גומבל ללמד ולייצר במסורות ייצור ידניות כגון ריקוע (מקשה). בראשית שנות ה-40 פתח סדנה עצמאית ובה יצר עבודות מתכת וכלי יודאיקה בטכניקות אלו. בשנת 1955 פרש מעבודתו בבצלאל. דויד היינץ גומבל השאיר בצוואתו את המשכיות מפעלו לתלמידתו, מורה בבצלאל, האומנית מלכה כוכבי.
בין יצירותיו הידועות: פמוט בעל שלוש זרועות (1930), נרתיק כסף למגילת העצמאות (1949), בית מזוזה (1960) קופסה לאתרוג (1975) ומזוזות לבניין בית המשפט העליון (1992) ועוד.
בשנת 2012-2013 נערכה במוזיאון ישראל תערוכה מיצירותיו של גומבל ושל וולפרט תחת השכותר "וולפּרט וגומבּל: חלוצי הצורפות המודרנית בישראל".
לאורה מוררה

לאורה מוררה (Laura Morera) היא רקדנית בלט ספרדיה, רקדנית ראשית בבלט המלכותי בלונדון.
מוררה נולדה במדריד, והצטרפה לבית הספר המלכותי לבלט בהיותה בת 11. את לימודיה סיימה בשנת 1995 והצטרפה לבלט המלכותי. בשנת 1998 קודמה לדרגת ארטיסט ראשון, ב-1999 לדרגת סולנית וב- 2002 לסולנית ראשונה. בשנת 2007 קודמה מוררה לדרגת רקדנית ראשית.
מוררה לימדה בלט בסדנאות ברחבי העולם, בעיקר בספרד ויפן. בין הפרסים בהם זכתה, מוררה קיבלה את תואר 'הופעה יוצאת דופן בגילום דמות נשית במחול קלאסי' בשנת 2015 ממבקרי פרס לאומי בתחום המחול על גילום דמותה של 'ליז' מהבלט הנערה הסוררת.
מוררה נשואה לרקדן הבלט המלכותי לשעבר, הרקדן ג'סטין מייזנר.
מלכי יהודה וישראל

על פי המתואר בספר שמואל, שבטי ישראל שבארץ-ישראל התגבשו לממלכה אחת שעליה מלך תחילה שאול המלך ולאחריו דוד המלך. בספר מלכים ובדברי הימים מתואר כיצד לאחר מות שלמה, בנו של דוד, מתפצלת ממלכת ישראל המאוחדת לשתי ממלכות: ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
ממלכת ישראל כללה את עשרת השבטים ומלכה הראשון היה ירבעם. ממלכת יהודה כללה את השבטים יהודה ובנימין ומלכה היה רחבעם בן שלמה. ממלכת ישראל כללה כמה שושלות, בעוד שושלת בית דוד לא פסקה עד לאובדן העצמאות והיציאה לגלות בבל.

רקע

בתנ"ך מוזכר במספר מקומות רצונם של בני ישראל להמליך עליהם מלך.
רצון זה התממש לראשונה בקרב אנשי שכם שהמליכו עליהם את אבימלך בן גדעון, אולם מלוכתו של זה הייתה מוגבלת בזמן ובמרחב.
מלך לכלל ישראל נמשח לראשונה רק בימי שמואל הנביא. כאשר שמואל מינה את בניו לשופטים, הם לקחו שוחד והטו משפט ולכן נמצא צידוק לדרוש שינוי שיטת ממשל. שמואל ניסה להניא את העם משינוי זה בטענה שמדובר בכפירה במלכות האל, אולם העם התעקש ושמואל המליך את שאול.

ביקורת תמונת הכרונולוגיה של יהודה וישראל על פי חקר המקרא

קיים ויכוח בחקר המקרא לגבי האמת ההיסטורית בתיאורי הכרונולוגיה של מלכי יהודה וישראל כפי שהיא מופיעה במקרא. מצדדי "הכרונולוגיה הנמוכה", שהציע ישראל פינקלשטיין, מצביעים על היעדר ממצאים ארכאולוגיים המאששים את קיומה של ממלכה מאוחדת בימי שאול, דוד ושלמה. לפי שיטה זו, לא התקיימה בימי בית ראשון ממלכה מאוחדת ושאול מלך על ברית שבטים צפונית, שקדמה לממלכת ישראל, ואילו דוד ושלמה שלטו בממלכה קטנה סביב ירושלים.
יגאל בן נון בספרו קיצור תולדות יהוה מעלה שאלות על רציפות שושלת בית דוד. הוא מצביע על כך ש:
"בניגוד למצב בישראל, לאחר רציחתם של אחזיה, עתליה, יהואש, אמציה, אמון ויאשיהו, לפי ספר מלכים לא התחלפה השושלת. עתליה הישראלית מלכה ביהודה לאחר שבנה אחזיהו נהרג במלחמה; שלושה מלכים נהרגו בידי שליטים זרים: אחזיהו, יאשיהו וצדקיהו; יהואש, אמציה ועזריה מלכו אף על פי שאביהם נרצח, קרוב לוודאי לאחר התקוממות פוליטית ולא בעקבות התנגשות יחידים בחייהם. מצב דברים זה מחזק את התמיהות באשר לרציפות שושלתית ביהודה. האם יתכן שהעם שמאס במלך ורצח אותו ידאג למנות מיד את בנו תחתיו? שתיקתו הרועמת של המחבר כאשר התבקש הסבר היא משמעותית, היא מחייבת אותנו לשאול שאלות ואף להניח הנחות."
— יגאל בן נון (2016) "קיצור תולדות יהוה" תל אביב: רסלינג. עמ׳ 97
קרולין ג'ונס

ביוגרפיה

קרולין סו ג'ונס נולדה בעיר אמרילו שבטקסס. בתם של ג'נט סאותרן, עקרת בית וג'ליוס אלפרד ג'ונס, ספר. היא ננטשה בגיל 4 על ידי אביה וגדלה עם אמה ומשפחתה של אמה.
למדה משחק מגיל צעיר ב"תיאטרון פסדינה".

קריירת משחק

ג'ונס החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-50 של ה-20, היא התגלתה לראשונה בסרטים הקלאסיים "בית השעווה", סרט האימה של אנדרה דה תות' ו"פלישת חוטפי הגופות" סרט המדע הבדיוני של דון סיגל בו היא שיחקה בתפקיד טדי אשתו של ג'ק בלייק.
בשנת 1958 הועמדה ג'ונס לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה של דלברט מאן "מסיבת הרווקים" בתפקיד האקזיסטנציאליסטית, כמו כן היא שיחקה לצידם של אלביס פרסלי וולטר מתאו בדרמה המוזיקלית של מייקל קורטיז "המלך קריאול" ובדרמה "מרג'ורי מורנינגסטאר" בהופעה משנית שהייתה מוערכת ביותר.
ב-1959 הופיעה ג'ונס בדרמה "קריירה" בתור שירלי דרייק הסוכנת של השחקן סם לאסון (אנתוני פרנציוזה), במערבון "רכבת אחרונה מגאן היל" בתפקיד לינדה המאהבת של קרייג בלדן (אנתוני קווין) ובקומדיה "חור בראש" בה שיחקה בתור שירל חברתו של האלמן טוני מנטה (פרנק סינטרה).
ב-1962 שיחקה ג'ונס במערבון המצליח "כיצד נכבש המערב" בתפקיד ג'ולי רולינגס בעלילה הראשונה "הנהרות" בבימויו של הנרי האת'וויי. בשנת 1964 החלה ג'ונס לשחק בסדרת האימה הקומית "משפחת אדמס" בתפקיד אם משפחת אדמאס מורטישה.
ג'ונס ערכה את הופעתה האחרונה בקולנוע בשנת 1977 בסרט האימה "נאכל בחיים", באותה השנה השתתפה ג'ונס גם בסדרה ההיסטורית המצליחה שורשים בתפקיד גברת מור.
שדה התעופה T-4

היסטוריה

בשעות אחר הצהריים של 5 ביוני 1967, ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, במהלך מבצע מוקד תקפו את הבסיס שבעה מטוסי מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי. לאחר יעף הפצצה ויעפי צליפה התפתח באזור קרב אוויר שבמהלכו הופלו שני מטוסי מיג-21 סוריים. 
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 השתמשה גם ברית המועצות בבסיס זה. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה שימש הבסיס את כוחות המשטר לשם תקיפת כוחות המורדים. בדצמבר 2016 תקפו כוחות של המדינה האסלאמית את הבסיס, ולדבריהם השמידו בו ארבעה מטוסים. 
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הוצבו בבסיס גם כוחות איראניים. ב-10 בפברואר 2018 התחיל בסיס זה את העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן: מבסיס זה יצא מל"ט איראני מדגם סאעקה שחדר לישראל והופל באזור בית שאן. בתגובה תקפו מטוסי F-16I ישראלים את קרון ההפעלה של המל"ט בבסיס T-4 והשמידו אותו. אחד מהמטוסים התוקפים נפגע והתרסק בשטח ישראל ובתגובה תקף צה"ל 12 מטרות סוריות ואיראניות ברחבי סוריה. 
ב-9 באפריל 2018 הופצץ הבסיס פעם נוספת, כנראה בידי ישראל. בתקיפה נהרגו כ-14 אנשי צבא, בהם לפחות 7 אנשי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן. מטרת התקיפה הייתה, לפי אחד המקורות, מערך מל"טים איראני, ולפי מקור אחר - מערכת הגנה אווירית איראנית.
ב-8 ביולי 2018 דיווחה סוריה על תקיפה נוספת של שדה התעופה T-4, וייחסה אותה לישראל.
בלילה שבסוף 2 ביוני 2019 נערכה תקיפה אווירית ישראלית על השדה, ולפי הדיווחים הושמד בה מחסן טילים ונפגעו מבנים נוספים. 
בבסיס מוצבות טייסות של מטוסי מיג-25, סוחוי Su-22 וסוחוי Su-24.
זגלמביה

זַגְלֶמְבּיה (בפולנית: Zagłębie Dąbrowskie, "זגלמביה דוֹמְבְּרוֹבְסְקִיֶיה" – 'שדות הפחם של 'דומברובה', העיירה הגדולה באזור) היא אזור גאוגרפי והיסטורי בפולין, המהווה עם אזורים נוספים בדרום פולין את פולין הקטנה.

גאוגרפיה

זגלמביה היא אזור תעשייתי המיושב בצפיפות הגובל בשלזיה באמצעות נהר ברינצ'ה (הזורם בין סוסנוביץ וקטוביץ). מלבד שתי הערים המרכזיות (דומברובה גורניצ'ה ובנדין) המהוות גם את המרכזים התעשייתיים האזור כולל גם מספר ערים קטנות יותר.

היסטוריה

עד המאה ה-19 חלקה זגלמביה את גורלו של חבל פולין קטן, למעט תקופה קצרה בין המאות ה-12 למאה ה-15, אז הייתה חלק מנסיכות שווייז', שנחשבה חלק מבישופות קרקוב. לאחר חלוקת פולין ב-1793 סופחה זגלמביה לפרובינציה של שלזיה, אך במהלך מלחמות נפוליאון היא צורפה לדוכסות ורשה. 
לאחר קונגרס וינה, הפך האזור, יחד עם חלקים נרחבים של דוכסות ורשה, לחלק מהאזור הפולני הנשלט על ידי רוסיה. במקביל, גם בשלזיה וגם בזגלמביה נתגלו מאגרים גדולים של פחם, ועם פיתוח הרכבת בין ורשה לווינה ב-1859, הפך האזור לאחד האזורים המתועשים ביותר בפולין. למרות התיעוש, האזור נותר פולני ברובו ולא הפך גרמני.

יהודים

לפני מלחמת העולם השנייה ישבו באזור כ-100,000 יהודים, שנרצחו בשואה. ב-12 באוגוסט 1942 רוכזו כל יהודי האזור, ולאחר מיון המוני נשלחו 12,500 מהם לאושוויץ. בשל ההיקף הגדול כונה האירוע "הפונקט הגדול", וכך הונצח בספרים רבים.
מאורו קאמורנזי

קריירה

קאמורנזי החל לשחק כדורגל בגיל צעיר, בקבוצת הילדים של אלדוסיבי, בה גם החל את קריירת הבוגרים שלו. את הקריירה המקצוענית כשחקן התחיל קאמורנזי כשעבר לשחק בקבוצה המקסיקנית סנטוס לגונה. עוד בעונתו הראשונה, זכה עם קבוצתו באליפות לראשונה בהיסטוריה. שנה לאחר מכן חזר לארץ הולדתו וחתם בבאנפילד . באותה עונה הוא הוכיח את כשרונו בתור קשר כנף בעל יכולות התקפיות טובות. בסיום העונה עבר לשחק בקרוס אסול המקסיקנית.
ב-2000 עבר להלאס ורונה האיטלקית תמורת 7 מיליון אירו. למרות הכושר הטוב שלו, העברתו של קאמורנזי לא הועילה בסופו של דבר ו-ורונה הייתה מועמדת לרדת לסרייה ב'. מועדונים רבים באיטליה התעניינו בשחקן, ולבסוף הייתה זו יובנטוס שקנתה אותו.
ב-2002 עבר ליובנטוס תמורת 5.7 מיליון אירו. בעונתו הראשונה ביובנטוס, הוא זכה באליפות הסרייה א', ובסופר קאפ האיטלקי. קאמורנסי זכה באליפות הסרייה א' עם יובנטוס גם ב-2005 ו-2006, אך האליפויות האלו נשללו עקב פרשת השחיתות בכדורגל האיטלקי. קאמורנזי הבקיע שערים חשובים כאשר יובנטוס שיחקה בסרייה ב' לאחר הירידה. 
עם סיום חוזהו ביובנטוס בשנת 2010, הודיעה הקבוצה לקאמורנזי כי אין בכוונתה לחדש עמו את ההתקשרות, מה שהוביל את קאמורנזי ב-31 באוגוסט 2010 לחתום על חוזה לשנה אחת בקבוצת שטוטגרט הגרמנית.
לאחר חצי עונה בגרמניה, שוחרר קאמורנזי משטוטגרט. לאחר חצי שנה בה לא מצא קבוצה שתקלוטו, חזר קאמורנזי לסיים את הקריירה בארץ מולדתו, ארגנטינה, כששיחק בעבור לנוס וראסינג קלוב.
בסוף עונת 2013/2014 פרש ממשחק פעיל.

נבחרת איטליה

קאמורנזי הוא איטלקי ארגנטינאי. הזהות הכפולה שלו גרמה לו להיות זכאי לשחק בנבחרת הראשונה שתזמן אותו. ב-12 בפברואר 2003, הוא עשה את הבכורה הלאומית שלו במשחק ידידות נגד פורטוגל, שבו איטליה ניצחה 0:1. 

קאמורנזי שיחק עם איטליה ביורו 2004 והיה שותף לזכייתה במונדיאל 2006 תחת הדרכתו של מרצ'לו ליפי. כשראיינו אותו בקשר לזהותו הכפולה אמר: 
אני מרגיש ארגנטינאי אבל אני חייב להגן על הצבעים של איטליה בכבוד. זה משהו שאף אחד לא יכול לקחת ממני.
 קאמורנזי בוחר גם שלא לשיר את המנון איטליה לפני משחקים (לפי טענתו הוא לא זוכר את המילים).
פרשת בשלח

מלחמת עמלק

עמלק בא ופותח במלחמה עם בני ישראל. יהושע בן נון מוביל את בני ישראל לניצחון על עמלק, ומשה עומד על הגבעה עם מטה האלוהים ומסייע בהנפת ידו לניצחון. לאחר המלחמה מורה ה' למשה לכתוב לזיכרון שיש לו מלחמה נצחית בעמלק, ומשה בונה מזבח.

הפטרה

למנהג כל העדות מפטירים בשירת דבורה שבספר שופטים, אולם יש מנהגים שונים בנקודות ההתחלה של ההפטרה. האשכנזים מתחילים בפרק ד', פסוק ד', התימנים בפרק ד', פסוק כ"ג, והספרדים בפרק ה', פסוק א'. כולם מסיימים בסוף פרק ה', פסוק ל"א. האיטלקים מתחילים בפרק ד', פסוק ד' כאשכנזים, ומסיימים פרק ה', פסוק ג', כך שקוראים רק את תחילת השירה.
עמעם (מוזיקה)

במוזיקה, עַמְעַם (או סורדינה) הוא סוג של משקיט שאפשר לחבר לכלי נגינה במטרה לשנות את חוזק וגוון הצליל.

כלי נשיפה מעץ

עמעם לכלי נשיפה מעץ אינו נפוץ כיום. קיימים כיום עמעמים לאבוב וקלרנית שנבנו במאה ה-18.

כלי קשת

את העמעם של כלי הקשת (סוֹרְדִינוֹ – sordino, מאיטלקית: sordo, כינוי לאדם חֶרֶש) מרכיבים על הגשר או קרוב לשבלול (הקצה השני של המיתר). העמעם בכלי הקשת, כמו בכלי נגינה אחרים, איננו משתיק את הנגינה; הוא משפיע על המיתרים על ידי הגבלת הרטט, על ידי "קיצור" המיתר (על פי המיקום) ובכך משפיע על גובה הצליל. כמו כן הוא מקטין את עוצמת הקול של הכלי. ההנחיה המורה על שימוש בעמעם היא con sordino ("עם עמעם", באיטלקית) מעל החמשה, וההנחיה לביטול היא senza sordino ("ללא עמעם", באיטלקית) מעל החמשה. בכלי הקשת, העמעם יכול להיות בעל שלוש בליטות (ראו תמונה של העמעם המתכתי) ולהשפיע על שני מיתרים, או בעל חמש בליטות (ראו בתמונות אחרות), ולהשפיע על כל ארבעת המיתרים.

צורות

העמעם הנפוץ ביותר הוא חצי עיגול (או קשת) עם בליטות, עשוי גומי, בעל חמש בליטות, וצורתו מאפשרת הנחה קרוב לשבלול, ליד הגשר בצדו הפונה למפתחות הכיוון או אף מעברו השני בצד הפונה לְתֶפֶס המיתרים. לעמעם צורות רבות ושונות, ואפשר להחליפו בהתקנים, שהם גימיקים אומנותיים, לפעמים אפילו על ידי אטבים. כמו כן, קיימים עמעמים מתכתיים מודרניים יותר.

צ'לו

סוג אחר של עמעם משמש כדי להפחית את התהודה המכונה Wolf Tone. תהודה זו נוצרת בכלי מיתר אבל בעיקר בצ'לו ובקונטרבאס. תהודה זו נוצרת כאשר תדר המיתר הרוטט ותדר תהודת גוף הכלי של כלי הנגינה פועלים זה עם זה כך, שנוצר צליל משולב חדש בין שניהם.  תהודה כזו גורמת לצליל לא נעים ולא רצוי, לדיסוננס. עמעם מיוחד (צינורי), המוצג בתמונה (של הצ'לו), הוא צינור מתכתי ה"עוטף" את המיתר. בתוך הצינור ישנו גליל מחורץ (כדי, שיוכל "להתלבש" על המיתר) מגומי או חומר ספוגי אחר, מהודק בבורג פלסטי ומונע את ה-Wolf Tone. עמעם מסוג זה מורכב על המיתרים סול ולה דיאז בצ'לו או דיאז בקונטרבאס. בלי קשר לתיאור הקודם, בתמונה ניתן לראות מתחת עמעם זה, עמעם אחר מגומי סטנדרטי .

היסטוריה

העמעם בכינור מופיע לראשומנה בשנת 1636 בתיאורו של מרן מרסן. במוזיקה קלאסית השימוש בעמעם בכלי קשת מופיע בפעם הראשונה במערכה השנייה של ארמידה שהולחנה על ידי ז'אן-בטיסט לולי (אבי האופרה הצרפתית). השימוש בעמעם נשאר ספורדי עד המאה התשע-עשרה, כשהמלחינים הרומנטיים אימצו אותו כחלק מחיפושים אחר מקורות תזמורתיים חדשים, אשר בסופו של דבר הפכו נפוצים במאה העשרים.

כלי מיתר אחרים

בגיטרה ובכלי מיתר אחרים, לא נעשה שימוש בעמעמים: ניתן להשיג השפעות דעיכה על ידי נגיעה במיתרים בדרכים שונות בידיים.
גוביו

היסטוריה

הייתה במקור עיר אומברית בשם איגוביום (Iguvium). נמצאו בה לוחות ברונזה מהתקופה, כתובים בשפה האומברית, שמכונים "הלוחות האיגוביים" (Iguvine Tables). היא נכבשה בידי הרומאים, והפכה לעיר רומאית משגשגת. במאה ה-11 הייתה עיר חופשית (comune) חזקה, אשר שלחה כאלף אבירים למסע הצלב הראשון. על-פי המסורת, הם היו הראשונים אשר הגיעו לכנסיית הקבר הקדוש.
אחרי תקופה זו, היא הייתה מעורבת במלחמות נגד הערים השכנות לה ונשלטה (למעט תקופות קצרות) על ידי הכנסייה הקתולית. ב-1384 כבשו אותה דוכסי אורבינו. משפחת גבריאלי (Gabrielli), שהייתה המשפחה החזקה בעיר, ניסתה שוב ושוב לצבור כח, אך במאה ה-17 עם הירידה בכוחה, סופחה למדינת האפיפיור כחלק ממונטפלטרו. ב-1860 צורפה לממלכת איטליה.

יהודים

כבערים אחרות באיטליה, גם בגוביו הייתה קיימת קהילה יהודית. בשורת הרדיפות סביב המגפה השחורה בסוף המאה ה-15 גורשה הקהילה היהודית מן העיר (בשנת 1486), אך מאוחר יותר שבה אליה.
חניף

חניף (בערבית: حنيف, רבים: حنفاء, חנפאא') הוא מונח ערבי המתייחס למונותאיסט מן התקופה הקדם-אסלאמית שאינו יהודי או נוצרי.

אטימולוגיה

השורש הערבי ח.נ.ף מציין "נטייה", ובפרט "נטייה למצב הנכון". לפיכך "חניף" הוא מי שנטה מן הדת הקיימת אל הדת הנכונה – המונותאיסטית.

בקוראן

המילה חניף נזכרת בקוראן 12 פעמים, 8 מתוכן ביחס לאברהם. כך, למשל, בסורה 3, סורת אל עִמְראן / איה (פסוק) 95: "אמור, אמת אמר אלוהים, לכן לכו בעקבות דת אברהם אשר נהג כחניף ולא היה בין עובדי האלילים". על סמך פסוק זה ואחרים התקבעה דמותו של אברהם כמודל המונותאיסטי האולטימטיבי. במסורת המוסלמית "דת אברהם" (בערבית: ملة إبراهيم) מכונה לעיתים "חניפיה". ההבדל בין חניף לבין יהודים ונוצרים משתקף בסורה 3, סורת אל עִמְראן / איה (פסוק) 67: "אברהם לא היה יהודי ולא נוצרי, אלא היה חניף מוסלמי, ולא היה בין עובדי האלילים". המילה "מוסלמי" בפסוק זה (مسلم), פירושה מי שמתמסר לעבודת האל לבדו, ולא בהכרח מי שמשתייך לדת האסלאם של מוחמד, שטרם הופיעה בזמנו של אברהם. 
הקוראן מפציר במוחמד לנהוג כחניף, שכן זוהי הצורה הטבעית (בערבית: فطرة, בתעתיק מדויק: פִטְרה) בה ברא אלוהים את האדם (סורה 30, סורת א-רוּם / איה 30). גם שאר בני האדם נקראים לנהוג כחניפים (סורה 22, סורת אל-חג' / איה 31; סורה 98, אלבינה / איה 5).

במסורת המוסלמית

המסורת המוסלמית מזהה דמויות נוספות כחניפים, קרי, מונותאיסטים, מן התקופה הקדם-אסלאמית שנהגו לפי דתו של אברהם (החניפיה). בין השאר נזכרים שמותיהם של ורקה בן נופל , עביד אללה בן ג'חש , עת'מאן בן חוארת'  וזיד בן עמר בן נפיל. מסופר כי חלק מעובדי האלילים טענו שהם חניפים, למרות שקיימו רק חלק מהטקסים של דת החניפיה, כמו העלייה לרגל למכה וביצוע ברית מילה.
המילה "חניף" משמשת לעיתים כמקבילה למילה "מסלם" (مسلم, כלומר: "מוסלמי"), והצורה "חניפיה" כמתייחסת לדת האסלאם. משמעויות אלה צמחו על רקע התפיסה שהאסלאם הוא המשכה האמיתי של הדת המונותאיסטית הטהורה של אברהם.

במקורות חוץ-אסלאמיים

בספרות המדרשית השורש ח.נ.ף מקושר למינים, ובסורית הצורה "חנפא" מציינת עובדי אלילים לא-נוצרים. על רקע זה השתמשו כותבים נוצרים מהתקופה העבאסית במונח "חניף" ככינוי גנאי למוסלמים.