google/wiki40b huggingface dataset:
ברנדון לי

ביוגרפיה

לי נולד לברוס ולינדה לי באוקלנד, קליפורניה. את שנותיו הראשונות בילה בהונג קונג, שם הוא גם למד את השפה הקנטונזית ולמד את אמנות הלחימה ג'יט קון דו.
בגיל 8 לאחר שאביו מת בפתאומיות משבץ מוחי, הוא עבר יחד עם אמו ואחותו חזרה לארצות הברית. הוא היה ילד פרוע, סולק פעמיים מבית הספר וגורש מבית ספר פרטי Chadwick רק כמה חודשים לפני סיום הלימודים וקבלת תעודת בוגר. לאחר שסוף סוף קיבל דיפלומה מתיכון Miraleste, התחיל ללמוד דרמה בקולג' Boston's Emerson ונסע לניו יורק לשיעורי משחק פרטיים במכון לי סטרסברג.
ב-1985, לאחר ששיחק בתיאטרון ניו יורק, עבר להוליווד. שם הוא עבד כקורא תסריטים (Script reader) לפני שקיבל את התפקיד בסרט טלוויזיוני "קונג-פו: הסרט" (שיצא ב-1987) עם דייוויד קאראדין. לאחר מכן חזר לי להונג קונג כדי להופיע בסרט קנטונזי- Legacy of Rage (במקור נקרא Long zai jiang hu) שיצא לאקרנים ב-1987. ב-1989 שיחק ב"משימת לייזר", ב-1991 שיחק ב"צמד לעניין" לצידו של דולף לונדגרן, וב-1992 שיחק בסרט "במהירות האש". לאחר מכן שיחק בסרט "אש מתמדת" אשר הפליא בשל רצף אמנויות הלחימה הבלתי פוסקות אשר לי ביים בעצמו.
בשנת 1993 השתתף לי בסרט האחרון בחייו - "העורב" (אשר מבוסס במקור על קומיקס באותו השם). במהלך צילום סצנת יריות נהרג לי לאחר שכדור אמיתי פגע בבטנו והתמקם בסופו של דבר בעמוד השדרה. לאחר 6 שעות של ניתוח מצבו של לי השתפר במקצת אך הוא מת לאחר שאיבד דם רב. הסרט שהיה לקראת שלבי הסיום הושלם כשדמותו של לי הוחלפה על ידי צ'אד סטאהלסקי, לימים במאי סרטי ג'ון וויק, בעזרת הדבקת פניו של לי באמצעות CGI.
ברנדון ברוס לי מת ב-31 במרץ 1993 בגיל 28, 17 ימים לפני חתונתו המתוכננת עם חברתו אלייזה.
לבסוף יצא הסרט "העורב" ב-1994 והוקדש ללי וחברתו אלייזה.
סרגיי ליפר

סרגיי ליפר נודע בעיקר בשמו הצרפתי "סרז' ליפאר" (Serge Lifar;‏ 2 באפריל 1905, אוקראינה - 15 בדצמבר 1986, לוזאן) היה רקדן וכוריאוגרף צרפתי ממוצא אוקראיני
ליפר נולד בקייב במשפחה בעל שורשים קוזקים. ולמד בלט בבית הספר המקומי. בשנת 1923 עזב את רוסיה בעקבות מורתו ברוניסלאבה ניז'ינסקי ועבר לצרפת. היה סולן וכוריאוגרף בלהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב. רקד בתפקיד הראשי בבלט "הבן האובד" של ז'ורז' בלנשין.
היה רקדן ראשי ומנהל חזרות באופרה של פריז במשך כ-30 שנים. יצר את יצירות הבלט "רומיאו ויוליה", "הכושי מוונציה", וגרסה מאוחרת משלו ל"דפניס וכלואה" (עיצוב תפאורה: מארק שאגאל).
מוצב רותם

מוצב רותם (ראס ביאדה) היה מוצב של חיל הים על שפת הים התיכון בגזרה המערבית ברצועת הביטחון בלבנון, צפונית לראש הנקרה. המוצב ספג באופן קבוע פגיעות מאש מחבלים שנורתה מהכפר הסמוך. מנסורי. אל המוצב הוביל כביש החוף הלבנוני שהתחיל מראש הנקרה דרך העיירה א-נאקורה עד מבואות צור. מזרחית למוצב שכנו שלושה מוצבים של צבא דרום לבנון: חמרה, בידה ושקיף אל חרדון. דרומית למוצב הייתה ממוקמת מפקדת האו"ם ומוצב צד"ל בא-נאקורה. מוצב רותם נחשב למוצב הצפוני ביותר של צה"ל בגיזרה המערבית באזור הביטחון.

פעילות

המוצב שימש כנקודה אסטרטגית בעיקר לחיל הים משום שהשקיף מראש הצוק על אזור מפרץ העיר צור, עובדה שאפשרה לצה"ל לעקוב אחר תנועת כלי שיט המתקרבים למים הטריטוריאליים של ישראל.
בנוסף מהמוצב ניתן היה לעקוב אחר הפעילות הקרקעית של חזבאללה בבסיסיו שמצפון לרצועת הביטחון ולאתר יציאות של נשק תלול מסלול. במוצב הייתה תחנת מכ"ם של חיל הים שאוישה על ידי אנשי מילואים עד שנת 1993 וכוי סדיר למן שנה זאת ועד היציאה מדרום לבנון, עמדת תצפית וטווח של התותחנים שאוישה על ידי צוות "מעופף" שדילג חליפות בין רותם למוצב שקיף אל חרדון שהוחלף בשנת 1995 בצוותים סדירים של יחמ"מ, ופלוגת חי"ר לשם אבטחת המוצב. מחלקת החי"ר הייתה מחוזקת ברגמים מהפלוגה המסייעת של הגדוד שלה, שני טנקים ושני גששים. בנוסף היה ממוקם במוצב צוות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה.
תחנת המכ"ם כיסתה את השטח בין חמרה לבין צור וזאת עקב הטופוגרפיה של האזור וקו החוף, הגורמת לכך שכל אזור חמרה, אל מנצוריה, ראשדייה עד צור היה בשטח שלא היה ניתן לכסות אותו ממוצב חיל הים בראש הנקרה. תפקיד המוצב היה לתצפת באמצעים מיוחדים על אזור החוף בדגש על אזורי מחנות הפליטים. למוצב הימי היה תפקיד נוסף: מניעת חריגת סירות דיג אשר הפליגו דרומה ואשר היו עלולות לאיים על המוצב, להעביר אמצעי לחימה לפיגועי התאבדות כנגד כלי שיט של חיל הים, או לנסות להוריד שחיינים או צוללים לפיגועים בארץ. מעבר לתצפית הימית, כוח החי"ר והטנקים שבמוצב היוו כוח הגנה וגיבוי למוצבי צד"ל.
ב-1985 ניסו מחבלים להגיע למוצב עם מכונית נפץ, הרכב פוצץ בסמוך למחסום האו"ם ולא היו נפגעים.
ב-6 בדצמבר 1994 נהרג סמל ראשון אבי אבוקסיס מחטיבת הנח"ל, כאשר כח צה"ל שעסק בפתיחת ציר באזור ראס ביאדה נפגע ממטען צד. אבוקסיס היה מפקד אחד הנגמ"שים של הכוח.
ב-3 במאי 1999, נהרג סמל ראשון מולו נגטו וחייל נוסף נפצע באורח בינוני, בפיצוץ מטען צד, סמוך למוצב.
ב-25 בינואר 2000 נהרג סמל ראשון רפאל זנגוויל מחטיבת גבעתי, מטיל שפגע ישירות בעמדת התצפית של המוצב.
מוצב רותם פונה והועבר לאחריות גדוד 81 של צד"ל ב-16 במאי 2000, מוצב רותם, כמו מוצב טיבה לפניו, עבר לידי צד"ל במבצע לילי צה"ל השאיר לצד"ל חלק מהציוד הלא מבצעי כמו מיכלי מים וגנרטורים. ב-18 במאי תקף חזבאללה את מוצב רותם אך נסוג לאחר שספג 47 הרוגים ועשרות פצועים. ב-23 במאי, בשעה אחת עשרה בבוקר, פקד צה"ל על כל יחידות צד"ל לסגת אל הגבול הישראלי. ב-24 במאי, בעקבות התמוטטות צד"ל, ניטש המוצב.
העשור של הטמעת הרומה

העשור של שילוב הרומה או של "הטמעת הרומה" היא יוזמה של שבע מדינות במרכז אירופה ובמזרחה להטמעה חברתית ושיפור המצב הסוציו-אקונומי של המיעוט של בני רומה, או "צוענים", במדינות אלה. היוזמה הושקה ב-2005, כשהעשור המדובר הוא מ-2005 ועד 2015, והיא מייצגת את המיזם הרב־לאומי הראשון באירופה שנועד לשפר באופן פעיל את חייהם של בני רומה.
שבע המדינות שלקחו חלק בעשור של הטמעת בני רומה הן: בולגריה, הונגריה, מקדוניה, סרביה, צ'כיה, קרואטיה, ורומניה. בכל אחת ממדינות אלה יש מיעוט ניכר של בני רומה ומיעוט זה מצוי בדרך כלל בנחיתות כלכלית וחברתית.
בשנת 2005 התחייבו ממשלות מדינות אלה לסגור את הפער הנוכחי בתנאי המחיה והרווחה שבין האוכלוסייה הרגילה ואוכלוסיית בני רומה, כמו גם לשים קץ למעגל העוני והדחיקה לשולי החברה שרבים מבני רומה מצויים בו.
נחמן כהנא (ארחות חיים)

רבי נחמן כהנא (ה'תרכ"א 1861 - ה'תרס"ח 1908) היה רב העיירה ספינקא ומחבר הספר ארחות חיים.

ביוגרפיה

נולד לרבי חיים אריה כהנא דיין בסיגט ומחבר הספר "דברי גאונים". נשא לאשה את צירל בתו של רבי יוסף מאיר וייס מייסד חסידות ספינקא. משנת תרמ"ה ועד מותו שימש כרבה של קהילת ספינקא.
נפטר עוד בחיי אביו וחותנו בכ"ח (או כ"ט) בתמוז, תרס"ח (1908), ונקבר בסבליאבה (כיום במחוז זקרפטיה באוקראינה).

ספרו ארחות חיים

את פרסומו בעולם ההלכה קיבל עם פרסום ספרו ארחות חיים. ספר זה הוא אוסף פסקי הלכה בענייני שולחן ערוך - אורח חיים. הספר נדפס לראשונה בסיגט בשנת תרנ"ח (1898), וקיבל עליו את הסכמות אביו, המהרש"ם, ר' חיים חזקיהו מדיני (השדי חמד), ר' משה גרינוולד מחוסט, ר' יצחק שמלקיש מלבוב, האדר"ת ועוד.
על הספר נוספו הגהות שכתב המהרש"ם, ובסופו קונטרס בשם "עובר אורח" מאת האדר"ת.
אצטדיון דינמו (סנקט פטרבורג)

היסטוריה

האצטדיון נבנה משנת 1927 על פי פרויקט של האדריכלים אולג לילין ויאקוב סבירסקי, בשיתוף פעולה עם יורי שצ'וקו, ונחנך בשנת 1929.
ב-22 במאי 1936 אצטדיון "דינמו" אירח את משחק הפתיחה של אליפות ברית המועצות בכדורגל, בפני קהל של 12,000 איש, בו נפגשו קבוצת "דינמו" לנינגרד ולוקומוטיב מוסקבה. בדקה החמישית למשחק ויקטור לברוב הבקיע את השער הראשון של האליפות והמשחק הסתיים בתוצאה 3:1 לטובת המארחים.
בשנים 1942-1943 האצטדיון אירח את משחקי הכדורגל שנערכו בתקופת המצור על לנינגרד. 
ב-2007 חלק משטח האצטדיון הועבר לידי העירייה בראשותה של ולנטינה מטוויינקו לבניית דירות ומרכז עסקים. בשנים 2007-2008, בוצע שיפוץ שבסיומו הפך האצטדיון למרכז אימונים מודרני ובו גם משרדי אגודת דינמו.
לפילי

לפילי (מלטינית: lapillus – אבן קטנה) הוא הגדרת גודל לטיפות געשיות בינוניות שגודלן 64-2 מ"מ במצבי קרישה שונים ובמבנה אווירודינמי הנפלטות מהר געש בעת התפרצות געשית. טיפות אלה נוצרות ממזרקות לבה הנוצרות בעיקר בהתפרצויות סטרומבוליאנית. בהצטברותן עם חומרי טפרה אחרים הן יוצרות סלעי טוף. סלע הנוצר מהתלכדות לפילי נקרא "לפיליסטון".

היווצרות

התפרצויות געשיות משליכות לאוויר טפרה – חומרים הנופלים לקרקע ומצטברים שם. מזרקות לבה עשויות להגיע לגובה של מאות מטרים, והלבה נקרעת לחלקים קטנים יותר, בהם לפילי. במעופן של הטיפות באוויר נקרש חלקן החיצוני במבנה אווירודינמי.
הטיפות נזרקות למרחק-מה מן הלוע: החלקיקים הגדולים יותר יפלו קרוב אל הלוע, והחלקיקים הקטנים יותר יפלו במרחק גדול יותר ממנו. בנפלן על הקרקע עשויות הטיפות להיצמד זו לזו בעודן חמות ורכות, וכאשר הן מתקררות ומתגבשות הן הופכות לסלע.
טיפות לפילי עשויות להצטבר ביחד עם חומרים פירוקלסטיים אחרים ליצירת טוף. כאשר החומרים המרכיבים את הטוף עדיין חמים, הם "מולחמים" זה לזה ויוצרים איגנימבריט – טוף מולחם.

לפיליסטון

לפיליסטון הוא סלע הנוצר מהתלכדות של טיפות לפילי. כאשר הטיפות הנופלות לקרקע עדיין מותכות, והן נצמדות ומולחמות זו לזו. התגבשותן יוצרת סלע סלע פירוקלסטי, וחתך בו עשוי להראות את מתאר הטיפות.

לפילי מלוכד

לפילי מלוכד (accrestionary lapilli) נוצר מטיפות עגולות הנוצרות סמוך מאוד ללוע הר הגעש, לרוב בעמוד האפר הגעשי, בטרם קיבלו מבנה אווירודינמי. היצמדות הטיפות זו לזו נובעת מלחות או מכוחות אלקטרוסטטיים, ועשויה ליצור כמה שכבות של טיפות בטרם נפילתן לקרקע.

לפילי משוריין

לפילי משוריין (armoured lapilli) הוא סוג של לפילי מלוכד הנוצר בתנאים של לחות גבוהה מאוד. הלחות הרבה גורמת להתלכדות טיפות הלפילי עם חומרים פירוקלסטיים אחרים המצויים בענן האפר, דוגמת פומיס, היוצרים ציפוי – מעין שריון – מסביב ללפילי. גושים מלוכדים שמקורם בתחילת ההתפרצות יימצאו בשכבות תחתונות והחלקים המרכיבים אותם ישתטחו ויידחסו כעדשות. גושים שמקורם בשלבים מאוחרים של ההתפרצות יימצאו בשכבות העליונות ולא יידחסו או ישתטחו.
חוסיין אמאנאת

קריירה

כבוגר צעיר מאוניברסיטת טהראן, אמאנאת זכה בתחרות ארצית ב-1966 כדי לעצב את מגדל שהיאד, שקיבל את השם מגדל אזאדי בשנת 1979. הפרויקט הארכיטקטוני הראשון הוביל להזדמנות ליצור כמה מהפרויקטים הייחודיים ביותר באיראן, תוך התייחסות לאדריכלות הפרסית המסורתית. ביניהם המבנים הראשונים של אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה בטהראן, המרכז למורשת הפרסית, הפקולטה למנהל עסקים של אוניברסיטת טהראן ושגרירות איראן בבייג'ינג, סין.
כחבר באמונה הבהאית הנרדפת, נמלט אמאנאת מאיראן במהלך המהפכה האיראנית ב-1979. הוא אחיו של עבאס אמנאת, פרופסור להיסטוריה ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת ייל .
מאז שעבר לקנדה בשנת 1980, עיצב חוסיין אמאנאת את שלושת המבנים המנהליים של הקשת הבהאית בחיפה, את בית התפילה הבהאי בסמואה, את הספרייה של אוניברסיטת סצ'ואן, את ספריית המדיה של רשות השידור של בייג'ינג. הוא עיצב מרכזים דתיים ותרבותיים למען הדת הבהאית ליד דאלאס, סיאטל וושינגטון די. סי., כמה דירות מרובות בתים בסנטה מוניקה, ובניינים בעלי שימוש מגוון בסן דייגו וברנבי, קולומביה הבריטית, קנדה.
ב-7 במאי 2019 הכריז בית הצדק העולמי על אמאנאת כאדריכל הנבחר לתכנון ולעיצוב של היכל עבד אל-בהאא.
פסח איילון

פסח איילון (אברמוביץ) (26 בינואר 1912 - 18 ביולי 1989 ט"ז בתמוז תשמ"ט)) היה מ"אנשי בראשית" – חלוצי התעשייה הצבאית בארץ ישראל לפני הקמת המדינה ומעמודי התווך שלה בשנותיה הראשונות ובהמשך. איילון התחיל את עבודתו בתע"ש במחתרת ב-1936 וקיבל מס' עובד 7. ממכון "א", מקום עבודתו הראשון, עבר להקים ולנהל את המפעל הראשון ליצור כדורים "מכון איילון". בהמשך הדרך ניהל במשך שנים ארוכות את המפעל ליצור תחמושת זעירה "כ" תל אביב. אחרי מלחמת ששת הימים ניצח על ההקמה של ספינת הדגל של המפעלים ליצור תחמושת קלה, "מפעל יצחק" והיה למנהלו הראשון.

העלייה לישראל

פסח איילון נולד בנדר שברומניה כבן חמישי להוריו ציפורה ושמואל אברמוביץ. משפחתו עלתה לארץ בעת העלייה השלישית, וכך אולצו להמתין חודשים רבים באיסטנבול עד תום הליכי קבלת הרישיון לעלייה לארץ ישראל.

המעבר ממכון "א" למכון איילון

בשנת 1944 בעת היותו סגן מנהל מכון א' בתע"ש, חויבו קברניטי היישוב להיערך מבחינה ביטחונית עקב השמועות אודות מעשי הגרמנים באירופה והתקדמותם לעבר לוב ומצרים ועקב הדיבורים על הקמה קרובה של מדינה יהודית בארץ-ישראל שהיה בהערכה שהקמת המדינה לא תעבור ללא עימות חריף עם הערבים. העירכות נעשתה על ידי תכנון יצור נשק עצמי של אמצעי לחימה שיהיו מוכנים ליום פקודה, על אף שכבר יצרו בתע"ש תת-מקלע, אך לצורך השימוש בו היה צורך ברבבות כדורים שרובם נרכשו ממקורות חוץ שלא תמיד היו זמינים בכמויות הדרושות ובמחיר סביר. בשל כך החלו בפעולות אינטנסיביות שתכליתן הקמת מכון עצמאי אשר יועד במטרתו ליצור כדורים בקוטר 9 מ"מ המתאימים לתת המקלע (הידוע בכינוי תמ"ת). לאחר אשרור ההחלטה ומציאת תקציב הולם, נבחר מיקום המכון בגבעת הקיבוצים שליד רחובות.    בפגישה שהייתה בין יוסף אבידר לפסח, התבשר האחרון כי הפיקוד העליון של ההגנה החליט למנותו למנהל המכון החדש אשר יקרא מכון איילון.

ניהול מפעל "כ"

בשנת 1951, לאחר תקופת ביניים קצרה במפעל ליצור קנים, חזר לעיסוקו ביצור כדורים וקיבל את הניהול של מפעל "כ". עבודתו של פסח כמנהל התאפיינה בשליטה מוחלטת בתחומי הניהול והטכנולוגיה של יצור הכדורים. מפעל "כ" נסגר בשנת 1981, לאחר שבמשך 33 השנים בהם פעל יצרו בו למעלה ממיליארד כדורים מכל הסוגים.

משפחתו

פסח נשא לאישה את רוחמה (נולדה 1916) בת בלומה ואליהו לבית זיסלמן. לפסח נולדו בן ובת.
זרובבל בן שאלתיאל

זְרֻבָּבֶל בֶּן-שְׁאַלְתִּיאֵל הוא דמות מקראית אשר היה ראש הגולה, אחד ממנהיגי שיבת ציון שלאחר חורבן בית המקדש הראשון, אשר בנה את בית המקדש השני בשנת 516 לפנה"ס.

יחוסו ושמו

זרובבל היה נצר ליהויכין ממלכי ממלכת יהודה; יש הסוברים שהיה נכדו ויש הסוברים שהיה נינו.
שמונת בני זרובבל הם: משולם, וחנניה ושלומית אחותם. וחשובה ואהל וברכיה וחסדיה, יושב-חסד.
חלק מהפרשנים סבורים שזרובבל מוזכר במקרא גם בשמו הפרסי שֵׁשְׁבַּצַּר.  
לפי התלמוד, נחמיה בן חכליה הוא בעצם זרובבל בן שאלתיאל. עם זאת, מספר פרשנים, ביניהם האבן עזרא ואבן כספי, ניתקו במפורש בין זרובבל לנחמיה, בניגוד לדברי התלמוד.

פירוש שמו

על פי התלמוד במסכת סנהדרין (לח, א) "זרובבל" נקרא כך משום "שנזרע בבבל", ופירוש שמו הוא: אדם שנולד בבבל.

אזכורים בתנ"ך

זרובבל מוזכר בספר עזרא, בחגי ובזכריה ובספר דברי הימים בתנ"ך.
לפי ספר עזרא, כורש מלך פרס בשנה הראשונה למלכותו, אישר בהצהרת כורש לששבצר "הנשיא ליהודה" (שייתכן שהוא זרובבל) להוביל את העולים הראשונים מבבל ליהודה לאחר השיבה מגלות בבל. בהמשך ספר עזרא מתואר שזמן קצר לאחר מכן זרובבל בן שאלתיאל הוביל קבוצה של עשרות אלפי עולים.
בפרקים הראשונים בספר עזרא, זרובבל מופיע כמנהיג העם והפחה הרשמי בפחוות יהודה, ואליו מכוונת נבואות בספרי הנביאים חגי וזכריה שאף מייעדות לו תפקיד משיחי. 
לאחר חנוכת המקדש בשנה השישית למלכות דריווש (עזרא פרק ו) שמו אינו מוזכר יותר ולא מתוארת הסיבה להיעדרו. הסיבה לחוסר המידע היא שבין פרק ו לפרק ז בספר עזרא נמצאת תקופה בת 58 שנים (חלק מהשנים החסרות), שספר עזרא לא התייחס אליה כלל. בעקבות חוסר המידע, יש חוקרים שמשערים שזרובבל הוחזר לבבל בעקבות שמועות שהוא מתכנן מרידה במלכות פרס. עקב עמימות זו, והעובדה כי זרובבל הוא הנצר האחרון לבית דוד שמתואר בתנ"ך, זרובבל מופיע במדרשי חז"ל שמתייחסים לאחרית הימים].
ספר זרובבל הוא ספר מיסטי אפוקליפטי שבו מתגלה מלאך אל זרובבל בן שאלתיאל ומספר לו אודות אחרית הימים.

בנצרות

על-פי האמונה הנוצרית, היה זרובבל אחד מאבות-אבותיו של  יוסף הנגר, בעלה של מרים אימו של ישו ואביו המאמץ של ישו. זרובבל מוזכר בבשורה על פי מתי ובבשורה על פי לוקס שבברית החדשה.
דבר שיוצר בעיה הרי לוקס מייחס את שושלת ישוע דרך נתן בן דוד ואילו מתי מייחס את שושלת ישוע דרך שלמה המלך.
זרובבל לא יכול להיות צאצא ישיר מאב לבן גם של נתן בן דוד המלך וגם של שלמה המלך בן דוד המלך.
בית ברגאן

היסטוריה

הנכס שעליו נבנה הבית נרכש, ככל הנראה, ב-1939, בתקופה שבה ברגאן החל לעסוק באדריכלות במקום בנדל"ן. כעבור ארבע שנים הוא החל להשתמש בבית גם למגוריו. ברגאן תיכנן את הבית עבור משפחת אורטגה שהתגוררה בעיר, אך ב-1948 החליט להתגורר בו בעצמו, ואת יתרת השטח שרכש ב-1939 מכר למשפחה. על שטח זה הוקם בית אורטגה שתוכנן גם הוא על ידי ברגאן. התוכניות המקוריות של המבנה עברו מספר שינויים תוך כדי הבנייה, והקמת הבית הייתה סוג של מעבדה עבור ברגאן, שהתגורר במקום עד מותו ב-1988.

המבנה

הבית והסטודיו שוכנים במבנה שהוקם על שני מגרשים צמודים, ואשר תוכנן בהתאם לסגנון האדריכלי של בתי הפועלים, כפי שהיה נהוג במקסיקו סיטי באותה תקופה. לבית שלוש קומות ובצידו המערבי גן נוי. 
חזית הבית דומה לחזיתות הבתים האחרים בשכונה, וההבדל העיקרי בינה לבינם הוא ממדיה. סגנון הבנייה הצביע על כך שמדובר בבית מגורים של אדם ממעמד חברתי גבוה, אך מנגד חומרי הבנייה היו אופייניים לאנשים ממעמד נמוך יותר. החלונות בחזית הראשית עוצבו בסגנון מינימליסטי, וניתקו את הקשר בין המרחב הפרטי לבין המרחב עירוני. רוב שטח החזית עשוי מקיר בטון מטוייח.
הכניסה אל הבית היא דרך שתי דלתות בחזיתו המזרחית הפונה אל הרחוב. כניסה אחת הובילה ישירות אל הסטודיו, בנוסף לגישה נוספת אליו מחדר המגורים. בין הסטודיו לגן הנוי נבנה פטיו עם מזרקה. בקדמת הסטודיו היו שני משרדים, ובקומה מעליו משרדים פרטיים נוספים. החזית המערבית של הבית, הגובלת בגן הנוי, שונה ביחס לבתים האחרים באזור, וההבדלים הם ביחסים בין הפתחים השונים המשובצים בה, אך גם בעיצוב שלה כחלק המקשר בין הבית לגן הנוי.
בסמוך למוסך של הבית נקבעה כניסה משנית, המובילה אל חדר כניסה. מחדר הכניסה ניתן להגיע אל הפרוזדור, וממנו אל כל חדרי הקומה הראשונה. חדר המגורים והספרייה נמצאים מצפון לפרוזדור והלאה מהם הסטודיו. ממערב לפרוזדור נמצאים חדר אוכל גדול, חדר קטן שבו נערכו ארוחות הבוקר, ומטבח. היציאה אל הגן הייתה דרך המטבח או חדר המגורים, ומהסטודיו ניתן להגיע אל הגן דרך הפטיו. מאחורי המוסך ניצב מגדל קטן שבו גרם מדרגות לולייניות המוביל אל הקומות העליונות. גובה הקומות אינו אחיד, כך שגובהם של חדר המגורים והסטודיו כפול מזה של חדרים אחרים, והם תופסים גם את חלל הקומה השנייה.
המדרגות הלולייניות מובילות אל חדר שינה וחדר אורחים בקומה השנייה. בקומה זו היה גם חדר השינה של ברגאן, ובצמוד לו חדר הלבשה. החדרים הנוספים בקומה זו הם שני המשרדים הקטנים שמעל לסטודיו וחלל ישיבה המכונה "טאפאנקו". הקומה השלישית של הבית שימשה למטרות תחזוקה, וכללה, בין היתר, שני חדרי שירות, חדר כביסה ומרפסת שירות.
מאפייני הסגנון האדריכלי של ברגאן התבטאו בעיקר בחללים הפנימיים, אותם עיצב בצבעים לא הרמוניים. מאפיין נוסף של הבית הוא האור: ברגאן התנגד באופן ניכר לתאורה מהתקרה, ובמקרים שהבית לא מואר מבחוץ נעשה שימוש במנורות קטנות שהוצבו על השולחנות. התוכנית המקורית הייתה לבנות את הגן כמשטח דשא רחב, אך בסופו של דבר החליט ברגאן לעצב את הגן בסגנון יותר חופשי. הצבע העיקרי של הגן הוא ירוק, למעט מספר פרחי יסמין ונרקיס בצבע לבן או כתום. בהכרזה על הבית כאתר מורשת עולמית נאמר על הגן כי הוא "נווה מדבר באמצע המדבר האורבני של מקסיקו סיטי".
סופרמיני

סופרמיני הוא כינוי נפוץ למכונית קומפקטית, כלומר גדולה יותר ממכונית מיני אך קטנה יותר ממכונית משפחתית. מקור המושג הוא בבריטניה והוא אומץ גם בישראל. באירופה נוהגים לכנות כלי רכב כאלה גם B-Segment (לפי הנציבות האירופית). 
במהלך השנים מכוניות הסופרמיני גדלו בצורה ניכרת ורבות מהן הגיעו לגודל של מכוניות משפחתיות שיוצרו בשנות ה-90. (במקביל המכוניות המשפחתיות של היום גדלו גם הן). פיאט גרנדה פונטו הייתה הסופרמיני הראשונה באורך 4 מטרים (לכן היא נקראת גרנדה פונטו). מכוניות הסופרמיני מאוד פופולריות באירופה. לרוב מכוניות סופרמיני באות במרכב האצ'בק, אך בשנים האחרונות ישנן יצרניות שבנוסף למרכב האצ'בק מייצרות גם סדאן (לדוגמה: מיצובישי אטראז', יונדאי i25 ומאזדה 2 דמיו) וסטיישן (לדוגמה: רנו קליאו סטיישן, סקודה פאביה ספייס ודאצ'יה לוגאן MCV).
המושג סופרמיני הוצג לראשונה בשנת 1978 בעיתון הבריטי האקונומיסט ותיאר מכונית חדשה של לאדה. עם הזמן המושג השתרש בשפה האנגלית הבריטית ומכוניות כגון סוזוקי סוויפט, קיה ריו, פולקסווגן פולו ופורד פיאסטה הוגדרו כסופרמיני.
יוחנן זייד

ביוגרפיה

יוחנן זייד נולד ב-1920 בירושלים, לציפורה ואלכסנדר זייד, אח תאום ליפתח ואח לגיורא וכוכבת.
גדל בכפר גלעדי. בשנת 1926 עברה המשפחה לשייח אבריק שבעמק יזרעאל, עקב סכסוך עם חלק מאנשי השומר. יוחנן למד בבית הספר היסודי של כפר יהושע ואחר כך בבית הספר החקלאי בנהלל. עקב התנכלויות של ערבים לתחבורה, החליטה אמו להעבירו לפנימייה בבית הספר החקלאי כדורי, אותו סיים במחזור בוגריו השני של בית הספר.
במהלך השנים 1939–1940 עסק בהדרכת נוער בירושלים וארגן גרעין נוער להתיישבות חלוצית. גרעין זה, יחד עם גרעין נוסף שארגן אחיו, יפתח, במקווה ישראל, הקימו את הקיבוץ גבעות זייד בו הכיר את אשתו, צביה.
מתקופה זו קיימת הגדה של פסח בנוסח לא מסורתי שנכתבה לבני הקיבוץ בשנת 1950 יצאה בהדפסה ליטוגרפית של כתב-יד אומנותי עם איורים מאת יוחנן זייד בהתאם למאורעות התקופה. 
ביולי 1943 התגייס כנהג משאית ליחידת תובלה 462 בחזית איטליה, כאשר הפלוגה, שאיבדה אנשים רבים בטביעת הארינפורה, התארגנה מחדש. זייד היה  אחד הבולטים באנשי יחידת הצללים אשר אנשיה נטלו חלק באיתור פליטים יהודים והגשת עזרה ראשונית להם. הקימה להם נקודת הכשרה צבאית לפליטים היהודים ליד מילאנו והייתה אחראית לתחזוקתה ולהדרכתה. כמו כן אירגנו את עלייתם הבלתי לגאלית לארץ והיה בצוות שהכין את אניית המעפילים "דב הוז". במסגרת זו אף נכלא באיטליה ושוחרר על ידי אנשי יחידתו במבצע חשאי.
ב-1946 חזר לקיבוץ גבעות זייד, ובפרוץ מלחמת השחרור הצטרף לפלמ"ח. השתתף בקרבות בעמק יזרעאל והגליל ואחר כך הצטרף לחטיבת הנגב במבצע חורב, פיקד על מחלקת הג'יפים (הסיירת) של גדוד 9. בשנת 1967 כתוצאה מהצורך להקים מנגנון ממשל וביטחון בשטחים, התנדב לשב"כ ועסק בפעילויות ביטחוניות בשומרון עד אמצע שנות ה-70.
לאחר יציאתו לגמלאות, חזר לביתו בגבעות זייד ועסק בגידול צאן.
אב לארבעה.
מנגנון גלגל חופשי

מנגנון גלגל חופשי (אנגלית Free wheel mechanism) הוא אחד המנגנונים האפשריים לחיבור גלגל השיניים האחורי באופניים אל הגלגל האחורי. בישראל נהוג המונח הגרמני פריי-לוף (Freilauf) . 
החיבור הפשוט ביותר האפשרי של גלגל השיניים האחורי באופניים לגלגל האחורי הוא הושבתם על אותו הציר, ללא חציצה. בחיבור כזה, לשניהם אותה מהירות סיבובית. לכן, בחיבור כזה, ובתלות ביחס ההעברה בין גלגל השיניים האחורי לגלגל השיניים הקדמי, נוצר קשר בין מהירות הסיבוב של הגלגל האחורי למהירות הסיבוב שהאופניים משרים על הדוושות. יוצא מזה שללא מנגנון הסיבוב החופשי, הרוכב נדרש למאמץ הרבה יותר גדול על מנת לשלוט על האופניים. שכן האופניים מעבירים לדוושות את התנועה הסיבובית של הגלגל האחורי. בנוסף לכך, מאחר שהשרשרת לא מפסיקה לנוע כאשר האופניים בתנועה, קשה יותר לממש מנגנון של העברת הילוכים. על כן, במנגנון סיבוב חופשי, מנתקים את התנועה הסיבובית של הגלגל האחורי מהתנועה הסיבובית של גלגל השיניים האחורי. ואז, רק כאשר הרוכב מסובב את הדוושות לפי רצונו, הוא משרה על גלגל השיניים האחורי תנועה סיבובית. ורק אז נוצר קשר מכני לגלגל האחורי, באופן שגלגל השיניים האחורי מוסיף לסיבוב של הגלגל האחורי בכיוון ההתקדמות בלבד.
מנגנון הסיבוב החופשי הוא המקובל במרבית האופניים. בניגוד לכך, מאחר שבאופני הפיקסי אין הילוכים, בחלקם גם לא משתמשים בו. באופניים בעלי מנגנון סיבוב חופשי, אדם יכול לעמוד על הקרקע ולהניע את האופניים על ידי משיכת הכידון קדימה או אחורה. וזאת בקלות רבה מאד, כמעט ללא מאמץ. גם בהנעתם קדימה וגם בהנעתם אחורה, הגלגלים והשלדה של האופניים ינועו בכיוון הנדרש. אך בתנועה קדימה לא יהיה סיבוב של הדוושות, גלגלי השיניים או השרשרת. ובתנועה אחורה, כן יהיה סיבוב של חלקים אלו.
לפעמים מכנים פריי-לוף את כל הקסטה, כלומר את כל גלגלי השיניים האחוריים, אם אלו מחוברים לציר הגלגל באמצעות הברגה. אפשרות מתקדמת יותר של קסטה, אשר אינה מכונה פריי-לוף, היא שאוסף גלגלי השיניים האחוריים מחוברים על תושבת. בחיבור של תושבת, מנגנון הגלגל החופשי שתואר נמצא בתוך התושבת.
יוסיף פאדנהכט

קורות חייו

יוסיף פאדנהכט נולד למאיר קיש, בן למשפחה יהודית אשכנזית שהיגרה מהעיירה ברודי לקרקוב. מאיר קיש יצא מקרקוב ללימודי רפואה בווינה ושם נישא לברטה גילגוד. הזוג התנצר ושינה את שם המשפחה לפאדנהכט. בהמשך, שרת מאיר כרופא בצבא העות'מאני והוצב בארזורום, שם נולד יוסיף. מאוחר יותר, היגרה המשפחה לפלובדיב ובה עסק מאיר ברפואה.
יוסיף רכש השכלה יסודית בפלובדיב ובהמשך עבר לסופיה. הוא למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת וינה, התמחה בבולוניה שבאיטליה ורכש דוקטורט במשפט אזרחי באוניברסיטת סופיה. ב-1911 הצטרף פאדנהכט לחיים הפוליטיים ונמנה עם מייסדי מפלגת האיחוד הדמוקרטי.
הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי מ-1913 ועד 1926. בין יוני לאוקטובר 1918 כיהן פאדנהכט כשר המשפטים בממשלתו של אלכסנדר מלינוב והיה הפוליטיקאי הראשון ממוצא יהודי אשר כיהן בתפקיד שר בממשלות בולגריה המודרנית. בין 1931 ל-1939 כיהן כיושב ראש התאחדות עורכי הדין בבולגריה. יוסיף פאדנהכט הלך לעולמו ב-1953 בסופיה והוא בן 80 שנים. נכדו הוא השחקן הבולגרי הנודע יוסיף סרצ'אג'ייב.